Провадження №22-ц/812/867/25
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2025 року м. Миколаїв

Справа № 473/6767/24

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Шаманської Н. О.,

суддів: Кушнірової Т. Б., Тищук Н.О.,

із секретарем судового засідання Колосовою О.М.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції, цивільну справу

за позовом

ОСОБА_1

до

Комунального закладу «Вознесенський центр надання соціальних послуг»,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Міністерство у справах ветеранів України, Південне міжрегіональне управління державної служби з питань праці, ОСОБА_2

про визнання відмови в прийнятті на роботу незаконною, зобов`язання укласти трудовий договір, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, моральної шкоди

за апеляційною скаргою

ОСОБА_1

на рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області, ухвалене суддею Лузан Л. В., 24 березня 2025 року в приміщенні цього ж суду, дата складення повного тексту рішення не зазначена,

у с т а н о в и в:

15 грудня 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаним позовом до Комунального закладу «Вознесенський центр надання соціальних послуг» (далі КЗ «Вознесенський центр надання соціальних послуг»).

Позов обґрунтовував тим, що 22 серпня 2024 року о 17:12 год на сайті Урядового порталу Єдиного веб-порталу органів виконавчої влади Міністерством у справах ветеранів України опубліковано оголошення про старт прийому заяв від кандидатів на посади фахівця із супроводу ветеранів війни та демобілізованих осіб, в якому зазначена інформація щодо цієї посади. Перейшовши за посилання в оголошенні як подати заяву на відбір на вказану посаду, а потім на веб-платформу е-Ветеран, він будучи особою з інвалідністю внаслідок війни та враховуючи свій стан здоров`я та те, що ця робота може виконуватися дистанційно подав заяву на участь у відборі на вказану вище посаду та додав всі необхідні документи.

04 жовтня 2024 року на його електронну адресу надійшло повідомлення про те, що його заяву опрацьовано та передано на розгляд конкурсної комісії.

28 жовтня 2024 року на його електронну адресу від УСЗН Вознесенської РДА надійшло повідомлення про запрошення його на комісію 30 жовтня 2024 року.

Рішенням комісії з відбору кандидатів на посаду фахівця із супроводу ветеранів та демобілізованих осіб від 30 жовтня 2024 року його рекомендували до працевлаштування, як такого, що має високий рівень компетенції.

12 листопада 2024 року він звернувся до КЗ «Вознесенський центр надання соціальних послуг» з заявою про прийняття його на дистанційну роботу на посаду фахівця із супроводу ветеранів війни та демобілізованих осіб, а також надав всі необхідні документи згідно із додатком до заяви.

15 листопада 2024 року він від відповідача отримав лист про відмову у працевлаштуванні. Відмова обґрунтована тим, що з огляду на перелік послуг, що надаються відповідачем особам, які потребують відповідної підтримки, виключається така форма організації праці як дистанційна робота, оскільки надання допомоги, на яку орієнтований КЗ «Вознесенський центр надання соціальних послуг», вимагає особистої участі фахівця та унеможливлює її надання з використанням інформаційно-комунікаційних технологій.

На думку позивача, вказана відмова є необґрунтованою, оскільки не стосувалася його кваліфікації чи професійних якостей. Крім того, є надуманим посилання відповідача на те, що ця робота не може відбуватися дистанційно. Він є учасником бойових дій, але відповідачем проігноровано вимоги п. 8 ч. 1 ст.14 Закону України «Про зайнятість населення», Закон України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Також вважає, що відповідачем завдана йому моральна шкода, яка полягає у тому, що відповідач не повідомив йому, що саме він є тією комунальною бюджетною установою (закладом), яка забезпечує виконання завдань працевлаштування фахівців із супроводу із законодавством про працю і йому самостійно потрібно було докладати додаткових зусиль для його встановлення починаючи з 30 жовтня 2024 року до 12 листопада 2024 року.

Посилаючись на зазначене вище позивач просив визнати відмову в прийнятті його на роботу необґрунтованою; зобов`язати відповідача прийняти його на дистанційну роботу, на посаду фахівця із супроводу ветеранів війни та демобілізованих осіб та укласти з ним трудовий договір про дистанційну роботу; стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 17860 грн щомісячно (за період з 12 листопада 2024 року до виконання рішення суду), а також стягнути з відповідача на його користь 53580 грн моральної шкоди.

02 січня 2025 року на адресу суду від Південного міжрегіонального управління державної служби з питань праці надійшли письмові пояснення. В цих поясненнях зазначено, що звернень, скарг, запитів від громадянина ОСОБА_1 стосовно порушення його трудових прав з боку КЗ «Вознесенський центр надання соціальних послуг» до них для розгляду не надходило. Цей спір не впливає на їх права та інтереси.

02 січня 2025 року ОСОБА_1 надіслав на адресу суду відповідь на пояснення, де зазначив, що пояснення Південного міжрегіонального управління державної служби з питань праці не містять позиції на підтримку або заперечення проти позову. Залучення третіх осіб позивачем є його процесуальним правом.

08 січня 2025 року КЗ «Вознесенський центр надання соціальних послуг» надіслало на адресу суду відзив на позовну заяву, де вказано що єдиним обмеженням в оформленні трудового договору про дистанційну роботу є специфіка самої роботи, на якій працівник перебуває. Тобто, якщо виконання працівником своїх трудових обов`язків в дистанційному форматі є неможливим, то і укладення такого договору є неможливим. Тому відповідачем було прийнято рішення про відмову у прийнятті ОСОБА_1 на дистанційну роботу, адже рішення про форму роботи є правом роботодавця, а не обов`язком.

Щодо стягнення середнього заробітку та моральної шкоди відповідач зазначив, що позивач не був офіційно працевлаштований до КЗ «Вознесенський центр надання соціальних послуг», тому відсутні правові підстави щодо стягнення з відповідача середнього заробітку та моральної шкоди.

09 січня 2025 року на адресу суду надійшли письмові пояснення від Міністерства у справах ветеранів України. В цих поясненнях зазначено, що постановою Кабінету Міністрів України від 02 серпня 2024 року № 881 затверджений Порядок забезпечення діяльності фахівців із супроводу ветеранів війни та демобілізованих осіб. Цим Порядком не передбачено для посади фахівця із супроводу ветеранів війни та демобілізованих осіб дистанційна форма роботи, а відповідно про можливість такого формату роботи не було зазначено в описі вакансії. Натомість позивач у позовній заяву надає власну характеристику опису вакансії та специфіки роботи, а також здійснює власне трактування норм передбачених Порядку № 881 виходячи із власних інтересів.

Крім того, звертає увагу суду на те, що рішення конкурсної комісії має лише рекомендаційний характер.

Щодо вимоги про стягнення середнього заробітку, то вона є безпідставною, оскільки позивач не був працевлаштований до КЗ «Вознесенський центр надання соціальних послуг».

Незгода позивача з діяльністю відповідача не свідчить про наявність правових підстав для відшкодування йому шкоди. Доказів щодо бездіяльності відповідача ОСОБА_1 не надано, як і не надано доказів обрахунку суми моральної шкоди.

12 січня 2025 року позивач надав відповідь на відзив, в якому зазначив, про те, що відповідачем не спростовано жодного його аргументу. Також звертав увагу на те, що Положення про ветеранський простір «VOZVET-центр» та посадова інструкція фахівця із супроводу ветеранів війни та демобілізованих осіб Ветеранського простору «VOZVET-центр» затверджені лише 18 листопада 2024 року, тобто після відмови йому у прийнятті на дистанційну роботу.

14 січня 2025 року КЗ «Вознесенський центр надання соціальних послуг» надало письмові заперечення, в яких зазначило, що станом на 12 листопада 2024 року у відповідача згідно штатного розпису функціонував сервісний офіс у справах ветеранів, в якому були вільні посади фахівця із супроводу ветеранів війни та демобілізованих осіб. Рішення комісії про прийняття на роботу є лише рекомендацією. Станом на 12 листопада 2024 року відповідачем розроблялися відповідні документи для створення Ветеранського простору «VOZVET-центр» та вносилися зміни до установчих документів, тому 15 листопада 2024 року відповідачем була надіслана відмова ОСОБА_1 , і були прикріплені проекти документів, якими би керувався позивач, якби був прийнятий на роботу.

Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 24 березня 2025 року у задоволені позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що рішення про відмову в прийнятті позивача на дистанційну роботу, прийняте керівником КЗ «Вознесенський центр надання соціальних послуг» в межах компетенції та з урахуванням норм чинного законодавства, у зв`язку з чим правові підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання відмови в прийнятті на роботу незаконною, зобов`язання укласти трудовий договір відсутні. Також не підлягають задоволенню інші, пов`язані з ними, позовні вимоги.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на незаконність рішення суду, просив його скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що відмова відповідача прийняти його на дистанційну роботу не стосувалася його кваліфікації чи професійних якостей, а отже є такою, що не передбачена законом.

Позивач зазначав, що є учасником бойових дій, особою з інвалідністю внаслідок війни 1-Б групи, а відповідачем проігноровано вимоги Закону України «Про зайнятість населення», Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні».

Крім того, судом не враховано те, що Положення про ветеранський простір «VOZVET-центр» та посадова інструкція фахівця із супроводу ветеранів війни та демобілізованих осіб Ветеранського простору «VOZVET-центр» затверджені лише 18 листопада 2024 року, тобто після відмови йому у прийнятті на дистанційну роботу.

КЗ «Вознесенський центр надання соціальних послуг» подано відзив на апеляційну скаргу, у якому наголошено на тому, що доводи апеляційної скарги є безпідставними.

У судове засідання апеляційного суду позивач ОСОБА_1 не з`явився, надав суду заяву з проханням розглядати справу у його відсутність, доводи апеляційної скарги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача та третьої особи ОСОБА_2 , перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 є учасником бойових дій та особою з інвалідністю 1групи, підгрупа Б (інвалідність внаслідок війни).

Відповідно до довідки до акту огляду медико-соціальною експертною комісією від 28 червня 2024 року інвалідність встановлена безстроково, трудова спрямованість відсутня, потребує постійного стороннього догляду.

05 вересня 2024 року ОСОБА_1 подав заяву про участь у відборі на посаду фахівця із супроводу ветеранів війни та демобілізованих осіб в електронній формі засобами Єдиного державного реєстру ветеранів війни (заява № 05-09-).

04 жовтня 2024 року позивач отримав повідомлення на електронну пошту про те, що його заява № 05-09- опрацьована та передана на розгляд конкурсної комісії.

28 жовтня 2024 року на електрону пошту позивача надійшло повідомлення про запрошення на комісію 30 жовтня 2024 року з відбору кандидатів на посаду фахівця із супроводу ветеранів війни та демобілізованих осіб.

Комісією з відбору кандидатів на посаду фахівця із супроводу ветеранів війни та демобілізованих осіб від 30 жовтня 2024 року прийнято рішення рекомендувати ОСОБА_1 до працевлаштування на посаду фахівця із супроводу ветеранів війни та демобілізованих осіб, як такого, що має високий рівень компетенції.

12 листопада 2024 року позивач звернувся до КЗ «Вознесенський центр надання соціальних послуг» з заявою про прийняття його на дистанційну роботу на посаду фахівця із супроводу ветеранів війни та демобілізованих осіб. До заяви додав додатки за переліком.

15 листопада 2024 року ОСОБА_1 отримав повідомлення від відповідача щодо відмови в прийнятті його на дистанційну роботу. Відмова обґрунтована тим, що з огляду на професійний стандарт «Фахівець із супроводу ветеранів війни та демобілізованих осіб», посадової інструкції та колективного договору КЗ «Вознесенський центр надання соціальних послуг», супровід ветеранів війни та демобілізованих осіб не може відбуватися дистанційно. Допомога у вирішенні проблеми надається шляхом особистої участі представника центру, домовленостей з представниками органів влади, надання транспорту, фізичного супроводу особи до представників органів влади або навпаки супроводом представників органів влади до особи. Усе для того, щоб людина, яка потребує допомоги, отримала доступ до базових послуг.

Постановою Кабінету Міністрів України від 02 серпня 2024 року № 881 затверджений Порядок забезпечення діяльності фахівців із супроводу ветеранів війни та демобілізованих осіб. Вказаний порядок визначає механізм забезпечення діяльності фахівців із супроводу ветеранів війни та демобілізованих осіб з метою здійснення ними заходів з підтримки ветеранів війни, осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною, постраждалих учасників Революції Гідності, членів сімей такої категорії осіб, членів сімей загиблих (померлих) ветеранів війни, членів сімей загиблих (померлих) Захисників і Захисниць України, членів сімей осіб, які зникли безвісти за особливих обставин під час проходження військової служби, та інших демобілізованих осіб (далі Порядок у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до п.п.3,6,17,22 Порядку фахівець із супроводу є штатним працівником комунальної бюджетної установи (закладу) або комунального некомерційного підприємства, зокрема з числа закладів охорони здоров`я. Посаду фахівця із супроводу може займати особа, яка має рівень освіти, що відповідає вимогам професійного стандарту, затвердженого в установленому порядку. Фахівці з супроводу здійснюють заходи з підтримки шляхом забезпечення надання комплексної допомоги (комплексу дій) у різних сферах, зокрема сприяння організаційному вирішенню питань надання правової, соціальної, психологічної допомоги, публічних (електронних публічних), соціальних, медичних, реабілітаційних, освітніх та інших послуг, надання допомоги в оформленні документів щодо забезпечення житлом, земельними ділянками, з питань зайнятості, зокрема отримання грантової підтримки на розвиток підприємницьких ініціатив, надання допомоги з питань участі у спортивних змаганнях, у здійсненні заходів з фізкультурно-спортивної реабілітації. Організація заходів з підтримки проводиться фахівцем із супроводу та має такі форми роботи: здійснення супроводу осіб в органах державної влади, органах місцевого самоврядування, підприємствах, установах, організаціях незалежно від форми власності, зокрема під час надання допомоги в оформленні документів; проведення оцінювання потреб особи, що включає збір, аналіз та узагальнення даних для визначення потреб, проведення моніторингу потреб особи, зокрема з використанням інформаційних технологій (за наявності технічної можливості), визначення форм і методів роботи з особою, а також переліку необхідних послуг та допомоги; проведення інформування/консультування осіб з розгляду і вирішення питань у сферах, визначених у пункті 17 цього Порядку; проведення інформаційно-просвітницької роботи з метою профілактики та запобігання розвитку психічних та поведінкових розладів, формування загального розуміння про власне психічне здоров`я, проведення індивідуального опитування осіб для з`ясування їх стану і оцінки життєвих обставин, організація та проведення заходів з профілактики соціальних проблем, які порушують нормальну життєдіяльність осіб.

За змістом посадової інструкції фахівця із супроводу ветеранів війни та демобілізованих осіб ветеранського простору «VOZVET-цент», затв. директором КЗ «Вознесенський центр надання соціальних послуг» (узгоджується з Примірною посадовою інструкцією фахівця із супроводу ветеранів війни та демобілізованих осіб, затв. наказом Міністерства у справах ветеранів України № 284 від 04 вересня 2024 року, професійним стандартом «Фахівець із супроводу ветеранів війни та демобілізованих осіб», затв. наказом Міністерства у справах ветеранів від 09 квітня 2024 року № 111), основними завданнями фахівця є: організація індивідуального супроводу ветеранів війни та членів їх сімей; ведення документації та адміністративні обов`язки; психологічна підтримка; консультаційна підтримка; підтримка в оформленні документів; допомога в організації отримання медичних послуг та реабілітації; сприяння зайнятості та професійній адаптації; підтримка у житлових питаннях; співпраця з громадськими об`єднаннями ветеранів війни; формування активної життєвої позиції; допомога в організації дозвілля; організація транспортної допомоги.

Режим роботи фахівця встановлюється відповідно до правил внутрішнього трудового розпорядку КЗ «Вознесенський центр надання соціальних послуг».

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Відповідно до частини другої статті 2 КЗпП України працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Відповідно до статті 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Працівник має право реалізувати свої здібності до продуктивної і творчої праці шляхом укладення трудового договору на одному або одночасно на декількох підприємствах, в установах, організаціях, якщо інше не передбачено законодавством, колективним договором або угодою сторін.

Згідно з статтею 22 КЗпП України забороняється необґрунтована відмова у прийнятті на роботу.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 березня 2019 року в справі № 349/81/18 (провадження № 61-43402св18) зазначено, що «стаття 22КЗпП передбачає наявність двох окремих складів правопорушень трудового законодавства при відмові у прийнятті на роботу: необґрунтована відмова у прийнятті на роботу і відмова у прийнятті на роботу за ознаками дискримінації особи у випадках, як прямо передбачених частиною другою статті 22 КЗпП України, так і в інших нормах трудового права. Обов`язку однієї сторони завжди кореспондує право іншої сторони: заборона необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу кореспондується з обов`язком роботодавця укласти такий договір. Відповідно до положень статті 21 КЗпП України укладення трудового договору, як і будь-якої іншої двосторонньої угоди, потребує згоди не тільки працівника, а й власника або уповноваженого ним органу. Зазначеним забезпечується оптимальне узгодження інтересів роботодавця і особи, яка бажає укласти трудовий договір, інакше роботодавець буде позбавлений можливості у повному обсязі виконувати свої функціональні обов`язки щодо підбору та розміщення кадрів і нести відповідальність за той обсяг роботи, за який він відповідає за законом.

Також такі висновки викладено у постановах Верховного Суду від 14 лютого 2019 року у справі № 159/2298/16-ц, від 19 травня 2020 року по справі №607/16424/18.

Отже для роботодавця обов`язковим є наведення письмового обґрунтування відмови у працевлаштуванні особи , яка бажає укласти трудовий договір. Укладення трудового договору із позивачем потребує не тільки ініціативи, згоди та бажання самого працівника, але й згоди роботодавця із урахуванням його потреб та волі.

Відповідно до положень частин 1,4,5,7,13 ст. 60-2 КЗпП України дистанційна робота - це форма організації праці, за якої робота виконується працівником поза робочими приміщеннями чи територією роботодавця, в будь-якому місці за вибором працівника та з використанням інформаційно-комунікаційних технологій. У разі запровадження дистанційної роботи працівник самостійно визначає робоче місце та несе відповідальність за забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці на ньому. При дистанційній роботі працівник розподіляє робочий час на власний розсуд, на нього не поширюються правила внутрішнього трудового розпорядку, якщо інше не визначено трудовим договором. При цьому загальна тривалість робочого часу не може перевищувати норм, передбачених статтями 50 і 51 цього Кодексу. За погодженням між працівником і роботодавцем виконання дистанційної роботи може поєднуватися з виконанням працівником роботи на робочому місці у приміщенні чи на території роботодавця. Особливості поєднання дистанційної роботи з роботою на робочому місці у приміщенні чи на території роботодавця встановлюються трудовим договором про дистанційну роботу. Вагітні жінки, працівники, які мають дитину віком до трьох років або здійснюють догляд за дитиною відповідно до медичного висновку до досягнення нею шестирічного віку, працівники, які мають двох або більше дітей віком до 15 років або дитину з інвалідністю, батьки особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, а також особи, які взяли під опіку дитину або особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, можуть працювати на умовах дистанційної роботи, якщо це можливо, зважаючи на виконувану роботу, та роботодавець має для цього відповідні ресурси та засоби.

Таким чином, законодавство не визначає переліку робіт, які можуть виконуватися дистанційно. Роботодавець самостійно вирішує чи може робота виконуватися поза межами підприємства, тобто основною умовою запровадження дистанційної роботи є наявність можливості виконання працівником покладених на нього функціональних обов`язків віддалено, за допомогою інформаційно-комунікаційних технологій.

Тож, укладення трудового договору про дистанційну роботу, як і будь-якої іншої двосторонньої угоди, потребує згоди не тільки працівника, а й власника або уповноваженого ним органу. Зазначеним забезпечується оптимальне узгодження інтересів роботодавця і особи, яка бажає укласти трудовий договір, інакше роботодавець буде позбавлений можливості у повному обсязі виконувати свої функціональні обов`язки щодо підбору та розміщення кадрів і нести відповідальність за той обсяг роботи, за який він відповідає за законом.

Відповідно до частини другої статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється статтею 237-1 КЗпП України, яка передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування шкоди визначається законодавством.

За змістом вказаного положення закону, передумовою для відшкодування працівнику моральної шкоди на підставі статті 237-1 КЗпП України є наявність порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції встановив, що нормативні акти, які регламентують введення посади «фахівець із супроводу ветеранів війни та демобілізованих осіб» та визначають механізм забезпечення діяльності таких фахівців, не встановлюють можливість виконання покладених на них функціональних обов`язків в дистанційному форматі, а навпаки передбачають особисту участь працівника.

Крім того, Міністерством у справах ветеранів України разом з оголошенням про старт прийому заяв від кандидатів на посади фахівця із супроводу ветеранів війни та демобілізованих осіб, яке було розміщено на офіційному сайті, змістовно була викладена інформація не тільки щодо порядку подання відповідної заяви, вимог до кандидатів, а також щодо функціональних обов`язків, режиму роботи останніх (п`ять робочих днів на тиждень), робочого місця (яким є установа/заклад комунальної форми власності, Ветеранський простір).

Отже, вирішуючи спір суд першої інстанції належним чином дослідивши та давши оцінку поданим сторонами доказам, дійшов правильного висновку щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог, оскільки немає доказів необґрунтованої відмови відповідача у прийнятті позивача на роботу.

Доводи апелянта про те, що відмова відповідача прийняти його на дистанційну роботу не стосувалася його кваліфікації чи професійних якостей, а отже є такою, що не передбачена законом, колегія суддів не може прийняти до уваги з огляду на те, що єдиним обмеженням в оформленні трудового договору про дистанційну роботу є специфіка самої роботи, на якій працівник перебуває. Тобто, якщо виконання працівником своїх трудових обов`язків в дистанційному форматі є неможливим, то і укладення такого договору є неможливим. Тому відповідачем було прийнято рішення про відмову у прийнятті ОСОБА_1 на дистанційну роботу, адже рішення про форму роботи є правом роботодавця, а не обов`язком.

До того ж відмова у прийнятті на роботу не була пов`язана з тим, що позивач є особою з інвалідністю, а тому доводи апелянта про те, що відповідачем проігноровано вимоги Закону України «Про зайнятість населення», Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» є безпідставними.

Крім того, відмова у прийнятті на роботу не була пов`язана з тим, що позивач є особою з інвалідністю

Посилання апелянта на те, що судом не враховано те, що Положення про ветеранський простір «VOZVET-центр» та посадова інструкція фахівця із супроводу ветеранів війни та демобілізованих осіб Ветеранського простору «VOZVET-центр» затверджені лише 18 листопада 2024 року, тобто після відмови йому у прийнятті на дистанційну роботу не мають правового значення .

Так, як пояснив представник відповідача станом на 12 листопада 2024 року відповідачем розроблялися відповідні документи для створення Ветеранського простору «VOZVET-центр» та вносилися зміни до установчих документів, тому 15 листопада 2024 року відповідачем була надіслана відмова ОСОБА_1 , і були прикріплені проекти документів, якими би керувався позивач, якби був прийнятий на роботу.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому не можуть бути підставою для його скасування.

З урахуванням викладеного, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін.

Керуючись ст.374, 375, 382 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 24 березня 2025 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України, може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий: Н. О. Шаманська

Судді: Т. Б. Кушнірова

Н. О. Тищук

Повний текст постанови складено 26 травня 2025 року.