БОЛГРАДСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 497/963/25
Провадження № 2/497/786/25
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2025 року м. Болград

Болградський районний суд Одеської області у складі:

головуючого судді Кодінцевої С.В.,

за участю секретаря Мунтянової В.Р.,

без участі сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Болград цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини та матері дитини, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду з вищезазначеним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що вони з відповідачем перебувають у шлюбі, зареєстрованому 03 вересня 2021 року Приморським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одеса Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), актовий №2248 та видано свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1 . Після реєстрації шлюбу позивач залишила своє дівоче прізвище « ОСОБА_3 ».

Від цього шлюбу у сторін народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 донька ОСОБА_4 .

Зі слів позивача з перших днів подружнього життя у них була дружна сім`я, заснована на почуттях любові, поваги та вірності один до одного. Однак, через рік після народження дитини, відношення з відповідачем поступово погіршувались, почуття любові, поваги та розуміння згасли, що призвело до остаточного припинення шлюбних відносин з початку березня 2025 року.

Неодноразові спроби примиритися з відповідачем не дали бажаних результатів.

Наразі сторони проживають окремо, спільного господарства не ведуть, мають окремі бюджети, сім`я існує лише формально. Подальше спільне життя і збереження шлюбу неможливе та суперечать інтересам позивача.

Спір про місце проживання дитини відсутній. За спільною домовленістю дитина буде проживати з позивачем, а тому вважає за доцільним розірвати шлюб між нею та позивачам, строк для примирення не надавати.

Окрім цього, оскільки відповідач є військовослужбовцем і проходить службу, то піклується та доглядає за дитиною позивач, створює належні умови для її всебічного розвитку. Однак наразі доходи, які отримує позивач не забезпечують в повному обсязі належне утримання та забезпечення гармонійного розвитку їх спільної дитини.

Так, як відповідач, батько дитини є військовослужбовцем та проходить службу, має військове звання молодший лейтенант та перебуває на військовій службі у Військово-медичному клінічному центрі Південного регіону з 06.10.2022 року по теперішній час має можливість також створювати умови для належного життя та розвитку їх спільної дитини, оскільки наявна у нього кваліфікація, військове звання та його посада дозволяє отримувати достатній та стабільний дохід, проблем зі здоров`ям він не має, оскільки допущений до ВЛК та до несення військової служби.

Відповідач цілком здорова молода людина, який має можливість заробляти кошти на сплату аліментів, його матеріальний стан задовільний, на його утриманні непрацездатних батьків не має, іншої сім`ї не має, має постійну роботу. Окрім цього, чоловік може також надавати матеріальну допомогу на її, позивача утримання.

Позивач зазначила, що угода про сплату аліментів між нею та відповідачем не укладалась, а тому, з метою захисту прав дитини на належне утримання з боку батька, звернулась до суду також з позовом про стягнення аліментів на дитину, та на своє утримання до досягнення дитиною трирічного віку.

Зазначене стало приводом для звернення до суду.

Ухвалою суду від 09.05.2025 року було відкрито провадження по справі та призначено до судового розгляду на 26.05.2025 року о 14:00 годині (а.с.24), про що було сповіщено сторін по справі (а.с.25).

Відповідачу надіслано копію позовної заяви з доданими документами, та роз`яснено про необхідність подання в п`ятнадцятиденний строк письмового відзиву разом з наявними у нього доказами.

В судове засідання 26.05.2025року:

- позивач не прибула, про час та місце проведення судового розгляду повідомлена належним чином відповідно до вимог чинного законодавства. Надала до суду заяву, якою підтримала позовні вимоги, просила проводити судове засідання без її участі (а.с.33).

- відповідач також не прибув, про час та місце проведення розгляду повідомлявся згідно вимог чинного законодавства (а.с.26, 27). Надав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність. Крім цього подав відзив на позовну заяву, яким повністю визнав заявлені позовні вимоги позивачкою, просив позов задовольнити (а.с.31).

Оцінивши усі докази зібрані в справі у їх сукупності, виходячи з обставин, встановлених під час судового розгляду справи, враховуючи норми діючого законодавства, яким врегульовані встановлені судом правовідносини, заяви позивача, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог за наступних підстав.

Суд вважає, що між сторонами виникли правовідносини, що випливають із сімейного законодавства, пов`язані з розірванням шлюбу.

Судом встановлено, що сторони по справі зареєстрували шлюб 03 вересня 2021 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 виданим 03 вересня 2021 року Приморським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), актовий запис №2248 (а.с.12).

Від цього шлюбу сторони мають малолітню доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 , виданим повторно 02 лютого 2023 року Київським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) актовий запис №124 (а.с.13).

Позивач категорично миритися не бажає, наполягає на розірванні шлюбу, стверджуючи, що шлюбні відносини припинені, спільне господарство не ведуть, проживають окремо, наміру та бажання миритися з відповідачем не має (а.с.1, 33).

Відповідач позовні вимоги визнав, не заперечував щодо розірвання шлюбу та строк для примирення не просив (а.с.31, 32).

Регулювання шлюбно-сімейних правовідносин здійснюється на принципах добровільності, взаємоповаги, взаєморозуміння, а держава забезпечує принцип свободи шлюбу та принцип свободи розірвання шлюбу.

Приписами ч.1 ст. 110 Сімейного Кодексу України визначено, що позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя.

Відповідно до частини 3 статті 105 Сімейного Кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу

Згідно зі ст.111 Сімейного кодексу України суд приймає міри до збереження шлюбу, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. Враховуючи однозначну позицію учасників справи, суд не вважає за можливе застосування будь-яких заходів щодо збереження шлюбу.

Положення ст. 24 СК України визначають, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим.

Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського Суду з прав людини як джерело прав. Зокрема, пунктом 126 рішення Європейського суду з прав людини по справі «Фернандес Мартінес проти Іспанії» від 12 червня 2014 року наголошено на важливості для осіб мати можливість вільно приймати рішення з приводу того, як вести своє приватне та сімейне життя.

Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення.

Частина перша ст. 8 Конвенції про захист прав та основоположних свобод передбачає право особи на повагу до свого приватного та сімейного життя.

Поняття «Приватного та сімейного життя» ЄСПЛ не є чітко визначеним, і охоплює широкий спектр питань, серед яких, зокрема, є права особи на приватний простір, право визначати своє приватне життя (справа «Пек проти Сполученого Королівства» від 28.01.2003 року, заява №44647/98).

Крім цього, статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно ч. 2 ст.114 СК України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу.

Судовим розглядом встановлено, що шлюбні відносини між сторонами припинені і відновлювати їх вони не мають наміру.

Враховуючи, що регулювання шлюбно-сімейних правовідносин здійснюється на принципах добровільності, взаємоповаги, взаєморозуміння, а держава забезпечує принцип свободи шлюбу та принцип свободи розірвання шлюбу.

Суд вважає встановленим, що між сторонами втрачено взаєморозуміння, збереження сім`ї та поновлення шлюбних відносин неможливо, заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі чоловіка та дружини, після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті права та права їх дитини.

Враховуючи вищеназвані обставини, суд приходить до висновку, що шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 - існує формально, а тому підлягає розірванню.

Таким чином у суду є усі підстави для задоволення позовних вимог та розірвання шлюбу між сторонами, так як подальше спільне життя подружжя та збереження сім`ї неможливе.

Щодо вимоги позивача про стягнення аліментів на утримання дитини, суд виходить з наступного.

Відповідно до змісту ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», при розгляді справ українські суди повинні застосовувати Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

В п.12 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» зазначено, що «в мотивувальній частині кожного рішення у разі необхідності мають бути посилання на Конвенцію та рішення Європейського суду, які згідно з Законом №3477 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права і підлягають застосуванню в такій справі».

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та Протоколи до неї є складовою національного законодавства України. Рішення Європейського суду є офіційною формою роз`яснення основних (невідчужуваних) прав кожної людини, закріплених і гарантованих Конвенцією, яка є частиною національного законодавства, та у зв`язку з цим джерелом законодавчого правового регулювання і правозастосування в Україні.

Встановленим судом фактам відповідають сімейні правовідносини, які регулюються ст. 51 Конституції України, ст.ст.3, 18, 27 Конвенції про права дитини, ст. 5 Протоколу №7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст.180-184, 191 СК України.

Враховуючи положення ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини, ч.ч.7, 8 ст. 7, 141 СК України, під час вирішення будь-яких питань щодо дітей, суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення, максимально можливого урахування інтересів дитини.

Згідно із ч. 1 ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Вирішуючи питання стягнення аліментів, суд виходить із принципу рівності прав та обов`язків батьків щодо своїх дітей, передбаченого ст. 141 СК України.

Положеннями ст.ст.3, 18, 27 Конвенції ООН Про права дитини визначено, що батьки зобов`язані утримувати дітей до повноліття та несуть відповідальність за виховання, розвиток і утримання дитини; у всіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини; кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для фізичного, духовного і соціального розвитку дитини.

Частиною 2 ст.141 СК України передбачено, що розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

З наданої копії свідоцтва про народження, серії НОМЕР_2 , виданого 02 лютого 2023 року Київським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) вбачається, що ОСОБА_4 народилась ІНФОРМАЦІЯ_3 , її батьками є ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (а.с.13).

Згідно Акту обстеження умов проживання №31 від 08.05.2025, засвідченого виконуючим обов`язки начальника Служби у справах дітей Болградської міської ради Одеської області Шатських О.О. складеного за участі членів комісії у присутності мешканки квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , склали цей акт про те, що за цією адресою проживають ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та її донька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , яка знаходиться на утриманні матері (а.с.23).

Згідно довідки №879 від07.08.2024 року виданої за підписом т.в.о. начальника відділення персоналу та стройового Військово-медичного технічного центру Південного регіону Котенко Р. відповідач ОСОБА_2 перебуває на військовій службі з 06.10.2022 року по теперішній час (а.с.14).

Згідно відомостей з Державного реєстру фізичних осіб платників податків про джерела та суми нарахованого доходу, нарахованого податку та військового збору від 11.03.2023 року за період 2024 року відповідач ОСОБА_2 має стабільну заробітну плату (а.с.15).

Відповідач добровільно матеріальну допомогу не надає у достатньому розмірі, хоча може це робити, так як є здоровим і працездатним чоловіком, тому позивач бажає отримувати аліменти за рішенням суду.

Згідно ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН Про права дитини від 20 листопада 1989 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Європейський суд з прав людини у рішенні «М.С. проти України» повторює, що існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї того, що в усіх рішеннях щодо дітей мають переважати їхні найкращі інтереси (див. справу «Нойлінґур і Шурук», № 41615/07, § 135, 6 липня 2010 року, і «X проти Латвії», заява №. 27853/09, § 96, ЄСПЛ 2013 р.). Найкращі інтереси дитини, залежно від їхнього характеру і серйозності, можуть переважати інтереси батьків (див. справу «Сахін проти Німеччини», заява № 30943/96, §66, ЄСПЛ 2003 р.VIII).

Мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебувають вони у шлюбі між собою (ч.1 ст.141 СК України).

Відповідно до ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття.

Згідно ст.181 СК України - способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Статтею 182 СК України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує:

1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини;

2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів;

3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина;

3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав;

3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів;

4) інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Згідно положень СК України аліменти на дитину можуть бути стягнути як у частці від доходу відповідача так і у твердій грошовій сумі.

Статтею 183 СК України врегульовано питання визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини

1. Частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

2. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття.

3. Якщо після досягнення повноліття найстаршою дитиною ніхто з батьків не звернувся до суду з позовом про визначення розміру аліментів на інших дітей, аліменти стягуються за вирахуванням тієї рівної частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття.

5. Той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину.

Разом з цим, суд враховує те, що відповідач, являючись батьком дитини зобов`язаний утримувати дитину до досягнення нею повноліття, що батьки мають рівні права та несуть рівні обов`язки по вихованню та утриманню дитини, а також те, що мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку не зважаючи на відсутність доказів на підтвердження наявності чи відсутності доходів у платника аліментів, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та задовольняє вимогу позивача про стягнення аліментів на утримання дитини у розмірі однієї третини заробітку (доходу) платника аліментів, що визнається відповідачем.

Аналізуючи вищезазначені обставини та факти, враховуючи принципи об`єктивності та справедливості, суд дійшов до висновку, що про задоволення позовних вимог позивача в цій частині.

Такий висновок суду відповідає обставинам справи та ґрунтується на вимогах закону, і співвідноситься з позицією Верховного суду, викладеною у постановах від 3 грудня 2018 року N298/426/17, провадження N 61-29996св18, від 7 листопада 2018 року N355/511/17, провадження N61-32606св18.

Щодо вимоги позивача про стягнення аліментів на утримання матері суд виходить з наступного.

Положеннями статті 84 СК України передбачено право дружини на утримання під час вагітності та у разі проживання з нею дитини», а саме: ч. 1 - дружина має право на утримання від чоловіка під час вагітності; ч. 2 - дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років; ч. 3 - якщо дитина має вади фізичного або психічного розвитку, дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка до досягнення дитиною шести років; ч.4 - право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу; ч. 5 - аліменти, присуджені дружині під час вагітності, сплачуються після народження дитини без додаткового рішення суду; ч. 6 - право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має і в разі розірвання шлюбу.

Стаття 85 СК України регулює правовідносини з припинення права дружини на утримання.

Частина 4 статті 84 СК України регламентує умову виникнення права дружини на утримання під час вагітності та у разі проживання з нею дитини - чоловік може надавати матеріальну допомогу. Принципове положення законодавця полягає у тому, що право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, і в разі розірвання шлюбу.

Таким чином, сімейним законодавством передбачено право дружини-матері на утримання чоловіком-батьком до досягнення дитиною трирічного віку незалежно від того чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Подання суду доказів того, що дружина, з якою проживає дитина, потребує матеріальної допомоги, не є обов`язковим, оскільки право на аліменти належить дружині-матері незалежно від цієї обставини.

Визначаючи розмір аліментів на утримання дружини, суд виходить саме з принципу справедливості та розумності, враховуючи потреби дружини та фінансові можливості відповідача, та те, що у зв`язку з доглядом за дитиною, якій менше трьох років, позивач не матиме змоги працювати і утримувати себе.

Тому, з урахуванням викладеного, суд доходить висновку про те, що з відповідача можливо стягнути аліменти на утримання позивача до досягнення дитиною трьох років у розмірі 1/6 частини заробітку (доходів) відповідача.

У відповідності до положень ст.ст.13, 81, 83 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Згідно ст.82 ч.1 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази.

Докази, що не були предметом дослідження в судовому засіданні, не можуть бути покладені судом в основу ухваленого судового рішення(стаття 229 ЦПК України).

Суд розглядає справу дотримуючись принципів змагальності і диспозитивності цивільного судочинства, оцінюючи докази у справі у їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням згідно ст. 229 ЦПК України, захищаючи порушені, невизнані або оспорюванні права, свободи чи інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб згідно ст. 2 ЦПК України.

При розгляді даної справи предмет доказування доведений позивачем відповідними доказами, при чому, їх аналіз дозволяє зробити висновок про те, що вони є належними, допустимими та достовірними як кожний окремо, так і у взаємному зв`язку у їх сукупності.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а відтак в силу вимог ст.141 ч.6 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню:

- на користь держави судовий збір в сумі 1211.20 гривень за вимогу про стягнення аліментів;

- на користь позивача судовий збір в сумі 1211.20 гривень за вимогу про розірвання шлюбу.

На підставі викладеного і керуючись ст.51 Конституції України, ст.ст.141, 180, 181, 182, 192 СК України, ст.ст.2, 4, 10, 13, 19, 76-83, 95, 110, 112,113, 133, 134, 141, 229, 247, 258, 259, 263-265, 268, 272, 273, 279, 284-289 354, 355, 430 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

Позовні ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини та матері дитини - задовольнити.

Розірвати шлюб між ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , уродженцем м. Ізмаїл, Одеської області, громадянином України та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , уродженкою с.Чумай, Республіка Молдова громадянкою України, який зареєстровано 03 вересня 2021 року Приморським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), актовий запис №2248.

Шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , паспорт № НОМЕР_3 виданий органом 5114 від 13.03.2019 року, РНКОПП НОМЕР_4

на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , громадянки України, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_2 , паспорт № НОМЕР_5 виданий органом 5114 від 13.07.2018 року, РНКОПП НОМЕР_6

- аліменти на утримання дитини доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у розмірі 1/3 частки з усіх видів його заробітку (доходу), але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, та не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісяця, починаючи з дня пред`явлення заяви до суду 24.04.2025 року і до досягнення дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_7 ;

- аліменти на утримання дружини ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 у розмірі 1/6 частки з усіх видів його заробітку (доходу), щомісяця, починаючи з дня пред`явлення заяви до суду 24.04.2025 року і до досягнення дитиною ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 трьох років, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішення у частині стягнення з ОСОБА_2 аліментів у межах суми виплати за один місяць підлягає негайному виконанню.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , паспорт № НОМЕР_3 виданий органом 5114 від 13.03.2019 року, РНКОПП НОМЕР_4 на користь:

-позивача ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , громадянки України, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_2 , паспорт № НОМЕР_5 виданий органом 5114 від 13.07.2018 року, РНКОПП НОМЕР_6 судовий збір в розмірі 1211.20 гривень (одна тисяча двісті одинадцять гривень двадцять копійок) за позовні вимоги про розірвання шлюбі;

- держави (Реквізити для оплати судового збору: отримувач коштів ГУК у м.Києві/м.Київ/22030106,

код за , банк отримувача Казначейство України (ЕАП), рахунок отримувача: UA0026001, код класифікації доходів бюджету 22030106) судовий збір у розмірі 1211.20 гривень (одна тисяча двісті одинадцять гривень двадцять копійок) за позовні вимоги про стягнення аліментів.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду;

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя С.В.Кодінцева