Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 травня 2025 року Подільський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді - Войтенко Т. В.,

за участю секретаря судового засідання - Волошина А. М.,

представника позивача - ОСОБА_1 ,

представника відповідача - Личак А.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження справу за позовом ОСОБА_2 до Приватного акціонерного товариства «Авіакомпанія «Українські вертольоти» про скасування наказів, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

ВСТАНОВИВ:

25 листопада 2024р. засобами поштового зв`язку ОСОБА_2 звернувся до Подільського районного суду міста Києва з позовом до Приватного акціонерного товариства «Авіакомпанія «Українські вертольоти» про поновлення на роботі.

До відкриття провадження у справі 3 грудня 2024р. ОСОБА_2 подав заяву про зміну предмету позову.

З урахуванням заяви про зміну предмету позову вимоги позовної заяви обґрунтовані тим, що з 3 червня 2019р. Козаченко працював на посаді водія автотранспортних засобів господарського відділу Приватного акціонерного товариства «Авіакомпанія «Українські вертольоти». За період роботи до позивача жодного разу не застосовувалися дисциплінарні стягнення.

Однак, головним виконавчим директором Авіакомпанії 24 жовтня 2024р. було видано наказ «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності», згідно з яким вирішено притягнути до дисциплінарної відповідальності деяких працівників підприємства. У тому числі, пунктом 6 вказаного наказу «за прийняття участі в неправомірних діях щодо заволодіння паливом Авіакомпанії, притягнути до відповідальності у вигляді звільнення водія автотранспортних засобів господарського відділу ОСОБА_2 . Позбавити ОСОБА_2 у розмірі 100 % премії за вересень 2024р.».

Крім того, 29 жовтня 2024р. Авіакомпанією видано наказ з особового складу №312/к/тр про звільнення з роботи, згідно з яким ОСОБА_2 , водія автотранспортних засобів господарського відділу Авіакомпанії звільнено 29 жовтня 2024р. із займаної посади, у зв`язку із втратою довіри, відповідно до пункту 2 частини 1 статті 41 КЗпП України.

Такий наказ про звільнення від 29 жовтня 2024 року позивач вважає незаконним, таким що прийнято з порушенням норм трудового права; викладені у ньому факти такими, що не відповідають дійсності, у зв`язку з чим звернувся до суду з даним позовом.

Як на підставу для визнання незаконним наказу про звільнення та його скасування посилається на таке: Позивач не брав участі в жодних незаконних діях щодо заволодіння паливом Авіакомпанії, не порушував своїх трудових обов`язків. У наказі не вказано, які саме незаконні дії позивач вчиняв, які свої трудові обов`язки порушив, у зв`язку з якими саме діями чи бездіяльністю його притягнуто до дисциплінарної відповідальності, коли саме були вчинені відповідні дії чи бездіяльність.

Крім того, не вказується, яка саме підстава для звільнення ОСОБА_2 , передбачена законом. У наказі вказано, що ряд водіїв підприємства заправляють пальне в каністри, а також у власні автомобілі та автомобілі інших осіб; описано як вони це робили, якими діями принесли збитки підприємство. При цьому, в оскаржуваному наказі немає вказівки на те, яким чином ОСОБА_2 порушував свої обов`язки, та в чому полягали його винні дії щодо ввіреного йому майна чи товарних цінностей. Втім, міститься безпідставний висновок про те, що ОСОБА_2 разом з ОСОБА_3 незаконно заволоділи дизельним паливом.

Позивач звертає увагу на те, що його було притягнуто до дисциплінарної відповідальності з порушенням встановленого статтею 148 КЗпП України одномісячного строку з дня виявлення правопорушення. Оскільки неможливо встановити, за яке саме порушення позивача притягнуто до дисциплінарної відповідальності, то неможливо встановити, від якої дати необхідно відраховувати 1-місячний строк, протягом якого могло бути застосовано дисциплінарне стягнення.

Позивач посилається на те, що оскаржуваний наказ про його звільнення не містить вказівку на жодну з правових норм як підставу для звільнення, яка передбачена КЗпП України. При цьому КЗпП України передбачає виключний перелік підстав розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця.

Також як на підставу для скасування наказу про звільнення позивач посилається на те, що саме на роботодавця покладено обов`язок надати докази фактів винного вчинення працівником дисциплінарного проступку. Складовими дисциплінарного проступку є дія працівника, порушення або неналежне виконання покладених на працівника трудових обов`язків, вина працівника, наявність причинного зв`язку між діями і порушенням покладених трудових обов`язків. Втім, вважає, що Авіакомпанія не надала докази наявності винного дисциплінарного проступку. За відсутності в наказі визначення підстави звільнення та вказівки на причину звільнення, наказ від 24 жовтня 2024р. в частині пункту 6, яким позивача притягнуто до дисциплінарної відповідальності, є безпідставним та незаконним.

У наказі від 29 жовтня 2024р. по особовому складу №312/к/тр про звільнення з роботи ОСОБА_2 не зазначено, за які саме дії до ОСОБА_2 застосовано звільнення. Однак, конкретизація підстав міститься в наказі від 24 жовтня 2024. Звертає увагу на те, що наказ від 29 жовтня 2024р. видано у зв`язку із діями ОСОБА_2 , про які зазначено в наказі від 24 жовтня 2024р. про притягнення до відповідальності. Вважає, що за одні й ті ж самі дії його було притягнуто до відповідальності двічі, тоді як відповідно до частини 2 статті 149 КЗпП України за кожне порушення трудової дисципліни може бути застосована лише одне дисциплінарне стягнення. Відтак, повторне видання наказу про звільнення ОСОБА_2 за одне й теж порушення суперечить вимогам закону.

Також позивач посилається на те, що трудовий договір з ініціативи роботодавця міг бути розірваний у випадку винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір`я до нього з боку роботодавця. Звільнення у зв`язку з втратою довіри могло відбуватися за таких умов: безпосереднє обслуговування працівником грошових, товарних або культурних цінностей, винна дія працівника, втрата довір`я до працівника з боку роботодавця. З посиланням на позицію Верховного Суду, викладену у постанові №521/4221/16-ц, вказував, що: якщо обслуговування матеріальних цінностей не становить основний зміст трудових обов`язків позивача, його не може бути звільнено за пунктом 2 частини 1 статті 41 КЗпП України. У цьому контексті звертав увагу на те, що відповідно до пункту 1.1. Посадової інструкції водія автотранспортних засобів господарського відділу Приватного акціонерного товариства «Авіакомпанія «Українські вертольоти», основним завданням діяльності водія автотранспортних засобів є керування транспортними засобами. Тобто, основний зміст трудових обов`язків ОСОБА_2 становив обов`язок керувати транспортним засобом, а не обслуговувати які-небудь матеріальні цінності підприємства. Відтак, вважає що притягнення його до відповідальності за пунктом 2 частини 1 статті 41 КЗпП України не могло бути.

Позивач вказував на те, що 3 червня 2019р. між ним та Авіакомпанію було укладено Договір про повну матеріальна відповідальність. Відповідно до пункту 1 Договору працівник зобов`язується дбайливо ставитися до переданих йому на зберігання чи для інших цілей матеріальними цінностями. Відповідно до пункту 3 вказаного Договору ОСОБА_2 несе відповідальність тільки у випадку, якщо він не забезпечив збереження і правильне використання переданих йому цінностей. Однак, як стверджує позивач, він не допускав ні втрати, ні заподіяння шкоди, ні інших незаконних дій щодо будь-яких цінностей, які би йому могли бути передані роботодавцем на зберігання чи для інших цілей. Посилаючись на те, що не вчинив жодних винних дій щодо будь-якого майна роботодавця, вважає відсутніми підстави для його звільнення за пунктом 2 частини 1 статті 41 КЗпП України.

Посилаючись на те, що його було безпідставно звільнено з посади водія, у зв`язку з чим наказ про його звільнення повинен бути скасований, а йому відповідно до статті 235 КЗпП України має бути виплачено середній заробіток за час вимушеного прогулу, зазначаючи що його середня заробітна плата становить 45815,17 грн., позивач звернувся до суду з даним позовом, у якому з урахуванням Заяви про зміну предмету позову просить:

-визнати незаконним та скасувати наказ Приватного акціонерного товариства «Авіакомпанія «Українські вертольоти» від 24.10.2024 року «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності» у частині пункту 6, згідно з яким «За прийняття участі в неправомірних діях щодо заволодіння паливом Авіакомпанії притягнути до відповідальності у вигляді звільнення водія автотранспортних засобів господарського відділу ОСОБА_2 . Позбавити ОСОБА_2 у розмірі 100% премії за вересень 2024 року»;

-визнати незаконним та скасувати наказ Приватного акціонерного товариства «Авіакомпанія «Українські вертольоти» від 29.10.2024 року «Про звільнення з роботи»;

-поновити ОСОБА_2 на посаді водія автотранспортних засобів господарського відділу Приватного акціонерного товариства «Авіакомпанія «Українські вертольоти»;

- стягнути на користь ОСОБА_2 середню заробітну плату за час вимушеного прогулу.

06.12.2024 ухвалою судді Подільського районного суду міста Києва було відкрито провадження у справі з викликом сторін.

25 грудня 2024р. від відповідача ПрАТ «Авіакомпанія «Українські вертольоти» надійшов Відзив на позовну заяву. У Відзиві відповідач зазначає, що 30 травня 2019р. ОСОБА_2 було прийнято на посаду водія автотранспортних засобів господарського відділу Авіакомпанії. Відповідно до пункту 4.1. Посадової інструкції водія ОСОБА_2 несе відповідальність за збереження та стан автотранспортного засобу, майна, інструменту, технологічної та пономерної документації, наслідки самостійного прийняття рішень, збереження майна, переданого йому у користування. 3 червня 2019р. між позивачем та Авіакомпанію було укладено трудовий договір, згідно пунктом 2.3.5 якого працівник зобов`язався дбайливо ставитися до майна роботодавця і вживати заходів для запобігання шкоди.

Відповідач зазначає, що для виконання службових обов`язків водії, в тому числі ОСОБА_2 , отримували паливну картку оператора автозаправочної станції WOG для заправки пальним службових автомобілів. На початку кожного місяця кожен водій господарського відділу отримує в бухгалтерії Авіакомпанії подорожній лист службового легкового автомобіля, в який вносить покази на початок місяця спідометра, пального в баку, марки пального, прізвище водія, марку автомобіля та його державний номерний знак. В кінці місяця вказані подорожні листи здаються до бухгалтерії із зазначенням кінцевих показників. Вказаний подорожній лист службового легкового автомобіля підписується особою, яка використовувала даний автомобіль, а також керівником господарчого відділу.

Відповідач у Відзиві зазначив, що Авіакомпанією було ініційовано службове розслідування для перевірки використання водіями автотранспортних засобів паливо- мастильних матеріалів. В ході проведення службового розслідування було з`ясовано, що водій господарського відділу ОСОБА_3 під час заправки службових автомобілів Авіакомпанії пальним по паливним карткам WOG, також заправляв власний автомобіль та автомобілі інших осіб, зокрема позивача ОСОБА_2 . Актом службового розслідування від 10 жовтня 2024р. зафіксовано, що ОСОБА_2 попросив у ОСОБА_3 службову паливну картку та заправив у бак НОМЕР_1 л дизельного пального, чек про заправку та паливну картку повернув ОСОБА_3 . Вказаний факт є неправомірним заволодінням паливно-мастильними матеріалами Авіакомпанії на суму 1079,80 грн.

Така протиправна дія ОСОБА_2 спричинила втрату довіри до працівника, що стало підставою для його звільнення у зв`язку з втратою довіри на підставі пункту 2 частини 1 статті 41 КЗпП України.

У Відзиві відповідач зазначає, що дотримався строків притягнення до відповідальності, адже застосував дисциплінарне стягнення до ОСОБА_2 продовж 1 місяця з дня виявлення 10 жовтня 2024р. порушення, що зафіксовано в Акті службового розслідування.

Відповідач у Відзиві зазначає, що безпідставними є доводи ОСОБА_2 , про те, що його не могло бути звільнено на підставі пункту 2 частини 1 статті 41 КЗпП України, нібито тому, що він не обслуговував матеріальні цінності. У цьому контексті звертали увагу суду на те, що ОСОБА_2 відповідно до пункту 2 Посадової інструкції мав обов`язок керувати транспортними засобами, а відповідно до пункту 2.11 Посадової інструкції - заправляти автотранспортні засоби паливом та іншими експлуатаційними матеріалами. На початку кожного місяця водій отримував подорожній лист та відмічав показники, в тому числі витраченого палива, прикладаючи для підтвердження фіскальні чеки по кожній заправці. Тобто матеріальні цінності позивачеві видавалися під звіт. Відтак, ОСОБА_2 є суб`єктом звільнення за пунктом 2 частини 1статті 41 КЗпП України.

У спростування доводів про те, що ОСОБА_2 був двічі притягнути до відповідальності за одне порушення, відповідач у відзиві зазначає, що наказ про звільнення є формою реалізації відповідальності у вигляді звільнення, яку застосовано наказом про притягнення до дисциплінарної відповідальності.

Посилаючись на те, що при звільненні ОСОБА_2 . Авіакомпанією були дотриманні всі вимоги законодавства, а тому відсутні правові підстави для скасування оскаржуваних наказів та для поновлення позивача на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відповідач просив відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2 в повному обсязі.

У Запереченнях від 6 січня 2025 р., які надійшли до суду 10 січня 2025р., позивач ще раз наголошував на тому, що не є працівником, який безпосередньо обслуговує гроші, товарні або культурні цінності, а тому не був працівником, якого могло бути звільнено на підставі пункту 2 частини 1 статті 41 КЗпП України. Звертав увагу на те, що основним завданням його діяльності було керування транспортним засобом, а не обслуговування будь-яких матеріальних цінностей підприємства. Вважає, що за пунктом 2 частини 1сстатті 41 КЗпП України може бути звільнено лише ту особу, з якою укладено письмовий договір про повну матеріальна відповідальність. Вказує, що з ним не було укладено договору про повну матеріальна відповідальність, крім того, його посада водія не входить в перелік посад та робіт, щодо яких укладається договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність. Звертає увагу на те, що відповідач не надав обґрунтувань, які саме трудові обов`язки не виконав позивач ОСОБА_2 щодо збереження вірного йому майна, що могло стати підставою для втрати довіри. Звертав увагу суду на те, що паливо, яким він заправляв службове авто для виконання трудових обов`язків, він нікому не передавав та витрачав виключно для здійснення трудових функцій.

Також зазначав що 9 вересня 2024р., у день, коли нібито він вчинив протиправні дії, він знаходився у відпустці, а відтак, взагалі не виконував трудових обов`язків. Вважає, що з цієї підставі він не може бути притягнути до відповідальності за втрату довіри, адже дії вчинялися під час перебування у відпустці.

Також у Запереченнях позивач зазначає, що роботодавець не відібрав від нього письмових пояснень. Зазначає, що ним були підписані тільки ті пояснення, які вже були надруковані комісію з питань проведення службового розслідування, та яка змусила його підписати під моральним тиском такі пояснення, з посиланням на те, що у випадку якщо він підпише надані пояснення, то його не буде звільнено разом з усіма іншими водіями. З цього приводу просив суд звернути увагу, що його пояснення слово в слово збігається з поясненнями, які підписав водій ОСОБА_3 .

У Запереченнях на заперечення (відповідь на відзив) від 17 січня 2025р., які надійшли до суду 21 січня 2025р., Авіакомпанія звертала увагу на те, що позивач вчергове змінює підстави позову, адже до цього не зазначав про перебування його у відпустці, не зазначав про факт нібито невідібрання від нього письмових пояснень.

Авіакомпанія звертала увагу на те, що відповідач втратив довіру до ОСОБА_2 , адже останній був ініціатором звернення до ОСОБА_3 , взяв його паливну картку та на власному автомобілі під`їхав до автозаправної колонки, заправив у бак власного (не службового) автомобіля 20 л дизельного палива, тобто вчинив протиправне заволодіння майном Авіакомпанії, що встановлено Актом службового розслідування.

Авіакомпанія також у Запереченнях на відповідь на відзив звертала увагу суду на те, що для притягнення до відповідальності працівника за втрату довіру не обов`язково мати обвинувальний акт суду. Крім того, для застосування такої міри реагування як звільнення у зв`язку з втратою довіри, не обов`язково настання для роботодавця негативних наслідків чи наявності завданої роботодавцю матеріальної шкоди як обов`язкової умови звільнення. Звільнення працівника з підстави втрати довір`я може вважатися обґрунтованим, якщо працівник вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженим ним органу підстави для втрати до нього довіри, зокрема вчинив порушення правил проведення операції з матеріальними цінностями.

Щодо доводів ОСОБА_2 про те, щоб він не був обізнаний про те, що ОСОБА_3 передає йому для заправки саме службову паливну картку, Авіакомпанія зазначила, що такі доводи є вигаданими позивачем, оскільки для здійснення заправки автомобіля необхідно вводити пін-код, який відповідає номеру службового автомобіля. Так, отримавши від ОСОБА_3 паливну картку, яка зовнішньо відрізняється лише останніми цифрами номеру від його власної службової паливної картки, ОСОБА_2 вів на заправці пін-код, який відповідає номеру службового автомобіля ОСОБА_3 .. Такі дії свідчать про те, що він не міг не знати, що використовує паливну картку Авіакомпанії. Номер паливної картки відображається також у фіскальному чеку, який в подальшому здається водієм при звітуванні до бухгалтерії Авіакомпанії.

У судовому засіданні представник позивача адвокат Жменяк Ю.Ю. вимоги позовної заяви підтримав. Посилаючись на те, що усі підстави для скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі ОСОБА_2 детально зазначені у Заяві про зміну предмету позову та у Запереченнях (відповіді) на відзив, представник позивача узагальнив підстави, з яких просить позов задовольнити: наявність двох наказів Авіакомпанії вважає свідченням того, що ОСОБА_2 був двічі притягнути до дисциплінарної відповідальності за одне й те ж порушення; позивач не є суб`єктом, якого можна було звільнити як особу, яка несе повну матеріальну відповідальність на підставі пункту 2 частини 1 статті 41 КЗпП України; позивач не порушував трудових обов`язків; позивачу ставляться у провину дії, які він якщо і вчинив, то вчинив у відпустці; відповідач не відібрав пояснення, перш ніж притягати до дисциплінарної відповідальності; позивач не міг знати, що карточка, яку надав йому ОСОБА_3 є службовою; відповідач не доводить наявність всіх обов`язкових ознак, які необхідні для притягнення до дисциплінарної відповідальності у зв`язку з втратою довіри.

У судовому засіданні представник відповідача адвокат Личак А.А. просила відмовити у задоволенні позову з підстав, викладених у Відзиві на позовну заяву та у Запереченнях на заперечення (відповідь) на відзив на позовну заяву. Узагальнюючи свою позицію, представник відповідача звертала увагу суду на те, що наказ про звільнення ОСОБА_2 від 29.10.2024 є формою реалізації першого наказу від 24.10.2024 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності», який був формою реагування та закріплення у формі наказу результатів проведення службової перевірки щодо водіїв автотранспортних засобів господарського відділу Авіакомпанії. ОСОБА_2 був працівником, якому були ввірені матеріальні цінності Авіакомпанії, адже за результатами використання паливно-мастильних засобів він під звіт здавав чеки щодо використання паливних карток Авіакомпанії. ОСОБА_2 свою вину визнав, вчиняв активні дії щодо ведення пін-коду до картки ОСОБА_3 , для того щоб заправити своє авто. Для звільнення працівника у зв`язку з втратою довіри не обов`язково, щоб працівник вчиняв дії саме у робочий час, адже достатньо доведення факту неправомірного використання товарних цінностей роботодавця. Позивач надавав пояснення голові комісії з розслідування фактів неправомірного використання товарних цінностей Авіакомпанії, а тому доводи позивача щодо не відібрання пояснень до видачі наказу про притягнення до відповідальності, є надуманими. Пояснення ОСОБА_2 відрізняється від тих, які надавав ОСОБА_3 , докази примусу відсутні.

Заслухавши пояснення представника позивача, пояснення представника Авіакомпанії, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини справи та дійшов таких висновків.

З матеріалів справи вбачається, що 30 травня 2019р. на підставі наказу з особового складу №100ок «Про внесення змін до штатного розпису та прийняття на посаду» за підписом генерального директора ОСОБА_6 ПрАТ «Авіакомпанія «Українські вертольоти» ОСОБА_2 було прийнято з 3 червня 2019р. на посаду водія автотранспортних засобів господарського відділу з посадовим окладом згідно зі штатним розписом з випробувальним терміном один місяць за його згодою (а.с.61).

При прийнятті на роботу ОСОБА_2 був ознайомлений з посадовими обов`язками водія, про що міститься його підпис у Посадовій інструкції, затвердженій наказом від 10 квітня 2014р. (а.с.62-64).

Відповідно до пунктів 2.11 та 2.12 Посадової інструкції водія автотранспортних засобів господарського відділу ПрАТ «Авіакомпанії «Український вертольоти», затвердженої наказом від 10 квітня 2014р., водій автотранспортних засобів зобов`язаний заправляти автотранспортні засоби паливом та іншими експлуатаційними матеріалами, оформлювати дорожню документацію.

Відповідно до пункту 4.1 даної Посадової інструкції водій автотранспортних засобів несе відповідальність за збереження майна, переданого йому у користування (а.с.27-29).

Після закінчення випробувального терміну, 3 червня 2019р. між Приватним акціонерним товариством «Авіакомпанія «Український вертольоти» та ОСОБА_2 було укладено трудовий договір (а.с. 65-68).

Відповідно до пункту 2.3.5. Трудового договору від 03.06.2019 працівник ОСОБА_2 зобов`язався дбайливо ставитися до майна роботодавця і вживати заходів до запобігання шкоди. Пунктом 5.3 Трудового договору передбачено, що робітник зобов`язується відшкодувати роботодавцю всю шкоду, завдану його діями або бездіяльністю, в порядку, встановленому чинним законодавством.

3 червня 2019р. між Авіакомпанією та ОСОБА_2 було укладено Договір про повну матеріальна відповідальність працівника. Відповідно до договору ОСОБА_2 на посаді водія взяв на себе повну матеріальну відповідальність за збереження ввірених йому Авіакомпанією матеріальних цінностей, у зв`язку з чим зобов`язався: дбайливо ставитися до переданих йому на зберігання чи для інших цілей матеріальних цінностей; своєчасно повідомляти адміністрацію Авіакомпанії про всі обставини, які загрожують схоронності ввірених матеріальних цінностей, вести облік та подавати у встановленому порядку товарно-грошові та інші звіти про рух і залишок ввірених йому матеріальних цінностей (а.с.30).

18 вересня 2024р. Наказом №426 ПрАТ «Авіакомпанія «Український вертольоти» було утворено комісію у складі начальника служби безпеки, директора департаменту з персоналу та головного бухгалтера Авіакомпанії для проведення службового розслідування за фактами зловживань водіями господарського відділу під час заправки службових автомобілів (а.с.69, посилання в Акті).

20 вересня 2024р. на ім`я голови комісії із службового розслідування Авіакомпанії позивач ОСОБА_2 надав письмові Пояснення, в яких повідомив, що 9 вересня 2024р. з паливної картки Авіакомпанії, яка видана ОСОБА_3 , заправив власний приватний автомобіль Renault на 20 л дизельним паливом (а.с.89-90).

Актом службового розслідування від 10 жовтня 2024р., затвердженим головним виконавчим директором Рудь О., зафіксовано, що 9 вересня 2024р. ОСОБА_3 перебував на складі Авіакомпанії за адресою: місто Київ, вул.Новопирогівська, 66, і до нього звернувся водій господарського відділу Авіакомпанії ОСОБА_2 з проханням заправити його приватний автомобіль Renault на 20 л дизельного палива, сказавши, що він після відпустки і в нього скрутне матеріальне становище та відсутні грошові кошти. На що ОСОБА_3 погодився. Того ж дня, 9 вересня 2024 року вони під`їхали на автомобілі до АЗС WOG на Столичному шосе в місті Києві, де ОСОБА_3 передав свою службову паливну картку ОСОБА_2 і останній на власному автомобілі Renault під`їхав до колонки та заправив у бак НОМЕР_1 л дизельного пального. Чек про заправку та паливну картку він потім віддав ОСОБА_7 (стор. 6 Акту, а.с. 69-85).

24 жовтня 2024р. Головним виконавчим директором ПрАТ «Авіакомпанія «Український вертольоти» О.Рудь було видано наказ №482 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності».

Даним наказом зафіксовані встановлені під час проведення перевірки правильності використання за призначенням водіями Авіакомпанії ввірених товарних цінностей - паливних карт та заправки службових автомобілів Авіакомпанії обставини, а саме:

1. Під час заправки службових автомобілів авіакомпанії пальним по паливним картам на АЗС мережі WOG встановлено, що водії автотранспортних засобів господарського відділу заправляють пальне в каністри, а також власні автомобілі та автомобілі інших осіб.

2. В ході розслідування встановлено, що на початку кожного місяця кожен водій автотранспортних засобів господарського відділу отримує в бухгалтерії Авіакомпанії подорожній лист службового легкового автомобіля, в який вносить покази на початок місяця: спідометра, пального в баку, марки пального, прізвище водія, марки автомобіля та його державний номерний знак, а в кінці місяця вказані подорожні листи здаються до бухгалтерії із зазначенням кінцевих показників (спідометра, залишок пального в баку службового автомобіля, пройденого кілометражу, фактичні витрати палива) та прикладають для підтвердження фіскальні чеки по кожній заправці.

3. Водіями автотранспортних засобів господарського відділу Авіакомпанії ОСОБА_3 спільно із ОСОБА_2 було реалізовано незаконне заволодіння дизельним паливом в кількості 20 л, чим завдано збитків авіакомпанії в сумі 1079,80 гривень.

Даним наказом прийняте рішення відповідно до виявленого факту неправомірного заволодіння паливом Авіакомпанії :

1. притягнути до відповідальності у вигляді звільнення водіїв автотранспортних засобів господарського відділу, в тому числі ОСОБА_2 , з позбавленням премії у розмірі 100% за вересня 2024р.

2. Встановити GPS-трекери на всі службові автомобілі авіакомпанії.

3. Попередити заступника начальника господарського відділу про недопущення в подальшому неналежного виконання посадових обов`язків.

4. Начальнику господарського відділу особисто приймати подорожній листи службових автомобілів авіакомпанії та ретельно перевіряти правильність застосування норм витрат палива (а.с.7-11).

29 жовтня 2024р. наказом з особового складу «Про звільнення з роботи» ПрАТ «Авіакомпанія «Український вертольоти» за підписом Головного виконавчого директора РудьО. відповідно до пункту 2 частини 1 статті 41 Кодексу законів про працю України наказано ОСОБА_2 , водія автотранспортних засобів господарського відділу, звільнити 29 жовтня 2024 року із займаної посади у зв`язку із втратою довіри.

У наказі від 29 жовтня 2024р. підставою звільнення зазначено Наказ від 24 жовтня 2024р. №482 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності». Наказом розраховано календарні дні невикористаної щорічної основної відпустки.

Наказ з особового складу від 29 жовтня 2024р. містить підпис ОСОБА_2 про ознайомлення та отримання копії наказу про звільнення (а.с.26).

Відповідно до Довідки ПрАТ «Авіакомпанії «Український вертольоти» від 27 листопада 2024р. середня заробітна плата ОСОБА_2 складає 45815,47 грн.(а.с.31).

З наказом про звільнення не погоджується позивач, вважає, що його було притягнуто до дисциплінарної відповідальності та звільнено незаконно, у зв`язку з чим звернувся до суду з даним позовом.

Вирішуючи спір у даній справі, суду належить з`ясувати, чи міг бути звільнений ОСОБА_2 з посади водія у зв`язку з втратою довіри та чи було дотримано порядку його звільнення.

За змістом пункту 2 статті 41 КЗпП України трудовий договір з працівником може бути припинений у разі вчинення винних дій особою, яка безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо вони дають підставу для втрати довіри до нього з боку власника (або уповноваженого ним органу).

У постанові № 592/8437/20 Верховний Суд наголосив, що тлумачення пункту 2 частини першої статті 41 КЗпП України дозволяє зробити висновок, що розірвання трудового договору на підставі цієї норми права можливе за таких умов: 1) безпосереднє обслуговування працівником грошових, товарних або культурних цінностей (прийом, зберігання, транспортування, розподіл тощо); 2) винна дія працівника; 3) втрата довір`я до працівника з боку власника або уповноваженого ним органу.

В Постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06.11.1992 роз`яснено, що звільнення з підстав втрати довір`я суд може визнати обґрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом і т.п.) вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довір`я (зокрема, порушення правил проведення операцій з матеріальними цінностями). При встановленні у передбаченому законом порядку факту вчинення працівниками розкрадання, хабарництва і інших корисливих правопорушень ці працівники можуть бути звільнені з підстав втрати довір`я до них і у тому випадку, коли зазначені дії не пов`язані з їх роботою.

Судом проаналізовано обов`язки, покладені на ОСОБА_2 пунктами 2.11, 2.12 та 4.1. Посадової інструкції водія ПрАТ «Авіакомпанії «Український вертольоти», згідно яких він зобов`язаний заправляти автотранспортні засоби паливом та іншими експлуатаційними матеріалами, оформлювати дорожню документацію та нести відповідальність за збереження майна, переданого йому у користування; а також у пункті 2.3.5. Трудового договору від 03.06.2019, згідно якого ОСОБА_2 зобов`язався дбайливо ставитися до майна роботодавця і вживати заходів до запобігання шкоди.

Суд також проаналізував умови Договору про повну матеріальна відповідальність від 03.06.2019, відповідно до якого ОСОБА_2 на посаді водія взяв на себе повну матеріальну відповідальність за збереження ввірених йому Авіакомпанією матеріальних цінностей та зобов`язався дбайливо ставитися до переданих йому на зберігання чи для інших цілей матеріальних цінностей.

Судом встановлено, що Авіакомпанія передавала транспортні засоби водіям на підставі Акту приймання-передачі транспортного засобу. В даному Акті зазначалися відомості про номер паливної картки, яка видавалася разом з автомобілем, що передається у користування. Зокрема встановлено, що ОСОБА_3 передано автомобіль Mitsubishi та паливну картку № НОМЕР_2 для заправки цього автомобіля (а.с.109). Позивачу ОСОБА_2 передано в користування автомобіль MAN, д.н.з. НОМЕР_3 , та паливну картку № НОМЕР_4 (а.с.110).

Судом встановлено, що для користування паливною карткою необхідно було вводити пін-код у вигляді номеру автомобіля. Відтак, для використання паливної картки ОСОБА_7 позивач ОСОБА_2 повинен був вводити номер 8471 як номер ТЗ, за яким закріплена паливна картка ОСОБА_3 .

На підставі Наказу №482 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності» та пояснень представника відповідача, які не були спростовані позивачем, суд встановив, що на початку кожного місяця водії автотранспортних засобів господарського відділу отримували в бухгалтерії Авіакомпанії подорожній лист, в який вносили покази на початок місяця: спідометра, пального в баку, марки пального, прізвище водія, марки автомобіля та його державний номерний знак.

Судом досліджено подорожні листи службових автомобілів, ввірених ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , за вересень 2024р., коли мали місце події використання ОСОБА_2 паливної картки ОСОБА_7 для заправки власного приватного автомобіля, та встановлено, що в кінці місяця водії до таких подорожніх листів вносили кінцеві показники спідометра, залишку пального в баку, пройдений кілометраж, фактичні витрати палива та прикладали для підтвердження використаного палива фіскальні чеки по кожній заправці (а.с.111-117, 121-122).

Такі подорожні листи та фіскальні чеки здавалися до бухгалтерії Авіакомпанії для формування Звітів про використання коштів (а.с.118,123).

Можливість користуватися паливними картами, які є підзвітними відповідачу, та використовувати їх за власним рішенням, свідчить про те, що Авіакомпанія ввірила ОСОБА_2 доступ до матеріальних цінностей. Встановлені обставини дають підстави для висновку, що позивач є спеціальним суб`єктом трудових правовідносин, на якого поширюються положення пункту 2 частини першої статті 41 КЗпП України.

Щодо доводів представника позивача про те, що позивач не обслуговував матеріальні цінності, а відтак не може бути звільнений у зв`язку з втратою довіри, тобто не є суб`єктом звільнення за даною статтею, суд зазначає таке.

Насамперед за п. 2 ст. 41 КЗпП України можуть бути звільнені працівники, прийняті на роботу, у зв`язку з виконанням якої з ними може бути укладений договір про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження ввірених їм цінностей. За цією ж підставою можуть бути звільнені працівники, на яких матеріальна відповідальність покладається в силу спеціальної норми. Посилання представника позивача на те, що водій не віднесений до осіб, які несуть повну матеріальну відповідальність, не є спроможними для спростування того, що ОСОБА_2 укладав договір про повну матеріальна відповідальність, взяв на себе зобов`язання нести відповідальність за збереження цінностей Авіакомпанії.

Судом проаналізовано механізм заволодіння цінностями Авіакомпанії, встановлено, у чому полягають винні дії працівника, які призвели до втрати довіри до нього. Дії працівника, який, користуючись своїм службовим становищем, використав в особистих інтересах майнові цінності роботодавця, правомірно кваліфіковані роботодавцем як дії, що дають підстави для втрати довіри, стаючи передумовою для звільнення працівника.

Сама по собі та обставина, що ОСОБА_8 несанкціоновано використав не власну паливну картку, а картку ОСОБА_3 , не спростовує того факту, що позивачем у власних цілях було використано службове пальне, чим спричинено Авіакомпанії збитки.

Результатами службової перевірки встановлена вина ОСОБА_2 , який ініціював поїздку на АЗС WOG для заправки власного авто. Відтак, відповідач довів, що «втрата довіри» роботодавця до звільненого працівника є наслідком винних дій останнього. Висновки відповідача про те, що ОСОБА_2 не заслуговує довіри внаслідок вчинення винних дій, ґрунтуються на об`єктивних фактах, що доводять наявність провини працівника в заподіянні матеріальної шкоди.

Правовий аналіз пункту 2 частини першої статті 41 КЗпП України дає підстави для висновку про те, що ця норма матеріального права не передбачає наявність обвинувального вироку суду як обов`язкової умови для звільнення працівника за викладеною у ній підставою (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 грудня 2020 року у справі N? 694/1434/17 (провадження N? 61-193св19), постанова Верховного Суду України від 23 грудня 2015 року у справі N? 6-1093цс15).

Щодо доводів позивача про те, що подія відбулася у період, коли він перебував у відпустці, тобто не виконував трудових обов`язків, а відтак не може бути звільнений у зв`язку з втратою довіри, суд зазначає таке. Вимоги чинного законодавства не містять обов`язкової умови для встановлення підстав для звільнення у зв`язку з втратою довіри - «вчинення протиправних дій саме у робочий час». Сама по собі та обставина, що ОСОБА_2 усвідомлено використав пальне Авіакомпанії у власних цілях, тоді як зобов`язаний був забезпечувати збереження цінностей Авіакомпанії, свідчить про вчинення ним винних дій, спрямованих на заволодіння цінностями Авіакомпанії у власних цілях, що дає підставу Авіакомпанії стверджувати про втрату довіри до такого працівника.

Висновків суду про наявність протиправних винних дій позивача ОСОБА_2 , спрямованих на заволодіння цінностями Авіакомпанії у власних цілях, не спростовують доводи представника позивача про те, що ОСОБА_2 безпосередньо не обслуговував грошові чи товарні цінності. У цьому контексті представник позивача термін «обслуговувати товарні цінності» тлумачить вузько, тоді як законодавець заклав більш широке тлумачення. Саме по собі володіння паливною карткою, яка є засобом використання палива, за яке Авіакомпанія попередню сплатила грошові кошти на рахунок АЗС Wog, свідчить про прямий доступ ОСОБА_2 до товарних цінностей Авіакомпанії, адже скористатися такими, розпорядитися ними позивач міг в будь-який час, приклавши до подорожнього листа фіскальний чек про використане пальне в кінці місяця.

Доводи позивача про те що його притягнуто до відповідальності з порушенням 1-місячного строку з дня виявлення правопорушення спростовуються матеріалами справи. Встановлені у Акті службового розслідування від 10.10.2024 обставини стали підставою для притягнення ОСОБА_2 до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення відповідно до наказу Авіакомпанії від 29.10.2024. Враховуючи наведене, місячний строк для притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності був дотриманий.

Висновків суду про правильність звільнення позивача не спростовують посилання позивача на правову позицію викладено у постанові від 13 березня 2019 року у справі №320/7595/17 (провадження №61-47571cв18), адже така не є релевантною до обставин конкретної справи. Так, у справі №320/7595/17, вирішуючи спір, суд установив, що підставою для втрати довіри та звільнення позивача стало виявлення факту крадіжки дизельного палива, проте відповідачем не надано жодного належного доказу причетності позивача до крадіжки палива, досудове розслідування за фактом крадіжки дизельного палива з локомотиву не завершене, винні не встановлені. Водночас, у справі, що розглядається, ОСОБА_2 у своїх поясненнях визнав факт того, що він був ініціатором звернення до ОСОБА_3 , взяв його паливну карту та на власному автомобілі під`їхав до автозаправної колонки, заправив у бак власного (не службового) автомобіля 20 літрів дизельного пального, тобто, вчинив протиправне заволодіння майном Авіакомпанії. Зазначені обставини встановлені у Акті службового розслідування.

Висновків суду про відсутність підстав для скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі ОСОБА_2 не спростовують твердження позивача про те, що його було двічі притягнуто до дисциплінарної відповідальності за одне й теж порушення наказом від 24 жовтня 2024р. та наказом від 29 жовтня 2024р.. Суд детально досліджував зазначені накази та констатував, що наказ про звільнення від 29.10.2024 є формою реалізації наказу від 24.10.2024 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності», яким закріплювались результати службової перевірки та фактично давалася вказівки щодо оформлення звільнень працівників, зміни порядку подальшої звітності, встановлення тренінгів на автомобілі. У наказі «Про звільнення з роботи» від 29 жовтня 2024р. зазначається підстава для звільнення: наказ від 24 жовтня 2024 року.

На основі досліджених обставин справи суд дійшов висновку, що вимоги позивача не знайшли свого доведення у суді, а відтак, ОСОБА_2 у задоволенні його позову до Приватного акціонерного товариства «Авіакомпанія «Українські вертольоти» про скасування наказів, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу необхідно відмовити.

Оскільки при подачі позовної заяви позивач був звільнений від сплати судового збору, судові витрати покладаються на рахунок держави.

Керуючись ст.ст. 36, 235 КЗпП України, ст. ст. 76-80, 198, 200, 206, 258, 263-268, 354 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

ОСОБА_2 у задоволенні його позову до Приватного акціонерного товариства «Авіакомпанія «Українські вертольоти» про скасування наказів, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Суддя Т.В. Войтенко