Номер провадження: 22-ц/813/446/25
Головуючий у першій інстанції Аліна С. С.
Доповідач Громік Р. Д.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.05.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Громіка Р.Д.,

суддів Драгомерецького М.М., Комлевої О.С.,

за участю секретаря Узун Н.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 26 квітня 2023 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про встановлення факту родинних відносин, про визнання недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, про визнання недійсним та скасування договорів дарування, про визнання права власності в порядку спадкування на 1/3 частини житлового будинку,

ВСТАНОВИВ:

1. ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог.

До Суворовського районного суду м. Одеси надійшов уточнений позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 (правонаступник ОСОБА_2 ), ОСОБА_3 , в якому просить:

- встановити факт родинних відносин між ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , померлого в м. Одесі, ІНФОРМАЦІЯ_2 , який є батьком ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який народився в селі Мякит, Ольського району, Хабаровського краю та помер в місті Одесі, ІНФОРМАЦІЯ_4 ;

- визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, яке видано Четвертою одеською державною нотаріальною конторою, ОСОБА_4 , 1931р.н., що відкрилась після смерті ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , у вигляді житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ;

- визнати недійсним та скасувати договори дарування, які посвідчені приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Двоєнкіною Т.О. 16.05.2018 року, за реєстрами № № 695,696;

- визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , право власності на 1/3 частину житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом після ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 26 квітня 2023 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про встановлення факту родинних відносин, про визнання недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, про визнання недійсним та скасування договорів дарування, про визнання права власності в порядку спадкування на 1/3 частини житлового будинку задоволено частково. Встановлено факт родинних відносин між ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який помер в м. Одеса, ІНФОРМАЦІЯ_2 , який є батьком ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який народився в селі Мякит, Ольського району, Хабаровського краю, який помер в місті Одеса, ІНФОРМАЦІЯ_4 . В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Короткий зміст та доводи апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимоги та постановити нове рішення в цій частині, яким задовольнити позовні вимоги повністю, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не в повному обсязі досліджено матеріали справи та зроблено помилкові висновки про відмову у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, яке видано Четвертою одеською державною нотаріальною конторою, ОСОБА_4 , 1931р.н., що відкрилась після смерті ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , у вигляді житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , визнання недійсним та скасуванню договорів дарування, які посвідчені приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Двоєнкіною Т.О. 16.05.2018 року, за реєстрами № № 695,696; визнання за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , право власності на 1/3 частину житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом після ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Короткий зміст відзиву ОСОБА_2 на апеляційну скаргу.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 зазначає, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, а тому вважає апеляційну скаргу потрібно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін.

Відзив на позовну заяву вмотивований там, що:

1) ОСОБА_6 до дня своєї смерті не скористався правом на оскарження свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_5 , а тому у апелянта ОСОБА_1 відсутнє таке право, оскільки воно саме по собі є невід`ємним та виключним правом спадкоємця першої черги, тобто ОСОБА_6 ;

2) на момент укладення договорів дарування ОСОБА_4 була власником спірного житлового будинку на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, а якщо виходити із рівності часток у спільному майні подружжя відповідно до закону, то власником 1/2 частину домоволодіння як частка у спільному майні подружжя та власником 1/2 частини домоволодіння в порядку спадкування після чоловіка ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . Свідоцтво про право на спадщину ОСОБА_4 отримала 05 березня 2016 року, тобто через 9 років після смерті ОСОБА_5 , воно ніким не оскаржувалось та не скасовано на час укладення оспорюваних договорів дарування. Батько позивача помер ІНФОРМАЦІЯ_6 . За життя не подавав до нотаріальної контори ані заяв про прийняття спадщини, а ні заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину, а ні доказів родинних стосунків між ним та покійним ОСОБА_5 , тобто не реалізував своїх прав, що не надає права ОСОБА_1 оспорювати договори дарування житлового будинку.

2. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція апеляційного суду

Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.

Фактичні обставини справи.

На підставі матеріалів справи встановлено, що відповідно до копії паспорта громадянина України позивачка ОСОБА_7 прописана та проживає у АДРЕСА_3 , з 15 жовтня 2010 року по теперішній час (а.с. 11, т.1).

Відповідно до свідоцтва про народження серія НОМЕР_1 , яке видано Ленінським відділом ЗАГС м. Одеси від 18.03.1975 року, актовий запис № 565 позивачка ОСОБА_7 народилася ІНФОРМАЦІЯ_7 , батьки позивачки: батько - ОСОБА_6 , мати - ОСОБА_8 (т.1, а.с. 12).

З матеріалів справи вбачається, що подружжя ОСОБА_9 та ОСОБА_5 , уклали шлюб 04 лютого 1953 року, відповідно до свідоцтва про шлюб від 04 лютого 1953 року, серія НОМЕР_2 , яке видано Мякитським бюро ЗАГС Ольського району (а.с. 84зворот, т.1).

Від шлюбу у подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_5 народився син ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , відповідно до свідоцтва про народження серія НОМЕР_3 , яке видано Ленінським р/б ЗАГС м. Одеси, батько: ОСОБА_5 , мати - ОСОБА_10 (т.2, а.с. 17).

Подружжя ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , в період шлюбу побудували та набули право власності на житловий будинку АДРЕСА_4 .

ОСОБА_5 був власником житлового будинку АДРЕСА_4 , на підставі свідоцтва про право власності від 16.06.1966 року, яке видано жилкомвідділ Виконкому Ленінської райради народних депутатів м. Одеси. Право власності зареєстровано КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» 22.06.1966р. в книзі №237 стор.9,кв.124.

ІНФОРМАЦІЯ_9 помер ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_4 , актовий запис №26, яке видано Другим відділом реєстрації актів цивільного стану Суворовського районного управління юстиції м. Одеси (а.с. 81 зворот, т.1).

Спадкоємцями, померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 , є дружина ОСОБА_4 , сини ОСОБА_2 та ОСОБА_6 , відповідно до ч.1 ст.1261 ЦК України.

З матеріалів спадкової справи № 185/2016, яка заведена після смерті ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , Четвертою одеською державною нотаріальною конторою, вбачається, що сини ОСОБА_6 та ОСОБА_2 письмові заяви, відповідно до вимог ч.2 ст.1269 ЦК України, після смерті ОСОБА_6 до нотаріальної контори нотаріусу не подавали.

Спадкова справа була почата: 12 червня 2007 року, і закінчена: 05 березня 2016 року у Четвертій Одеській нотаріальній конторі - 11 (одинадцять) років, спадкова справа була відкрита у Четвертій одеській державній нотаріальній конторі.

05 березня 2016 року державний нотаріус Четвертої Одеської нотаріальної контори видав ОСОБА_4 свідоцтво про право на спадщину за законом та посвідчив, що зареєстровано в реєстрі за № 4-230. На підставі ст.1261 ЦК України спадкоємцем зазначеного у цьому свідоцтві майна ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , є його дружина ОСОБА_4 ;

Спадкове майно, на яке видане свідоцтво складається з: права власності на домоволодіння під АДРЕСА_4 , яке в цілому складається з одного кам`яного житлового будинку, зазначеного на плані літерою «А», загальною площею 115,1 кв.м., в тому числі житловою площею 51,5кв.м, та надвірних споруд, зазначених літерами: «Б» - сарай, «В»- вбиральня, «Д» - літня кухня, «Г» - погріб, «Е» - гараж, «Ж» - сарай, «З» - душ, «К» - сарай, «Л» - підвал котельня, №1-4- огорожа, I-мостіння, зареєстровано в реєстрі за № 4- 230 (т.1, а.с. 101).

ОСОБА_6 (батько позивачки ОСОБА_1 ) не звертався до нотаріальної контори з заявою про прийняття або про відмову від спадщини, після померлого ІНФОРМАЦІЯ_9 , батька ОСОБА_5 .

17 травня 2017 року державний нотаріус Четвертої Одеської нотаріальної контори видав ОСОБА_4 свідоцтво про право на спадщину за законом, та посвідчив, що на підставі ст.1261 ЦК України спадкоємцем зазначеного у цьому свідоцтві майна ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , є його дружина ОСОБА_4 , зареєстровано в реєстрі за № 4-535.

Спадщина, на яку видано це свідоцтво складається з вкладів у сумі 10 418 гривен 93 копійок з відповідними відсотками та компенсаційними нарахуваннями, які знаходяться в установах в АТ Ощадбанк м. Одеси у філії №10015/0602 на рахунку: НОМЕР_5 у сумі 5900 гривен 58 копійок; - у сумі 3217 гривен 20 копійок; - 915510143 у сумі 1301 гривень 15 копійок належних спадкодавцю згідно довідки, виданої філією Одеського обласного управління ПАТ Державний Ощадний банк України від 25 квітня 2017 року за № 37 /04- 01/05- 323 БТ, зареєстровано з реєстрі за № 4-535 (а.с.103зворот, т.1).

16 травня 2018 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 укладено два договори дарування 1/2 часток домоволодіння, що розташоване за адресою: АДРЕСА_5 (а.с. 64,65, т. 1).

16 травня 2028 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 укладено договір дарування частки домоволодіння, відповідно до договору: ОСОБА_4 безоплатно передала у власність ОСОБА_2 - 1/2 частку домоволодіння, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , яке в цілому складається з: літ. « А», житловий будинок загальною площею: 115,1 кв.м., у тому числі житловою площею: 51,5кв.м, літ.«Б» - сарай, літ. «В»- вбиральня, літ. «Д» - літня кухня, літ. «Г» - погріб, літ. «Е» - гараж, літ. «Ж» - сарай, літ. «З» - душ, літ. «К» - сарай, літ. «Л» - підвал котельня, №1-4- огорожа, I-мостіння, розташованих на земельній ділянці, право власності та/або право користування на яку не оформлювалось, який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, зареєстровано в реєстрі за № 696 ( арк.сп.64,т.1).

16 травня 2018 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 укладено договір дарування частки домоволодіння, відповідно до договору: ОСОБА_4 безоплатно передала у власність ОСОБА_2 - 1/2 частку домоволодіння, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , яке в цілому складається з: літ. « А», житловий будинок загальною площею: 115,1 кв.м., у тому числі житловою площею: 51,5кв.м, літ.«Б» - сарай, літ. «В»- вбиральня, літ. «Д» - літня кухня, літ. «Г» - погріб, літ. «Е» - гараж, літ. «Ж» - сарай, літ. «З» - душ, літ. «К» - сарай, літ. «Л» - підвал котельня, №1-4- огорожа, I-мостіння, розташованих на земельній ділянці, право власності та/або право користування на яку не оформлювалось, який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, зареєстровано в реєстрі за № 695 ( арк.сп.65,т.1).

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 16.05.2018 року відповідач ОСОБА_2 є власником домоволодіння, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договорів дарування серія та номер №696, №695 від 16.05.2018 року ( арк.сп.66,67,т.1).

ІНФОРМАЦІЯ_6 помер батько позивачки ОСОБА_6 , відповідно до свідоцтва про смерть серія НОМЕР_6 , яке видано Одеським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, актовий запис №2531 (т.1? а.с. 14); Дата народження ОСОБА_6 : ІНФОРМАЦІЯ_10 , місце народження: російська федерація, Хабаровський край, Ольський район, сщ Мякит.

До суду надійшла копія спадкової справи щодо майна, померлого ІНФОРМАЦІЯ_6 , ОСОБА_6 , яка заведена приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Русских С.Б., яка міститься в матеріалах справи (а.с. 33-71, т.1).

Спадкоємцями, після померлого ІНФОРМАЦІЯ_6 ОСОБА_6 , є: його дружина ОСОБА_8 (відповідно до заяви від 13.08.2018 відмовилася від прийняття спадщини на користь дочки ОСОБА_1 ), мати ОСОБА_4 (відповідно до заяви від 14.08.2018 відмовилася від прийняття спадщини на користь онуки ОСОБА_1 ), дочка - ОСОБА_1 (а.с. 39, 53, 60, т. 1).

12 жовтня 2018 року позивачка ОСОБА_1 звернулася до приватного нотаріуса Одеського нотаріального округу з заявою про вступ у спадщину після померлого батька ОСОБА_6 .

12 жовтня 2018 року приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Русских С.Б. видала позивачці ОСОБА_1 , свідоцтво про право на спадщину за законом, та посвідчила, що на підставі ст.1261 ЦК України, спадкоємцем зазначеного у цьому свідоцтві майна ОСОБА_6 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_4 , є його дочка ОСОБА_1 , у тому числі з урахуванням 2/3 часток, від яких відмовилися мати померлого ОСОБА_4 і дружина померлого ОСОБА_8 . Спадщина, на яку видано свідоцтво, складається з грошових вкладів та легкового автомобілю, зареєстровано в реєстрі за №1373 (а.с. 70,т.2);

12 жовтня 2018 року приватним нотаріусом ОМНО Русских С.Б. за реєстром №2373 позивачці видано Свідоцтво про право на спадщину за законом, на майно батька ОСОБА_6 , з урахуванням 2/3 часток, від яких відмовилися мати померлого ОСОБА_4 та дружина померлого ОСОБА_8 . Спадщина, на яку видане свідоцтво, складається з грошових коштів і автомобіля.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права.

У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 п. 2 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно із ч. 1 п. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Рішення суду першої інстанції оскаржується в частині відмови у позові, а тому підлягає перегляду виключно в цій частині.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині визнання недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, про визнання недійсним та скасування договорів дарування, про визнання права власності в порядку спадкування на 1/3 частини житлового будинку, суд першої інстанції виходив із того, що:

1)ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_9 , його спадкоємець син ОСОБА_6 - помер ІНФОРМАЦІЯ_6 , тобто майже через 11 (одинадцять) років після смерті свого батька і після спливу строку, встановленого для прийняття спадщини. Батько позивачки ОСОБА_1 - ОСОБА_6 спадщину не прийняв, оскільки з заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори у визначений законом шестимісячний строк не звертався. Оскільки батько позивачки ОСОБА_1 - ОСОБА_6 не прийняв спадщину і помер після спливу строку, встановленого для її прийняття, спадкова трансмісія не застосовується;

2)позивачка ОСОБА_1 не надала суду письмових доказів в обґрунтування позовних вимог: - про визнання недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, яке видано Четвертою одеською державною нотаріальною конторою, ОСОБА_4 , що відкрилась після смерті ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , у вигляді житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; - про визнання недійсними та про скасування договорів дарування, які посвідчені приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Двоєнкіною Т.О. 16.05.2018 року, за реєстровим № 695, № 696; - про визнання за ОСОБА_1 , право власності на 1/3 частину житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом після ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 .

3)позивачка ОСОБА_1 не довела суду ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Однак суд першої інстанції не може погодитись із такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Щодо посилання суду першої інстанції про те, що «батько позивачки ОСОБА_1 - ОСОБА_6 не прийняв спадщину і помер після спливу строку, встановленого для її прийняття, спадкова трансмісія не застосовується», то колегія суддів зазначає, що відповідно до статті 1276 ЦК України якщо спадкоємець за заповітом або за законом помер після відкриття спадщини і не встиг її прийняти, право на прийняття належної йому частки спадщини, крім права на прийняття обов`язкової частки у спадщині, переходить до його спадкоємців (спадкова трансмісія). Право на прийняття спадщини у цьому випадку здійснюється на загальних підставах протягом строку, що залишився. Якщо строк, що залишився, менший як три місяці, він подовжується до трьох місяців.

Таким чином, спадкова трансмісія це перехід права на прийняття спадщини від померлого спадкоємця за заповітом або за законом, який не встиг реалізувати це право внаслідок своєї смерті (трансмітент), до його спадкоємців (трансміссар), тобто перехід права, а не виникнення права на спадкування після смерті першого спадкодавця.

Об`єктом спадкової трансмісії є суб`єктивне цивільне право на прийняття спадщини, що не було реалізоване спадкоємцем у зв`язку з його смертю.

До трансміссара переходить лише можливість прийняття спадщини або відмовитися від її прийняття, якою особа може скористатися, а не безпосередньо спадкове майно. Перехід же спадкового майна є наслідком реалізації права на прийняття спадщини, що відкрилася після смерті першого спадкодавця. Не належить до об`єкта спадкової трансмісії право на прийняття спадщини, що відкрилася внаслідок смерті трансмітента, адже це є самостійним суб`єктивним правом, відмінним від права на прийняття спадщини після смерті першого спадкодавця. У разі застосування механізму спадкової трансмісії мають місце дві спадщини, що відкрилися: 1) після смерті спадкодавця та 2) після смерті трансмітента.

Трансміссар має право на прийняття спадщини в порядку трансмісії та спадщини, що відкрилася після трансмітента. Це два самостійних суб`єктивних цивільних права, які можуть бути реалізовані незалежно одне від одного. Спадкоємці трансмітента можуть прийняти спадщину в порядку спадкової трансмісії і відмовитися від прийняття спадщини або, навпаки, можуть прийняти спадщину після смерті трансмітента і відмовитися від прийняття спадщини, що відкрилася у зв`язку зі смертю першого спадкодавця. Дії трансміссарів у цих двох самостійних правовідносинах незалежні та мають різні правові наслідки.

Таким чином, перехід права на прийняття спадщини відповідно до статті 1276 ЦК України не є компонентом спадщини, що відкрилася після смерті трансмітента. Трансміссар, здійснюючи право на прийняття спадщини, набуває спадкової маси не від трансмітента, який так і не встиг її прийняти, а від першого спадкодавця. Утім до трансміссара переходить право не лише прийняти спадщину, а й відмовитися від її прийняття, адже спадкоємець завжди має варіантність поведінки він не зобов`язаний набувати тих прав і обов`язків, що мав за життя спадкодавець та які не припинилися внаслідок його смерті.

Застосування механізму спадкової трансмісії як юридичної фікції (закон виходить з того, що оскільки спадкоємець мав право прийняти спадщину, але не встиг цього зробити внаслідок смерті, то він нібито спадщину прийняв) можливе за наявності послідовної сукупності таких умов-фактів (юридичний склад): 1) смерть спадкодавця; 2) закликання до спадкування спадкоємця-трансмітента; 3) смерть спадкоємця-трансмітента після смерті спадкодавця, але до спливу строку на прийняття спадщини (смерть трансмітента має настати протягом шести місяців з дня, наступного після смерті спадкодавця); 4) право на прийняття спадщини або відмова від її прийняття після смерті спадкодавця не було здійснене трансмітентом; 5) трансмітент має спадкоємця (трансміссара), який закликається до спадкування після смерті трансмітента; 6) трансміссар в установлений законом строк здійснив своє право на прийняття спадщини, що відкрилася після смерті першого спадкодавця.

Такі правові висновки викладено в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 01 вересня 2021 року у справі № 720/2683/19.

У позовній заяві ОСОБА_1 зазначає, що її батько ОСОБА_6 фактично прийняв спадщину після смерті свого батька ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_9 . Жодних доводів про те, що до ОСОБА_1 застосовується механізм спадкової трансмісії не заявлено.

Таким чином, колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкових висновків про відмову у задоволенні позовних вимог з підстав, що спадкова трансмісія не застосовується.

Щодо позовних вимог про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, яке видано Четвертою одеською державною нотаріальною конторою, ОСОБА_4 , 1931р.н., що відкрилась після смерті ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , у вигляді житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин першої, третьої статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності; якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Згідно із частиною першою Прикінцевих положень СК України цей Кодекс набрав чинності з 01 січня 2004 року.

Апеляційним судом встановлено, що спірна квартира набута ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право власності від 16.06.1966 року, яке видано жилкомвідділ Виконкому Ленінської райради народних депутатів м. Одеси.

Оскільки спірне майно придбано до 2004 року, тобто до набрання чинності СК України, а тому при вирішенні справи підлягають застосуванню положення КпШС України, який був чинний на момент виникнення спірних правовідносин.

Згідно зі статтею 22 КпШС України (чинного на час придбання спірної квартири), майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування та встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує допоки не спростована. Презумпція спільності майна подружжя поширюється, у тому числі й на те майно, яке було нажите у період шлюбу, але оформлене і зареєстровано на ім`я одного з подружжя.

Оскільки спірна квартира набута ОСОБА_5 під час перебування з ОСОБА_4 у шлюбі, а протилежне не доведено, апеляційний суд дійшов висновку, що вказане майно було спільним сумісним майном подружжя, а тому спірний будинок належав ОСОБА_5 та ОСОБА_4 в однакових частках, а саме: по 1/2 будинку.

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_1 зазначила, що вона є спадкоємцем за законом першої черги після смерті батька ОСОБА_6 , якому б належала 1/3 частина спірного майна, набутого під час перебування батьків у зареєстрованому шлюбі, а тому видане на ім`я ОСОБА_4 свідоцтво про право на спадщину за законом на усю спірну квартиру після смерті ОСОБА_5 є незаконним.

Однак колегія суддів повністю не може погодитись з такою позицією позивача з огляду на таке.

Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла до інших осіб (спадкоємців) (стаття 1216 ЦК України).

Відповідно до статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).

Статтею 1220 ЦК України передбачено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).

Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 12611265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини (стаття 1223 ЦК України).

У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (стаття 1261 ЦК України).

Статтею 1226 ЦК України визначено, що частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах.

Відповідно до частин першої та другої статті 71 Закону України «Про нотаріат» у разі смерті одного з подружжя свідоцтво про право власності на частку в їх спільному майні видається нотаріусом на підставі письмової заяви другого з подружжя з наступним повідомленням спадкоємців померлого, які прийняли спадщину. Таке свідоцтво може бути видано на половину спільного майна. На підставі письмової заяви спадкоємців, які прийняли спадщину, за згодою другого з подружжя, що є живим, у свідоцтві про право власності може бути визначена і частка померлого у спільній власності.

Згідно з підпунктом 4.21 пункту 4 глави 10 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженому Наказ Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, при оформленні спадщини як за законом, так і за заповітом нотаріус у випадках, коли із документа, що посвідчує право власності, вбачається, що майно може бути спільною сумісною власністю подружжя, повинен з`ясувати, чи є у спадкодавця той з подружжя, який його пережив і який має право на 1/2 частку в спільному майні подружжя. За наявності другого з подружжя нотаріус видає йому свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя. Видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, строком не обмежена. Якщо спадкоємців декілька, то кожному із них видається окреме свідоцтво про право на спадщину із зазначенням його частки. Свідоцтво про право на спадщину оформляється в двох примірниках, один з яких залишається в матеріалах спадкової справи.

Отже, потрібно розрізняти ситуації, коли майно, зареєстроване за одним із подружжя на праві власності, є об`єктом права спільної сумісної власності, та коли таке майно, є особистою власністю одного із подружжя.

Після смерті одного із подружжя, відкривається спадщина тільки на майно, яке належало спадкодавцю особисто, відповідно частка іншого із подружжя у об`єкті, який є спільним сумісним майно, не входить до складу спадщини.

Отже, той з подружжя, хто є живим, реалізуючи свої права як спадкоємець, має право подати заяву про прийняття спадщини (чи відмови у її прийнятті), а також заяву про видачу свідоцтва про право на частку в спільному майні подружжя.

Як встановлено судами та вбачається з матеріалів справи, після смерті ОСОБА_5 його дружина ОСОБА_4 звернулася до Четвертої одеської нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, в якій зазначила, що: «на день смерті спадкодавця залишилось майно, усе те, що належало померлому, де б воно не була та з чого не складалось, в т.ч. ж/будинок в АДРЕСА_1 . Зміст ст.ст. 60, 63 СК України мені нотаріусом роз`яснено. У зв`язку із тим, що вищевказане майно є особистою власністю мого чоловіка на отримання свідоцтва про право власності я не претендую».

Колегія суддів зазначає, що саме по собі зазначення дружиною спадкодавця про те, що це майно є особистою приватною власністю ОСОБА_5 , не впливає на правовий статус майна як спільного сумісного майна в силу закону.

За встановленими у справі обставинами, належність спірного майна на праві спільної сумісної власності подружжю ОСОБА_11 ніхто не оспорював. Відповідно, бабусі позивачки належала 1/2 частини спірного майна як частка у спільному сумісному майні подружжя, і зі смертю ОСОБА_5 , її право власності на цю частину майна не припинилось.

За змістом статті 347 ЦК України особа може відмовитися від права власності на майно, заявивши про це або вчинивши інші дії, які свідчать про її відмову від права власності. У разі відмови від права власності на майно, права на яке не підлягають державній реєстрації, право власності на нього припиняється з моменту вчинення дії, яка свідчить про таку відмову. У разі відмови від права власності на майно, права на яке підлягають державній реєстрації, право власності на нього припиняється з моменту внесення за заявою власника відповідного запису до державного реєстру.

Таким чином, подана заява ОСОБА_4 не змінює правового статусу спірного майна як сумісного майна подружжя, та не має наслідком відмови останньої від права власності на свою частку у спірній квартирі.

Подібні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 30 квітня 2020 року у справі № 544/555/17 (провадження № 61-40552св18), від 06 травня 2020 року у справі № 758/384/17 (провадження № 61-37911св18), від 08 квітня 2020 року у справі № 130/2319/17-ц (провадження № 61-17641св19).

Свідоцтво про право на спадщину це документ, який посвідчує перехід права власності на спадкове майно від спадкодавця до спадкоємців. Видачею свідоцтва про право на спадщину завершується оформлення спадкових прав.

Свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом (частина перша статті 1301 ЦК України).

Аналіз статті 1301 ЦК України свідчить, що заявляти вимогу про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину може будь-яка особа, цивільні права чи інтереси якої порушені видачею свідоцтва про право на спадщину.

При цьому оспорювання свідоцтва про право на спадщину відбувається тільки за ініціативою заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимоги про визнання його недійсним (позов про оспорювання свідоцтва).

Аналогічний висновок зробив Верховний Суд у постанові від 29 січня 2024 року у справі № 357/2144/22.

Враховуючи зазначене, колегія суддів зазначає, що ОСОБА_4 на праві власності належало 1/2 будинку як частка у спільному майні подружжя, а після ОСОБА_5 залишалась спадщина у вигляді 1/2 спірного будинку, яке і складало спадкову масу, а тому видача свідоцтва про право на спадщину за законом, яке видано Четвертою одеською державною нотаріальною конторою, ОСОБА_4 , 1931р.н., що відкрилась після смерті ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , у вигляді житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , повинно бути визнано недійсним.

Суд апеляційної інстанції не бере до уваги доводи сторони відповідача, які викладені у відзиві на апеляційну скаргу про те, що « ОСОБА_6 до дня своєї смерті не скористався правом на оскарження свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_5 , а тому у апелянта ОСОБА_1 відсутнє таке право, оскільки воно саме по собі є невід`ємним та виключним право спадкоємця першої черги, тобто ОСОБА_6 », так як позивач ОСОБА_1 у цьому випадку захищає своє порушене право та інтерес в частині майнового права на володіння частиною спірного житлового будинку, який за законом мав би належати її батьку.

Щодо позовних вимог про визнання за ОСОБА_1 право власності на 1/3 частину житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом після ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Як на підставу, зокрема, але не виключно, для визнання за нею права власності на 1/3 будинку, позивач посилалась, зокрема на те, що ОСОБА_6 фактично прийняв спадщину після смерті батька у зв`язку з тим, що ОСОБА_6 постійно проживав з ОСОБА_5 за однією адресою на час відкриття спадщини.

Відповідно до частини третьої статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, він не відмовився від неї.

Згідно зі статтею 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто.

Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина перша статті 1270 ЦК України).

Для вирішення питання щодо наявності підстав для застосування до спірних правовідносин положень частини третьої статті 1268 ЦК України є необхідним встановлення місця проживання спадкодавця і спадкоємця.

Отже, закон розрізняє факти, які свідчать про прийняття спадщини особою, яка на час відкриття спадщини постійно проживала зі спадкодавцем, та особою, яка на час відкриття спадщини не проживала (постійно не проживала) зі спадкодавцем.

Подання заяви про прийняття спадщини є дією, яку повинен вчинити спадкоємець, який бажає прийняти спадщину тоді, коли такий спадкоємець не проживав на час відкриття спадщини постійно із спадкодавцем.

Верховний Суду у своїх постановах від 07 листопада 2018 року у справі №336/709/18-ц (провадження №61-39374св18), від 23 грудня 2019 року у справі №303/1816/17 (провадження №61-35690св18) зазначив, що якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. Для того, щоб спадкоємець вважався таким, що прийняв спадщину, самого факту спільного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини недостатньо. Необхідно, щоб таке проживання було постійним.

Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки (абзац перший частини другої статті 3 Сімейного кодексу України (далі СК України)).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 644/6274/16-ц (провадження № 14-283цс18) вказано, що обов`язковими умовами для визнання особи членом сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.

У постанові Верховного Суду від 22 травня 2024 року у справі № 404/33/22 (провадження № 61-18469св23) зазначено, що «місце проживання необхідно відрізняти від місця перебування фізичної особи, тобто того місця, де вона не проживає, а тимчасово знаходиться. Для того щоб спадкоємець вважався таким, що прийняв спадщину, самого факту спільного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини недостатньо. Необхідно, щоб таке проживання було постійним».

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина друга статті 78 ЦПК).

Відповідно до статті 89 ЦПК суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

На підтвердження факту постійного проживання ОСОБА_6 зі спадкодавцем (своїм батьком) ОСОБА_5 на час відкриття спадщини позивачем надана довідка комітету мікрорайону «Суворовський» №702 від 14.08.2018, згідно із якою ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_6 . Був прописаний та проживав за адресою: АДРЕСА_1 з 23.12.1968 року по день смерті (т.1, а.с. 18).

Також у судовому засіданні у суді першої інстанції було допитано свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_13 .

Свідок ОСОБА_12 , яка була приведена до присяги і попереджена про кримінальну відповідальність, показала, що їй відомий ОСОБА_6 , він мешкав усе життя зі своєю сім`єю, помер за адресою АДРЕСА_1 . Його донька проживала разом з батьками, брати завжди сварились. З ОСОБА_4 вони знайомі з 1966 року, коли вони заселились, однак більше вона спілкувалась з ОСОБА_14 .

Свідок ОСОБА_13 , яка була приведена до присяги і попереджена про кримінальну відповідальність, показала, що їй відома дана сім`я, вони мешкали за адресою АДРЕСА_1 , все своє життя зі своєю сім`єю. Між братами були недружні стосунки. Дружина ОСОБА_6 мешкає за вказаною адресою постійно і до сьогоднішнього дня проживає за адресою АДРЕСА_1 .

Стороною відповідача у свою чергу вказані обставини не спростовувались, доказів протилежного ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції не надано.

Враховуючи викладене, колегія суддів доходить висновку, що позивачем доведено, що ОСОБА_6 є таким, що постійно проживав з ОСОБА_5 на час відкриття спадщини, і вважається таким, що фактично її прийняв.

Водночас, суд апеляційної інстанції зазначає, що спадкоємцями, померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 , є дружина ОСОБА_4 , сини ОСОБА_2 та ОСОБА_6 , відповідно до ч.1 ст.1261 ЦК України.

Як встановлено судом апеляційної інстанції, спадкове майно, яке залишилось після смерті ОСОБА_5 , складається із 1/2 частини будинку АДРЕСА_4 .

ОСОБА_4 звернулась із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 , його син ОСОБА_6 є таким, що фактично прийняв спадщину.

Апеляційний суд зазначає, що син ОСОБА_2 не вчинив жодних дій щодо прийняття або відмови від прийняття спадщини, а тому вважається таким, що її не прийняв.

Таким чином, після смерті ОСОБА_5 спадкоємці ОСОБА_4 та ОСОБА_6 отримали по 1/4 частини будинку АДРЕСА_4 .

Апеляційним судом встановлено, що спадкоємцем за законом після смерті ОСОБА_6 є його донька ОСОБА_1 , яка є позивачем у справі.

Згідно зі статтею 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно.

Частиною першою статті 1298 ЦК України передбачено, що свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини.

З урахуванням положень статей 1296-1299 ЦК України питання про право спадкоємця на спадкове майно вирішується судом у разі невизнання такого права чи відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину.

Крім того, відповідно до статті 392 ЦК України право власності на майно може бути визнано судом у випадку коли це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати документа, який засвідчує це право.

Встановивши, що ОСОБА_6 успадкував спадщину після смерті батька ОСОБА_5 1/4 частка спірного будинку, і у позивача відсутня можливість отримати у нотаріуса свідоцтво про право на спадщину на спірне майно, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/4 частку спадкового майна частину житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Щодо позовних вимог про визнання недійсним та скасування договорів дарування, які посвідчені приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Двоєнкіною Т.О. 16.05.2018 року, за реєстрами № № 695,696.

Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог чинності правочину є підставою недійсності відповідного правочину (частина перша статті 203, частина перша статті 215 ЦК України).

Згідно з частинами другою та третьою статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

При цьому правом оспорювати правочин ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 ЦК України).

З огляду на зазначені приписи та правила статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.

Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

Договір може бути визнаний недійсним за позовом особи, яка не була його учасником, за обов`язкової умови встановлення судом факту порушення цим договором прав та охоронюваних законом інтересів позивача. При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права.

Таким чином, захисту у суді підлягає не лише порушене суб`єктивне право, а й охоронюваний законом інтерес.

У Рішенні Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 надано офіційне тлумачення поняття «охоронюваний законом інтерес» як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Тобто інтерес особи має бути законним, не суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам і відповідати критеріям охоронюваного законом інтересу, офіційне тлумачення якого надано у резолютивній частині згаданого Рішення Конституційного Суду України.

Правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Вирішуючи переданий на розгляд спір по суті, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, тобто встановити чи є особа, за позовом якої (або в інтересах якої) порушено провадження у справі належним позивачем. При цьому обов`язком позивача є доведення/підтвердження в установленому законом порядку наявності факту порушення та/або оспорювання його прав та інтересів.

ОСОБА_1 є донькою ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_6 , та його спадкоємцем першої черги, яка прийняла спадщину.

Як встановлено судом апеляційної інстанції, ОСОБА_6 фактично прийняв спадщину після ОСОБА_5 , яка складається з 1/4 спірного будинку.

Таким чином, посилання відповідача ОСОБА_2 на те, що у ОСОБА_1 відсутнє право оскаржувати договори дарування є неспроможними з огляду на вищевикладене.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що у договорах дарування, які посвідчені приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Двоєнкіною Т.О. 16.05.2018 року, за реєстрами № № 695,696, у пунктах 2 вказано, що відчужуване за цим договором майно належить ОСОБА_15 ( ОСОБА_4 ) на праві особистої приватної власності на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом, видане Четвертою одеською державною нотаріальною конторою 05.03.2016 року, за реєстровим №4-230 (т.1, а.с. 64, 65).

Як вже встановлено судом апеляційної інстанції, ОСОБА_4 не мала права власності на цілий будинок АДРЕСА_4 , а саме свідоцтво про право на спадщину за законом, видане Четвертою одеською державною нотаріальною конторою 05.03.2016 року, за реєстровим №4-230, визнано апеляційним судом недійсним.

Враховуючи зазначене, колегія суддів дійшла про висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 в частині позовних вимог визнання недійним договорів дарування, які посвідчені приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Двоєнкіною Т.О. 16.05.2018 року, за реєстрами № № 695,696, необхідно задовольнити.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

Таким чином, судова колегія дійшла висновку, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, не довів обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, висновки районного суду не відповідають обставинам справи, у зв`язку з чим є підстави для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового судового рішення по суті спору про відмову у задоволенні позову.

Розподіл судових витрат.

Згідно із ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення чи ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позовні вимоги, в їх оскаржуваній частині, задоволено частково, а тому необхідно стягнути у рівних частках з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір: за подання позовної заяви 1096,28 гривень, тобто по 548,14 гривень з кожного; за подання апеляційної скарги 4272,22 гривень, тобто по 2136,11 гривень з кожного.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 26 квітня 2023 року скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог.

Постановити у цій частині нове судове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, про визнання недійсним та скасування договорів дарування, про визнання права власності в порядку спадкування на 1/3 частини житлового будинку задовольнити частково.

Визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, яке видано Четвертою одеською державною нотаріальною конторою 05 березня 2016 року, за реєстровим №4-230, ОСОБА_4 , 1931 року народження, що відкрилась після смерті ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_11 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_9 , у вигляді житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1

Визнати недійними договори дарування, які укладені між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , посвідчені приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Двоєнкіною Т.О. 16.05.2018 року, за реєстрами №№ 695,696.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/4 частину житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом після ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Рішення суду першої інстанції в частині встановлення фактуродинних відносин залишити без змін.

Здійснити перерозподіл судових витрат.

Стягнути у рівних частках з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір:

-за подання позовної заяви 1096,28 гривень, тобто по 548,14 гривень з кожного.

-за подання апеляційної скарги 4272,22 гривень, тобто по 2136,11 гривень з кожного.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її ухвалення, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 28 травня 2025 року.

Повне найменування сторін:

Позивач: ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_12 , РНОКПП НОМЕР_7 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 ).

Відповідач: ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_13 , РНОКПП НОМЕР_8 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_6 ).

Відповідач: ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_14 , РНОКПП НОМЕР_8 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_6 ).

Головуючий Р.Д. Громік

Судді: М.М. Драгомерецький

О.С. Комлева