Справа № 932/3466/24
Провадження № 2/932/1535/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 травня 2025 року м. Дніпро

Шевченківський районний суд міста Дніпра у складі:

головуючого судді Куцевола В.В.

при секретарі Рибалці В.І.

за участі

позивача ОСОБА_1

представника позивача Чернець В.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у м. Дніпрі за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Дніпровської міської ради, Комунального підприємства «Жилсервіс-5» Дніпровської міської ради про визнання наймачем житла, -

ВСТАНОВИВ:

23.04.2024 року до Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Дніпровської міської ради, Комунального підприємства «Жилсервіс-5» Дніпровської міської ради про визнання наймачем житла.

В обґрунтування позовних вимог, позивач посилається на те, що 20.06.1986 року ОСОБА_2 уклав договір найму житлової кімнати в гуртожитку на підставі рішення адміністрації та профкома МК-78 протокол №94 а, від 20.06.1986 року, відповідно до якого йому та членам його сім`ї була надана житлова кімната АДРЕСА_1 , де останній постійно проживав та був зареєстрований. 05.10.2018 року між нею та ОСОБА_2 укладено шлюб. Починаючи з дня укладання шлюбу вона постійно проживала з чоловіком, як член його сім`ї. ІНФОРМАЦІЯ_1 її чоловік ОСОБА_2 помер. Зазначає, що оскільки іншого житла не має, 28.03.2024 року вона звернулася КП «Жилсервіс-5» ДМР із заявою про укладання договору найму житла. 02.04.2024 року КП «Жилсервіс-5» ДМР своїм листом №Ш-8/0-1/09-24 від 02.04.2024 року повідомило її про відмову в укладанні договору найму житлового приміщення у зв`язку з відсутністю правових підстав. Окрім того, зазначає, що 16.04.2024 року КП «Жилсервіс-5» ДМР повідомило її про добровільне звільнення незаконно зайнятої кімнати в строк до 22.04.2024 року. Зазначає, що оскільки вона вселилася до спірного житлового приміщення, як член сім`ї наймача житлового приміщення, вважає дії відповідачів незаконними та такими, що порушують її права на користування житловим приміщенням. На підставі викладеного, просила суд визнати за нею право користування житловим приміщенням та наймачем даного житлового приміщення.

Ухвалою суду від 09.05.2024 року відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження, із призначенням підготовчого судового засідання. Сторонам встановлено строк на подання заяв по суті справи.

19.07.2024 року на адресу суду надійшов відзив Дніпровської міської ради на позовну заяву, в якому остання просила у задоволенні позову відмовити, посилаючись на недоведеність позивачем факту набуття права на користування спірним житловим приміщенням.

Ухвалою суду від 05.02.2025 року закрито підготовче провадження у справі.

У судовому засіданні позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали.

Інші учасники справи належним чином викликалися до суду, однак у судове засідання не з`явились, про причини неявки до суду не повідомили, письмових заяв чи клопотань не надали.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог з наступних підстав.

Судом встановлено, що 20.06.1986 року ОСОБА_2 уклав договір найму житлової кімнати в гуртожитку на підставі рішення адміністрації та профкома МК-78 протокол №94 а, від 20.06.1986 року, відповідно до якого ОСОБА_2 та членам його сім`ї була надана житлова кімната № НОМЕР_1 , НОМЕР_2 за адресою: АДРЕСА_2 , де останній постійно проживав та був зареєстрований.

Згідно рішення Виконавчого комітету Бабушкінської районної у місті Дніпропетровську ради від 25.03.211 року № 161, внесено зміни до рішення виконкому від 28.01.2011 року № 44 «Про реєстрацію органу самоорганізації населення будинкового комітету «Відродження» АДРЕСА_3 . Підставою для внесення змін стало, зокрема, розпорядження голови Дніпропетровської міської ради від 24.12.2004 року № 1494-р «Про присвоєння адреси будівлі по АДРЕСА_4 » з присвоєнням будівлі гуртожитку по АДРЕСА_2 адресу АДРЕСА_4 (колишня адреса АДРЕСА_2 ).

05.10.2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб, серії НОМЕР_3 , актовий запис № 627.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть, серія НОМЕР_4 .

28.03.2024 року ОСОБА_1 , як член сім`ї наймача житлового приміщення, звернулася КП «Жилсервіс-5» ДМР із заявою про укладання договору найму житла.

02.04.2024 року КП «Жилсервіс-5» ДМР своїм листом №Ш-8/0-1/09-24 від 02.04.2024 року повідомило ОСОБА_1 про відмову в укладанні договору найму житлового приміщення у зв`язку з відсутністю правових підстав.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частина перша та друга статті 5 ЦПК України).

Цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.

Кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду (стаття 47 Конституції України).

Реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження (частина друга статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»).

У статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

«Житло» має самостійне поняття, яке не залежить від класифікації за національним законодавством. Питання про те, чи є конкретне приміщення «житлом», яке захищається пунктом 1 статті 8 Конвенції, залежатиме від фактичних обставин, а саме - існування достатнього та тривалого зв`язку з певним місцем. Суд також повторює, що стаття 8 Конвенції лише захищає право особи на повагу до її існуючого житла (GLOBA v. UKRAINE, № 15729/07, § 37, ЄСПЛ, від 05 липня 2012 року).

Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (частина четверта статті 9 ЖК України).

Члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї (стаття 64 ЖК України).

Право користування жилим приміщенням нарівні з наймачем виникає у тих осіб, які вселилися як члени сім`ї наймача в установленому законом порядку. Вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи зареєстровані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. Наявність чи відсутність реєстрації сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 31 серпня 2021 року у справі № 569/12946/18-ц (провадження № 61-11097св20).

Аналіз змісту статті 65 ЖК УРСР у системному зв`язку з іншими нормами права дає підстави для висновку, що за особою не може бути визнано право користування житловим приміщенням, якщо вона зберігає постійне місце проживання (право користування) в іншому житловому приміщенні. Такий висновок викладений, зокрема, в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 вересня 2021 року в справі № 641/7103/19 (провадження № 61-6885св20).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 червня 2022 року в справі № 754/14628/17 (провадження № 61-10210св21) зазначено, що «при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що статті 33 Конституції гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові від 11 липня 2012 року № 6-60цс12, у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача (частини перша та друга статті 64 ЖК України). Крім того, особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (частина друга статті 65 ЖК України). Під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сім`ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання. Оскільки відповідно до вимог закону вселення та проживання в квартирі може бути здійснено лише у встановленому порядку, членом сім`ї наймача, в розумінні частини другої статті 64 ЖК України, може бути визнано лише осіб, які вселилися у встановленому порядку та на відповідній правовій підставі постійно проживають в квартирі разом з наймачем. Відповідно до частини другої статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

У статті 106 ЖК України передбачено, що повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача. У разі відмови наймодавця у визнанні члена сім`ї наймачем за договором найму спір може бути вирішено в судовому порядку.

У разі вибуття наймача та членів його сім`ї, договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо із жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. У зв`язку зі смертю основного наймача, договір найму на квартиру підлягає оформленню на ім`я члена сім`ї, який має право користуватися квартирою (частина друга статті 107 ЖК України).

У статті 130 ЖК України визначено, що порядок користування жилою площею в гуртожитках визначається договором, що укладається перед вселенням на надану жилу площу в гуртожитку на підставі спеціального ордера відповідно до Примірного положення про користування жилою площею в гуртожитках, що затверджується Кабінетом Міністрів України.

У пункті 7 Примірного положення про користування гуртожитками, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 20 червня 2018 року № 498, передбачено, що користування жилою площею здійснюється: у гуртожитках державної та комунальної форми власності - виключно за договором найму жилого приміщення, укладеним на підставі ордера; у гуртожитках, що були включені до статутних капіталів господарських товариств, створених у процесі приватизації та корпоратизації, - за договором найму жилого приміщення, укладеним на підставі ордера, або на підставі договору оренди житла.

Слід звернути увагу, що у даному випадку ОСОБА_1 вселилася до кім. АДРЕСА_1 , як дружина ОСОБА_2 , який там проживав на підставі договору найму житлової кімнати в гуртожитку на підставі рішення адміністрації та профкома МК-78 протокол №94 а, від 20.06.1986 року, тобто в установленому порядку, та фактично проживає у цьому приміщенні без реєстрації постійного місця проживання.

Окрім того, у зв`язку зі смертю ОСОБА_2 , позивач зверталась до відповідача із заявою про укладення договору найму житлового приміщення 28.03.2024 року.

Під час розгляду справи, відповідачами не надано доказів, а судом не встановлено, що позивач забезпечена іншим житлом на праві власності, позивач вибула зі спірного житлового приміщення або не проживає постійно в ньому та зберігає постійне місце проживання (право користування) в іншому житловому приміщенні й КП «Жилсервіс-5» ДМР надав позивачу письмову обґрунтовану відповідь на її звернення про укладення договору найму.

Суд звертає увагу, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно із частиною 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно статті 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином, оскільки чоловік позивача за життя і позивач, як член його сім`ї, набула право користування вказаним житловим приміщенням, остання, як член сім`ї наймача та особа, яка має право користуватися житловим приміщенням, яка продовжила проживати в займаному жилому приміщенні, має такі ж права і обов`язки, як і наймач, тому вправі вимагати визнання її наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача або ж укладення договору найму на її ім`я як члена сім`ї основного наймача у зв`язку з його смертю, у тому числі якщо такий договір раніше не укладений. Наявність чи відсутність реєстрації сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням або ж для відмови у цьому.

Аналізуючи зібрані по справі докази в світлі наведених правових норм, відповідачами не спростовано доводи позивача, що вона, проживаючи в спірному житловому приміщенні з 2018 року, має достатні та триваючі зв`язки з конкретним місцем проживання, яке є її «житлом» у розумінні статті 8 Конвенції, а тому наявні правові підстави для задоволення позову у повному обсязі.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд виходить з положень частини 1 статті 141 ЦПК України, згідно якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд вважає за необхідне стягнути з відповідачів сплачений судовий збір у розмірі 1211,20 грн. з кожного.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 4, 12, 76-81, 83, 141, 258, 259, 265, 268, 272-273, 352-355 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Дніпровської міської ради, Комунального підприємства «Жилсервіс-5» Дніпровської міської ради про визнання наймачем житла задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право користування житловим приміщенням - кімната АДРЕСА_1 .

Визнати ОСОБА_1 наймачем житлового приміщення - кімната АДРЕСА_1 .

Стягнути з Дніпровської міської ради на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1211,20 грн.

Стягнути з Комунального підприємства «Жилсервіс-5» Дніпровської міської ради на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1211,20 грн.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог ст. 273 ЦПК України та може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Дніпровського апеляційного суду.

Суддя В.В. Куцевол