Провадження № 2/761/193/2025
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 травня 2025 року Шевченківський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді Романишеної І.П.,

за участю секретаря Арсененко І.П.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_8,

представників відповідача 1 Кубаль О.А.,

представника відповідача 2 Куць О.Т.,

представника відповідача 3 Климчук Н.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація), Комунального підприємства виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) «Київреклама», Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями та бездіяльністю органу державної влади та їх посадовими і службовими особам, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Шевченківського районного суду міста Києва перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_1 (далі - позивач) до Виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська адміністрація) (далі - відповідач1), Комунального підприємства виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська адміністрація) «Київреклама» (далі - відповідач2), Державної казначейської служби України (далі -відповідач3), відповідно до якого з урахуванням уточненої позовної заяви від 11 жовтня 2021 року позивач заявив наступні вимоги:

- стягнути солідарно з відповідача1 та відповідача2 на його користь 8 139 999,64 грн., з яких: 2 998 303,64 грн. матеріальних збитків; 141 696 грн. моральної шкоди; 5 000 000 грн. упущеної вигоди;

- зобов`язати відповідача1 та відповідача2 реставрувати пошкоджений 29 серпня 2017 року рекламний засіб за номером конструкції 32369-13;

- зобов`язати відповідача1 та відповідача2 повернути позивачу протиправно вилучений рекламний засіб за номером конструкції 32369-13, шляхом облаштування його на тому ж самому місці і в той же самий спосіб, де він і знаходився до моменту її демонтажу і вилучення;

- зобов`язати відповідача1 та відповідача2 продовжити строк дії Договору за №897/13 від 13 лютого 2013 року на розміщення рекламного засобу за номером конструкції 32369-13 на такий термін, який би відповідав часу його фактичної відсутності на місці його розташування;

- стягнути з державного бюджету України через Державну казначейську службу України 8 139 999,64 грн.

Короткий зміст та узагальнені доводи позовної заяви.

Позивач вважає, що директор Департаменту містобудування і архітектури КМДА ОСОБА_9, колишній директор КП «Київреклама» ОСОБА_10, колишній начальник відділу КП «Київреклама» ОСОБА_11 та в.о. директора КП «Київреклама» ОСОБА_12 неодноразово перевищуючи повноваження вдалися до тривалого і потенційного перешкоджання його законній господарській діяльності у ПП «Клініка доктора ОСОБА_1», в тому числі шляхом протиправного демонтажу і умисного пошкодження рекламного засобу (номер конструкції 32369-13) та його вилучення 29 серпня 2017 року, а також навмисного пошкодження і викрадення електроосвітлювального обладнання та обладнання системи відеоспостереження, із залученням трьох «тітушок» та трьох працівників управління патрульної поліції: інспектора УПП ОСОБА_13; інспектора УПП ОСОБА_14; капрала УПП ОСОБА_2 , які 29 серпня 2017 року при спробі позивача захистити належне йому майно від протиправного його пошкодження і вилучення КП «Київреклама», нанесли йому тілесні ушкодження - били гумовою палицею, міцно душили шию. З цього самого приводу позивачу надавалася медична допомога, відкрито кримінальне провадження за №0000084 від 29 серпня 2017 року (в якому досі проводиться досудове розслідування СУ ДБР за ч.1 ст. 365 КК України).

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва у судовій справі № 826/247/18 від 24 липня 2018 року, яке залишено без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 12 травня 2020 року, визнано протиправними дії Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) щодо демонтажу рекламного засобу ПП «Клініка доктора ОСОБА_1» за дозволом № 32369-13 від 12 квітня 2013 року у відповідності до наказу №375 від 10 липня 2017 року.

Позивач стверджує, що відповідачі умисно уникають виконання рішення суду у справі №826/247/18, чим наносять йому і його підприємству ще більшу шкоду. Належне позивачу підприємство змушене було зупинити господарську діяльність з 01 листопада 2017 року, оскільки без рекламної вивіски жодна людина не в стані здогадатися, що в житловому будинку (який розміщується у дуже глухому дворі) може знаходитися приватна лікарня, що завдало йому відчутної майнової шкоди - упущеної вигоди на 5 000 000 грн. Станом на день подання даного позову розмір реальних збитків позивач оцінює в розмірі 2 454 000, 74 грн., що складається з: оплати послуг ФОП ОСОБА_3 за підготовку пакету встановлених законом документів та за отримання дозволу на розміщення вивіски « Клініка доктора ОСОБА_1 » - 12 000 грн.; вартості виготовлення рекламної вивіски «Клініка доктора ОСОБА_1» - 2 992, 50 грн.; вартості послуг з реставрації рекламного засобу «Клініка доктора ОСОБА_1» - 5 600 грн.; передплати послуг КП «Київреклама» за розміщення рекламного засобу «Клініка доктора ОСОБА_1» в серпні місяці 2017 року - 560 грн.; надання фінансової допомоги ПП «Клініка доктора ОСОБА_1» на увесь період вимушеного простою (на дату подачі цивільного позову) - 2 310 000 грн.; витрат на розхідні матеріали, що пов`язані з діями відповідачів (картриджі, ручки, папір, папки, клей, карандаші, скоби, диски, гумки, заправки, фломастери, фарба) - 26 750 грн.; витрат на придбання конвертів з поштовими марками - 867, 36 грн.; витрат за відправку рекомендованої і цінної поштової кореспонденції - 977, 88 грн.; витрат на придбання принтеру Epson L805 А4 з набором чорнил - 5 593 грн.; витрат на діагностику захворювань - 34 830 грн.; витрат на придбання ліків - 53 830 грн. Окрім фізичної та майнової шкоди діями відповідачів1 і 2 позивачу також завдано немайнових втрат, спричинених моральними та фізичними стражданнями, які спричинили негативні зміни у його житті, а тому заявляє до відшкодування моральну шкоду у розмірі 141 696 грн.

Провадження у суді та позиція відповідачів щодо предмету спору.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Шевченківського районного суду міста Києва від 31 серпня 2020 року, цивільну справу передано на розгляд судді Юзьковій О.Л.

Ухвалою суду від 01 вересня 2020 року позовну заяву залишено без руху.

Ухвалою суду від 15 січня 2021 року відмовлено у відкритті провадження у справі.

Постановою Київського апеляційного суду від 14 квітня 2021 року вказану ухвалу суду скасовано та направлено справу для продовження розгляду.

09 червня 2021 року до суду надійшла виправлена позовна заява.

Ухвалою суду від 14 червня 2021 року відкрито провадження у справі та призначено розгляд в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 06 вересня 2021 року задоволено самовідвід судді Юзькової О.Л. у даній справі.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Шевченківського районного суду міста Києва від 07 вересня 2021 року матеріали цивільної справи передані для розгляду судді Романишеній І.П.

Ухвалою суду від 09 вересня 2021 року цивільну справу прийнято до провадження та призначене підготовче судове засідання.

28 вересня 2021 року до суду надійшов відзив відповідача 2, в якому зазначено, що права та інтереси позивача відповідачами не порушено, тому відсутні підстави для судового захисту прав останнього в судовому порядку. Зауважено, що будь-яких обов`язків щодо безкоштовного повернення демонтованого рекламного засобу або його встановлення на місце його розташування не виникло, тому необґрунтованим є посилання позивача про невиконання судового рішення, яке набрало законної сили. Крім того, під час проведення демонтажу рекламної конструкції відповідач2 діяв в межах наданих йому повноважень, здійснюючи демонтаж на підставі наказу робочого органу від 10 липня 2017 року N?375, тілесних пошкоджень працівники відповідача2 та відповідача1 позивачу не наносили, про відповідне і не згадує сам позивач, при цьому зазначає в позовній заяві, що тілесні ушкодження йому нанесено саме працівниками поліції. Безпідставними є посилання позивача статтю 623 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), оскільки між відповідачем2 та позивачем жодних зобов`язань не існувало.

30 вересня 2021 року до суду надійшов відзив відповідача1, в якому містяться подібні за змістом заперечення щодо позову, що і у відзиві відповідача2. Наголошено увагу на тому, що на неодноразові звернення позивача до відповідачів щодо безкоштовного повернення та встановлення демонтованого рекламного засобу позивачу роз`яснено існуючі умови повернення демонтованого рекламного засобу, які він ігнорує. Щодо вимоги позивача про зобов`язання відповідачів продовжити строк дії договору №897/13, то відповідач звертає увагу, що термін дії дозволу на розміщення зовнішньої реклами №32369-13 закінчився 11 квітня 2018 року та позивач у встановленому законодавством порядку не звертався із заявою про його продовження, тому відсутні підстави продовження строку дії вищезазначеного договору.

11 жовтня 2021 року до суду надійшла відповідь на відзив відповідача2, в якій позивач наголосив, що між сторонами дійсно існували господарські відносини, але поданий ним позов не стосується спору щодо господарської діяльності підприємства, а стосується відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями про демонтаж рекламного засобу, у зв`язку з чим йому як власнику майна заподіяна шкода.

11 жовтня 2021 року до суду надійшла позовна заява у новій редакції.

25 жовтня 2021 року до суду надійшла відповідь позивача на відзив відповідача1, в якій позивач заперечуючи щодо аргументів відповідача виклав подібні за змістом доводи, що й у позові, а також звернув увагу, що поданий ним позов стосується відшкодування шкоди, завданої незаконним рішенням про демонтаж рекламного засобу.

Ухвалою суду від 25 жовтня 2021 року, яку залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 10 жовтня 2022 року, призначено у справі судово-психологічну експертизу, проведення якої доручено експертам Київського науково-дослідного інституту судових експертиз. Визначено коло питань які підлягають вирішенню експертом. На час проведення експертизи провадження у справі зупинено.

13 грудня 2023 року до суду надійшло повідомлення від КНДІСЕ про повернення вказаної ухвали суду без виконання, оскільки оплату вартості експертизи позивачем не здійснено.

Ухвалою суду від 15 грудня 2023 року провадження у справі поновлено та призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою від 08 лютого 2024 року суд задовольнив клопотання позивача про допит свідків та витребування доказів.

Ухвалою від 14 березня 2024 року суд закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду, задовольнив клопотання позивача про допит свідків та долучення доказів, а також повторно витребував від ТУ ДБР копії матеріалів кримінального провадження.

11 травня 2024 року суд допитав свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про відомі їм обставини спірних правовідносин.

09 липня 2024 року суд допитав свідка ОСОБА_7 про відомі їй обставини спірних правовідносин.

Ухвалою від 09 липня 2024 року суд застосував відносно Територіального управління Державного бюро розслідувань у м.Києві захід процесуального примусу у вигляді штрафу у розмірі 908 грн. 40 коп. за невиконання обов`язку щодо надання до суду витребуваних доказів.

21 серпня 2024 року до суду надійшли матеріали кримінального провадження кримінального провадження за № 0000084 від 29 серпня 2017 року.

Ухвалою від 15 жовтня 2024 року суд задовольнив клопотання позивача про витребування доказів та витребував у Київської міської прокуратури копію висновку

КМКБ СМЕ судово-медичної експертизи № 2278 від 04.08-2439/743.

17 березня 2025 року до суду надійшли додаткові пояснення відповідача1, в яких зазначено, що здійснення демонтажу не відноситься до компетенції відповідача, отже посилання позивача стосовно невиконання судового рішення, яке набрало законної сили, є безпідставними та необґрунтованими, оскільки наказ №375 на підставі якого здійснювався демонтаж рекламного засобу є чинним та у судовому порядку не скасований та не визнаний протиправним. При цьому, будь-яких обов`язків щодо безкоштовного повернення демонтованого рекламного засобу або його встановлення на місце попереднього розміщення, предметом розгляду адміністративної справи не було. Будь-яких дій зобов`язаного характеру адміністративним судом на сторони не покладено. Наказ про демонтаж рекламних засобів було прийнято Департаментом містобудування та архітектури, тому Київська міська державна адміністрація не є уповноваженим суб`єктом владних повноважень на прийняття наказу на демонтаж рекламних засобів згідно порядку, оскільки це здійснює інша юридична особа - Департамент містобудування та архітектури, яка не була учасником адміністративної справи. КП «Київреклама» здійснювало демонтаж як виконавець, якому доручено здійснювати демонтаж на підставі рішення суб`єкта владних повноважень - Департамента містобудування та архітектури.

У судовому засіданні 19 березня 2025 року суд протокольною ухвалою відмовив у задоволенні клопотання позивача про виклик свідків та судового експерта, закінчив з`ясування обставин справи та перевірку їх доказами, перейшов до судових дебатів та за клопотанням представника позивача у зв`язку з бажанням особисто позивача виступити у судових дебатах оголосив перерву.

13 травня 2025 року до суду надійшли письмові пояснення відповідача2, в яких зазначено, що Виконавчий орган Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) та Комунальне підприємство виконавчого органу Київради (Київська міська державна адміністрація) «Київреклама» не приймали наказів від 10.07.2017 №10.07.2017 №375 "Про демонтаж рекламних засобів", окрім цього, наказ на підставі якого здійснено демонтаж чинний та не оскаржений жодним суб`єктом господрювання у судовому порядку, судові рішення з вказаним предметом спору відсутні.

Крім того, відповідно до Порядку № 207 право на укладення договорів та нарахування плати за тимчасове користування місцями для розміщення рекламних засобів надано Управлінню з питань реклами, а кошти за таками договорами перераховуються на рахунки відділення державного казначайства та зараховуються до спеціального фонду бюджету міста Києва.

Таким чином, відповідач2 з 01.07.2019 року правозданості на здійснення будь-яких правочинів щодо удкладення договорів та нарахування плати за тимчасове користування місцями для розміщення рекламних засобів, здатності бути носієм суб`єктивних прав і юридичних обов`язків щодо таких правочинів не має.

22 травня 2025 року до суду від позивача надійшла заява про збільшення ціни позову. Враховуючи, що зазначена заява надійшла на стадії судових дебатів, які складаються з промов та реплік учасників судового процесу (ст. 242 ЦПК України), враховуючи п. 2 ч. 2 ст. 49 ЦПК України, заява позивача не може бути розглянута та підлягає залишенню без розгляду на підставі ч. 2 ст. 126 ЦПК України.

Ухвалою суду від 22 травня 2025 року закрито провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 255 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) в частині позовних вимог про зобов`язання відповідача1 та відповідача2 реставрувати пошкоджений рекламний засіб, повернути позивачу протиправно вилучений рекламний засіб, продовжити строк дії Договору за № 897/13 від 13 лютого 2013 року на розміщення рекламного засобу за номером конструкції 32369-13 на такий термін, який би відповідав часу його фактичної відсутності на місці його розташування.

В судовому засіданні представник позивача та позивач позов підтримали та просили задовольнити.

Інші учасники справи заперечували проти задоволення позовних вимог.

Суд, заслухавши учасників справи, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до наступних висновків.

Фактичні обставини спірних правовідносин сторін, встановлені судом.

13 жовтня 2003 року засновано Приватне підприємство «Клініка доктора ОСОБА_1», , м.Київ, Солом`янський р-н., вул.О.Шовкуненка, буд.3, види діяльності - загальна медична практика (КВЕД 86.21); спеціалізована медична практика (КВЕД 86.22); інша діяльність у сфері охорони здоров`я (КВЕД 86.90).

Відповідно до відомостей, які містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань вказане підприємство не припинено, засновником, директором та кінцевим бенефіціарним власником підприємства є позивач ОСОБА_1 .

Відповідно до довідки від 01 листопада 2017 року позивач з 01 липня 2006 року працював на посадах директора, головного лікаря, лікаря з народної нетрадиційної медицини Приватного підприємства «Клініка доктора ОСОБА_1».

29 серпня 2017 року працівниками КП «Київреклама» виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) демонтовано належну приватному підприємству рекламну вивіску №32369-13, розташовану на вул.Олексія Шовкуненка, 3 в м.Києві.

Вказане встановлено рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 липня 2018 року у справі №826/247/18, яке залишено без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 12 травня 2020 року, відповідно до якого визнано протиправними дії Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) щодо демонтажу рекламного засобу ПП «Клініка доктора ОСОБА_1» за дозволом №32369-13 від 12 квітня 2013 року у відповідності до наказу №375 від 10 липня 2017 року.

Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Наказом №4 від 01 листопада 2017 року «Про призупинення господарської діяльності» тимчасово зупинено господарську діяльність підприємства з 1 листопада 2017 року.

Судом встановлено, що позивач звертався до Київської місцевої прокуратури №9 з заявою про вчинення злочину за частиною другою статті 365 Кримінального кодексу України за наступних обставин: 29 серпня 2017 року за адресою: м.Київ, вул.Шовкуненка 3, на балконі ПП «Клініка доктора ОСОБА_1» працівники патрульної поліції спричинили ОСОБА_1 тілесні ушкодження.

За результатом розгляду зазначеної заяви 29 серпня 2017 року розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні за №0000084.

Відповідно до постанови прокурора Київської окружної прокуратури №9 Марченко М.М. у вказаному кримінальному провадженні призначено судово-медичну експертизу для перевірки показів потерпілого та встановлення факту спричинення йому тілесних ушкоджень, їх локалізації та ступеня тяжкості.

Відповідно до висновку судового-медичного експерта Нікояна А.А. за №2278, експертизу не проведено, оскільки відсутність медичної документації, в тому числі результатів додаткових досліджень не дозволяє судити про характер та ступень тяжкості тілесних ушкоджень.

Судом встановлено, що вищезазначене кримінальне провадження було об`єднано в одне кримінальне провадження під загальним №0000162, яке постановою слідчого першого слідчого відділу Територіального управління Державного бюро розслідувань Капши І. закрито на підставі пункту 2 частини першої статті 284 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України).

У судовому засіданні 11 червня 2024 року суд допитав свідка ОСОБА_6 , яка повідомила, що працювала бухгалтером ПП «Клініка доктора ОСОБА_1», яке мало вивіску, яка підсвічувалась ліхтарями та дуже багато людей звертали на неї увагу, проте працівники КП «Київреклама» дуже грубо демонтували вивіску у зв`язку з тим, що був лишній ліхтар, хоча відповідні порушення було усунено, під час демонтажу не було відеонагляду, відновленню дроти не підлягали. Працівники дуже грубо поводились до позивача та виявилось, що багато у кого не було посвідчення, а в деяких посвідчення були простроченні. З часом перестали ходити пацієнти, клініка ніколи не була в мінусовому балансі до демонтажу вивіски. Свідок вказала, що позивача штовхали.

У судовому засіданні 11 червня 2024 року суд допитав свідка ОСОБА_5 , який повідомив, що коли демонтували вивіску порушення було усунено, внаслідок демонтажу пошкодили камери та розрізали кабелі. Вивіску демонтували незаконно та не повернули її власнику. Клініка не працює у зв`язку з відсутністю клієнтів.

У судовому засіданні 9 липня 2024 року суд допитав свідка ОСОБА_7 , яка повідомила, що була працівником підприємства позивача, починаючи з листопада 2012 року працювала на рецепції, а також прибирала приміщення клініки та прибудинкової території біля неї. Свідок особисто допомагала позивачу усунути порушення, а саме прибрати шостий ліхтар, оскільки за дозволом їх мало бути п`ять. Повідомила, що КП «Київреклама» демонтуючи рекламний засіб пошкодила його та обладнання, зокрема, відеокамери, кабелі, тощо. Вказала, що для демонтажу рекламного засобу КП «Київреклама» залучило підрядну організацію, працівники якої взагалі не мали посвідчень. Позивач заперечував щодо демонтажу рекламного засобу з огляду на недодержання відповідної процедури. Працівники поліції застосували відносно позивача фізичну силу, про це свідку відомо з відео. Наявність рекламної вивіски мало гарні показники для діяльності підприємства, зокрема, залучення нових клієнтів та отримання доходів від господарської діяльності. Після демонтажу рекламного засобу помітно зменшилася кількість пацієнтів клініки та у листопаді 2017 року зупинено її функціонування. Після демонтажу вивіска потребувала реставрації, за проведення якої позивач сплатив особисті кошти. У зв`язку зі стресом та судовими справами фізичне та психологічне здоров`я позивача погіршилось. Свідок повідомила, що за особисті кошти позивача купувала канцелярські приладдя, принтери, що було необхідним для супроводження судових справ. Вказала, що відповідачі1 та 2 відмовилися виконувати судове рішення в адміністративній справі щодо незаконного демонтажу рекламного засобу.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваний прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Відповідно до частини другої статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Предметом позову у цій справі є відшкодування позивачу шкоди, завданої незаконними діями та рішеннями відповідачів1 та 2 щодо демонтажу рекламного засобу ПП «Клініка доктора ОСОБА_1», внаслідок чого останньому, як власнику майна, заподіяно шкоду, яку він визначає у розмірі 8 139 999,64 грн., з яких: 2 998 303,64 грн. матеріальні збитки; 141 696 грн. моральна шкода; 5 000 000 грн. упущена вигода.

Стаття 56 Конституції України передбачає, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, згідно з частиною другою цієї статті, є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також втрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки), доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Звернення з вимогою про відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди покладає на позивача обов`язок довести реальну можливість отримання визначених ним доходів, тобто, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані, і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила можливості їх отримання (позиція, викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі №750/8676/15-ц, постановах Верховного Суду від 10 червня 2020 року у справі № 910/12204/17, від 16 червня 2021 року у справі № 910/14341/18).

Збитки як правова категорія включають в себе й упущену (втрачену) вигоду (lucrum cessans), яка відрізняється від реальних збитків (damnum emergens) тим, що реальні збитки характеризують зменшення наявного майна потерпілого (проведені витрати, знищення і пошкодження майна тощо), а у разі упущеної вигоди наявне майно не збільшується, хоча і могло збільшитися, якби не правопорушення. Тобто упущена вигода відображає різницю між реально можливим у майбутньому потенційно отриманим майном та вже наявним майном.

Розраховуючи розмір упущеної вигоди позивач опирається, зокрема, на обмеження господарської діяльності ПП «Клініка доктора ОСОБА_1» у зв`язку з демонтажем рекламного засобу, однак матеріали справи не містять доказів, які б свідчили про розмір отриманих доходів внаслідок господарської діяльності підприємства з дня його створення і до демонтажу рекламної вивіски.

Отже, посилання позивача, що приватне підприємство було змушено припинити свою роботу у листопаді 2017 року, оскільки без рекламної вивіски жодна особа не в стані здогадатися, що в житловому будинку (який розміщений у дуже глухому дворі) може знаходитись приватна лікарня не обумовлює права на відшкодування шкоди у вигляді упущеної вигоди, оскільки при вирішенні питання про її відшкодування позивачем не надано доказів щодо суми втрачених доходів та розміру прибутку ПП «Клініка доктора ОСОБА_1», який міг би бути отриманий внаслідок повноцінного функціонування.

Відповідно до статті 42 Господарського кодексу України підприємництво означає самостійну, ініціативну, систематичну господарську діяльність, яка здійснюється на власний ризик суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних та соціальних результатів та одержання прибутку.

З матеріалів справи судом встановлено, що дозвіл на розміщення рекламної вивіски ПП «Клініка доктора ОСОБА_1» отримало на підставі розпорядження КМДА від 12 квітня 2013 року №536, позаяк юридична особа здійснювала свою діяльність з 13 жовтня 2003 року, тобто 10 років без відповідного рекламного засобу, а тому безпідставно ототожнювати незаконний демонтаж рекламної вивіски (що встановлено судовим рішенням в адміністративній справі) та завдання упущеної вигоди у розмірі 5 000 000 грн., внаслідок неможливості продовження господарської діяльності підприємства, яке здійснює господарську діяльність на власний ризик.

Твердження позивача про те, що він був змушений відсторонитися від роботи на трьох посадах на підприємстві (директор, головний лікар та лікуючий лікар) та в міжнародній громадській організації у зв`язку з проблемами зі здоров`ям, а також потребою постійного догляду, як підставу відшкодування відповідної шкоди у розмірі 5 000 000 грн., суд відхиляє, оскільки недоведеним є те, що саме внаслідок протиправного демонтажу рекламного засобу у позивача виникли проблеми зі здоров`ям, необхідність у постійному догляді та неможливість продовжувати трудову діяльність лікаря та керівника підприємства.

В судовому засіданні було досліджено відеозапис, на якому зафіксовано демонтаж рекламної вивіски, зі змісту якого судом не встановлено застосування відносно позивача фізичної сили особами, які здійснювали демонтаж.

Отже, відсутні підстави для відшкодування позивачу збитків у вигляді упущеної вигоди, оскільки позивач не довів, що він міг і повинен був отримати дохід у розмірі 5 000 000 грн, і тільки неправомірні дії відповідача1 та 2 щодо демонтажу рекламної вивіски стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток.

Щодо вимог про відшкодування позивачу матеріальних збитків, які складаються з наступного: фінансова допомога у розмірі 2 286 900 грн., витрати, що пов`язані із діагностикою та лікуванням позивача у розмірі 608 961,48 грн., втрати, що пов`язані із пошкодженням приборів відеобладнання у розмірі 27 170,70 грн.; втрати, що пов`язані із пошкодженням рекламного засобу та на виготовлення дозволів у розмірі 20 592,50 грн., переплата послуг за розміщення реклами, яких фактично не надавалось у розмірі 560 грн., втрати, що пов`язанні із пошкодженням приборів електроосвітлення у розмірі 3 750 грн., витрати на принтер, офісний матеріал, конверти, марки і на поштові послуги у розмірі 50 368,96 грн., суд зазначає наступне.

Частиною першою статті 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

У постанові Верховного Суду від 16 лютого 2022 року в справі № 725/1670/18 зазначено, що «відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування. Таким чином, під збитками необхідно розуміти фактичні втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати, вже зроблені потерпілим, або які мають бути ним зроблені, та упущену вигоду. При цьому такі витрати мають бути безпосередньо, а не опосередковано, пов`язані з відновленням свого порушеного права, тобто з наведеного випливає, що без здійснення таких витрат неможливим було б відновлення свого порушеного права особою. Стягнення збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками і вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає».

У разі встановлення конкретної особи, яка завдала шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини (постанова Верховного від 13 липня 2022 року в справі № 753/15095/17.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва у справі № 826/247/18 від 24 липня 2018 року визнано протиправними дії відповідача1 щодо демонтажу рекламного засобу ПП «Клініка доктора ОСОБА_1» за дозволом № 32369-13 від 12 квітня 2013 року у відповідності до наказу №375 від 10 липня 2017 року, проте вказаним рішенням не зобов`язано повернути демонтовану вивіску у первісний стан, а також будь-яких інших обставин, зокрема щодо заподіяння шкоди підприємству та його власнику, причинного зв`язку між такою шкодою та діями відповідачів не встановлено, тому ці обставини позивач мав довести на загальних підставах.

Надані позивачем договори про надання безвідсоткової фінансової допомоги ПП «Клініка доктора ОСОБА_1» не беруться судом до уваги, оскільки ці договори є договорами позики, відповідно до пунктів 2.4, 2.5 передбачають повернення коштів позивачу, а тому не можуть кваліфікуватись збитками.

Безпідставними є посилання позивача на необхідність купівлі ліків та проходження медичних обстежень, оскільки це не підтверджує причинно-наслідкового зв`язку між погіршенням стану здоров`я позивача та діями відповідачів щодо демонтажу рекламної вивіски.

Водночас не доведеним є те, що демонтаж рекламної вивіски спричинив пошкодження приборів відеообладнання та електроосвітлення, а також рекламної вивіски, які б унеможливили їх подальше використання за призначенням.

Крім того, позивачем не доведено належними та достатніми доказами причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідачів та заявленими позивачем витратами на купівлю принтеру, офісного матеріалу, конвертів, марків та на поштові послуги у розмірі 50 368, 96 грн. Аргументи позивача про те, що відповідні витрати було понесено у зв`язку з судовими справами щодо дій з демонтажу рекламного засобу, суд не вбачає такими, що надають правові підстави для кваліфікації відповідних витрат як майнової шкоди, оскільки звернення до суду з відповідними позовами та заявами це є гарантоване статтею 55 Конституції України право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб, і у випадку задоволення судом відповідних позовів у позивача виникало б право на відшкодування судових витрат.

Заявлені витрати, що пов`язані з виготовлення дозволів у розмірі 20 592,50 грн., переплата послуг за розміщення реклами, яких фактично не надавалось у розмірі 560 грн., не є збитками у розумінні статті 22 ЦК України, оскільки відповідні витрати здійснювалися для забезпечення господарської діяльності підприємства та з метою отримання послуги з розміщення зовнішньої реклами.

Суд звертає увагу, що позивач мав можливість відповідно до пункту 3.13 Порядку розміщення зовнішньої реклами в місті Києві, затвердженого розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 05 лютого 2019 року № 207 повернути демонтований рекламний засіб, за умови подання: заяви про повернення демонтованого РЗ; документа, що підтверджує право власності(користування) розповсюджувача у зовнішньої реклами на конкретний демонтований Р3; документа, що підтверджує оплату витрат, пов`язаних з демонтажем РЗ, їх транспортуванням та подальшим зберіганням, понесених КП «Київреклама» або балансоутримувачем місця; документа, що підтверджує право уповноваженої особи на одержання демонтованого РЗ, що було роз`яснено позивачу у листі від 14 травня 2021 року №076-1370, однак доказів вчинення відповідних дій матеріали справи не містять.

Щодо позовних вимог про стягнення моральної шкоди, слід зазначити наступне.

За змістом статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків із оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Заявляючи необхідність відшкодування моральної шкоди в розмірі 141 696 грн. позивач посилався на погіршенні його стану здоров`я, негативних переживань та спогадів, настороги, тривоги, емоційних та фізичних реакції при згадуванні події; важкість виконання повсякденних обов`язків, фіксованість уваги на проблемі одужання та реабілітації, переживання фізичних незручностей, постійну відірваність від активного соціального життя, знижений та нестійкий настрій, порушення сну, неприємні сновидіння, емоційну напруга, нервозність, дратівливість, реакції замикання; побоювання щодо майбутнього стану здоров`я і виникнення комплексів з приводу обмеження поз тіла (через ушкодження лівої ноги), в тому числі щодо сексуальної скованості через обмеження рухів в лівій нозі і наявність відволікаючих у ній болей та через набір зайвої ваги, як побічної дії гормональних ліків. Позивач стверджує, що внаслідок відповідних подій отримав тілесні ушкодження та переніс значний фізичний біль, пережив емоційний стрес, який супроводжувався почуттям розгубленості та часткової втрати свідомості, тривоги, безпомічності, страху за своє здоров?я, а головне страху за своє життя. В подальшому, він був вимушений проходити діагностичне обстеження, а також періодичне діагностичне обстеження з метою своєчасного виявлення віддалених ускладнень. Впродовж всього періоду лікування почуваюся незручно, дискомфортно, змушений пристосовуватися до негативних умов існування. А саме, він досі не може нормально ходити, бігати, довго перебувати на ногах, сидіти чи лежати. Через усе це досі потребує зовнішньої допомоги з боку співпрацівників, активістів його громадської організації та знайомих, з приводу чого почуває себе як джерело постійного клопоту та обмежень для усіх їх. Саме через усе це та через обмеження фізичної активності його залишила дружина, яка більше не могла справлятися із хатніми роботами та допомогою по роботі через його фізичну немічність і кволість. Останнє повністю дестабілізувало позивача і змусило повністю зупинити роботу приватного підприємства.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Для наявності підстав зобов`язання відшкодувати шкоду відповідно до положень статті 1173 ЦК України потрібна наявність незаконного рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, наявність шкоди, протиправність дій її завдавача та причинний зв`язок між його діями та шкодою, а тому слід довести належними та допустимими доказами завдання шкоди, і що дії або бездіяльність відповідачів є підставою для відшкодування шкоди у розумінні статей 1167,1173 ЦК України.

Сам по собі факт наявності рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 липня 2018 року, що набрало законної сили, не є безумовною підставою для стягнення на користь позивача моральної шкоди у розмірі 141 696 грн, оскільки оскарження дій/ бездіяльності суб`єктів владних повноважень є правом особи, яким, у даному випадку скористалося приватне підприємство, при цьому вказаним судовим рішенням не встановлено жодного фізичного впливу на позивача під час демонтажу рекламної вивіски та завдання ушкоджень його здоров`ю.

З дослідженого у судовому засіданні відеозапису вбачається, що позивачу 29серпня 2017 року після демонтажу рекламного засобу дійсно надавалась медична допомога, проте не підтверджено, що особи, які виконували демонтаж рекламного засобу безпосередньо вчиняли відносно позивача фізичні дії, які б могли спричинити струс мозку та подальші проблеми зі здоров`ям, про які вказує позивач, а також необхідність довготривалого та вартісного лікування. При цьому, позивач звертався із заявою про вчинення злочину саме щодо завдання йому тілесних ушкоджень саме працівниками поліції. Кримінальне провадження, яке було розпочато за заявою позивача було закрито у зв`язку відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення, а призначена в рамках кримінального провадження судово-медична експертиза не була проведена, що вказує на те, що посилання позивача на завдання йому тілесних ушкоджень 29 серпня 2017 року, які спричинили проблеми зі здоров`ям є припущеннями, оскільки не підтверджені належними, допустимими і достатніми доказами.

Судом призначалась судово-психіатрична експертиза за клопотанням позивача, яка не була проведена з незалежних від суду підстав (несплата позивачем коштів за проведення експертизи).

Принагідно звернути увагу, що саме лише задоволення адміністративного позову не є безумовною підставою для висновку про наявність причинно-наслідкового зв`язку між діями/бездіяльністю відповідача1 та 2 щодо незаконного демонтажу рекламного засобу ПП «Клініка доктора ОСОБА_1» та заподіяними позивачу моральних і фізичних страждань. Причинний зв`язок, як обов`язковий елемент відповідальності за заподіяння збитків, між протиправною поведінкою та шкодою виражається в тому, що шкода повинна бути об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди. Зокрема, доведенню підлягає, що протиправні дії чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи безумовним наслідком такої протиправної поведінки.

Вказані висновки викладені Верховним Судом у постанові від 20 березня 2019 року у справі № 918/203/18, від 6 травня 2024 року у справі №295/11824/23.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статей 77, 78 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Варто зауважити, що стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення.

Суд звертає увагу, що показання свідків не можуть бути єдиною підставою для покладення в основу доказування заподіяння позивачу майнової та матеріальної шкоди, оскільки на показаннях свідків не може ґрунтуватися рішення суду, що вказано у постанові Верховного Суду від 06 квітня 2020 року у справі № 462/7621/15-ц.

Згідно з вимогами статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

У контексті оцінки доводів сторін у справі суд звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини, зокрема у справах "Проніна проти України" (пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (пункт 58), згідно з якою принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

З огляду на такий підхід Європейського суду з прав людини до оцінки аргументів сторін, суд вважає, що основні аргументи та доводи учасників справи отримали достатню оцінку.

Отже, оцінивши подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, враховуючи предмет та підстави позову, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки відсутній причинно-наслідковий зв`язок між демонтажем рекламного засобу та завданою, на думку позивача, майновою і моральною шкодою.

Керуючись статтями 12, 13, 76-81, 89, 258, 259, 263-265, 273, 354-355 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

В задоволенні позову - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів до Київського апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано, або після перегляду рішення в апеляційному порядку, якщо його не скасовано.

Реквізити учасників справи:

ОСОБА_1 : АДРЕСА_1 , паспорт серії НОМЕР_1 ;

Виконавчий орган Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація): 01044, м. Київ, вул. Хрещатик, 36, ;

Комунальне підприємство виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) «Київреклама»: 04070, м. Київ, вул. Боричів узвіз, 8, ;

Державна казначейська служба України: 01601, м. Київ, вул. Бастіонна, 6, .

Повний текст рішення складено 29.05.2025р.

СУДДЯ І.П.РОМАНИШЕНА