ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2655/25 Справа № 205/2583/23 Суддя у 1-й інстанції - Федотова В. М. Суддя у 2-й інстанції - Гапонов А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

Головуючого судді-доповідача Гапонова А.В.

суддів Никифоряка Л.П., Агєєва О.В.

за участю секретаря Гречишникової О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

- за апеляційною скаргою ОСОБА_1 ,

на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 19 листопада 2024 року, -

В С Т А Н О В И В:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

16.03.2023 року ОСОБА_1 звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська із позовом до Акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Просив поновити його на роботі в АТ «ДПЗКУ» на посаді головного фахівця відділу по роботі з проблемними активами управління по роботі з контрагентами департаменту безпеки та стягнути із відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з дати звільнення до дня поновлення на роботі.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ СУДОВОГО РІШЕННЯ

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 19 листопада 2024 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 08.02.2023 року по 19.11.2024 року у розмірі 380 453,70 грн. відмовлено.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ВИМОГ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

19.12.2024 року від ОСОБА_1 надійшла апеляційна скарга, в якій ставиться вимога про скасування рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 19 листопада 2024 рокута ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог.

В обґрунтуванні доводів апеляційної скарги зазначено, що судом не досліджено фактів здійснення психологічного тиску та фактів дискримінації щодо позивача, які безпосередньо вплинули на написання позивачем заяви про звільненні від 25.01.2023р.

Також, судом не досліджено та не надано юридичної оцінки, фактам які позивач вказував у своїй позовній заяві, а саме те, що заява про звільнення за власним бажанням від 25.01.2023р. позивачем була написано не добровільно, а під психологічним впливом, дискримінаційним натиском керівництва АТ «ДПЗКУ» та при застосуванні погроз незаконним звільненням.

АРГУМЕНТИ ІНШИХ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

17.02.2025 року від Акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просить суд, відмовити в задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 в повному обсязі, а рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 19 листопада 2024 року залишити без змін.

В АПЕЛЯЦІЙНОМУ СУДІ

У судовому засіданні в режимі відеоконференції ОСОБА_1 доводи апеляційної скарги підтримав.

Відповідач належним чином повідомлений про день та час розгляду справи (том 4, а.с.69-72), але представник відповідача у судове засідання не з`явився, що відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Відповідно до ч. 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги в межах апеляційного оскарження, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлені наступні обставини справи.

Згідно копії наказу в.о. голови правління АТ «ДПКЗУ» Коваленка В. від 11.01.2023 року № 11.01/1-к/тр, на виконання рішення Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 19.10.2021 року по справі № 265/968/21, залишеного без змін постановою Донецького апеляційного суду від 09.02.2022 року, позивача ОСОБА_1 було поновлено на посаді головного фахівця відділу по роботі з проблемними активами управління по роботі з контрагентами департаменту безпеки АТ «ДПКЗУ» (том 1 а.с. 92 оберт).

Матеріали справи містять копію посадової інструкції Головного фахівця відділу по роботі з проблемними активами управління по роботі з контрагентами департаменту безпеки АТ «ДПКЗУ», з якою позивач ОСОБА_1 ознайомився 24.01.2023 року, що підтверджується його підписом у вказаній інструкції та не заперечується сторонами по справі (том 1 а.с. 100-104).

Як вбачається із заяви позивача від 25.01.2023 року, яка була написана на ім`я в.о. голови правління АТ «ДПКЗУ» ОСОБА_2 , позивач просить звільнити його з посади головного фахівця відділу по роботі з проблемними активами управління по роботі з контрагентами департаменту безпеки за власним бажанням з 08.02.2023 року, а також виплатити при звільненні компенсацію за невикористану відпустку, починаючи з 12.01.2021 року (том 1 а.с. 114 оберт).

Факт написання даного тексту 25.01.2023 року позивачем власноручно сторонами не оспорюється.

З 26.01.2023 року по 08.02.2023 року позивач перебував на лікарняному, що підтверджується копією довідки ТОВ «Медикал Сервіс» (том 1 а.с. 108 оберт) та витягами з електронного реєстру листків непрацездатності (том 2 а.с. 25-30).

Відповідно до акту від 01.02.2023 року № 130-11-19/251 «Про оформлення поштового відправлення неналежним чином», встановлено, що при відкритті поштового відправлення, направленого цінним листом з описом № 318, дата оформлення 31.01.2023 року, яке надійшло від ОСОБА_1 на адресу АТ «ДПКЗУ», вкладення до конверту оформлені неналежним чином, а саме: в описі до листа вказано два вкладення: звернення від 25.01.2023 року та заява від 26.01.2023 року, однак заява від 26.01.2023 року відсутня, натомість в конверті міститься заява від 25.01.2023 року (том 1 а.с. 120).

Як вбачається із копії опису цінного листа № 318, у графі «Найменування вкладення» зазначено «Звернення від 25.01.2023 року та заява від 26.01.2023 року» (том 1 а.с. 139).

Матеріали справи містять також копію заяви позивача від 26.01.2023 року написаної на ім`я в.о. голови правління АТ «ДПКЗУ» ОСОБА_2 наступного змісту «Відкликаю мою заяву від 25.01.2023 року про звільнення за власним бажанням, оскільки я все ж таки буду працювати далі», яка, як зазначає позивач, була в конверті, який він направив на адресу АТ «ДПКЗУ» (том 1 а.с. 156).

У матеріалах справи наявна копія наказу в.о. голови правління АТ «ДПКЗУ» ОСОБА_2 від 08.02.2023 року № 08.02/1-к/тр про звільнення ОСОБА_1 за власним бажанням, відповідно до ст. 38 КЗпП України та виплату позивачу компенсацію за невикористану щорічну відпустку в кількості 60 календарних днів за період роботи з 12.01.2021 року до 08.02.2023 року (том 1 а.с 116).

Ознайомлення позивача із вказаним наказом та отримання його копії 09.02.2023 року засвідчено особистим підписом позивача.

На аркуші вказаного наказу міститься напис: «З наказом ознайомлений, копію наказу отримав 09.02.2023 року», а також наявний підпис ОСОБА_1 , будь-які інші додаткові записи на наказі відсутні (том 1 а.с 116).

Як вбачається із копії заяви позивача від 08.02.2023 року, написаної на адресу Шевченківського управління поліції ГУНП у м. Києві, про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 172 КК України та притягнення посадових осіб АТ «ДПКЗУ» до кримінальної відповідальності. У зазначеній заяві позивач просив прийняти та зареєструвати його заяву, розпочати досудове розслідування за його заявою та письмово повідомити позивача про початок кримінального провадження (том 1 а.с. 104, 106).

Відповідно до акту від 09.02.2023 року «Про ознайомлення ОСОБА_1 з документами», судом встановлено, що вказаний акт складено про те, що 09.02.2023 року о 10:00 год. у відділі кадрів управління персоналу, кабінет № 318, ОСОБА_1 , в присутності начальника відділу кадрів управління персоналу Пянтак Т.Ю., заступника начальника відділу кадрів управління персоналу Ішхнелі-Спрінчан Т.І., інспектора з кадрів відділу кадрів управління персоналу ОСОБА_3 , був ознайомлений під підпис з наказом від 02.02.2023 року № 08.02/1-к/тр «Про звільнення ОСОБА_1 », отримав свою трудову книжку та розрахунковий лист, однак на прохання засвідчити підписом отримання трудової книжки та розрахункового листа відмовився (том 2 а.с. 34).

Згідно акту службового розслідування щодо встановлення можливих порушень під час поновлення та звільнення з роботи ОСОБА_1 від 04.08.2023 року, яке проводилось комісією у складі працівників АТ «ДПКЗУ»: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , та голови комісії ОСОБА_8 , копія якого наявна у матеріалах справи, встановлено, що відомості, які містяться у позовній заяві ОСОБА_1 від 04.03.2023 року, що стали підставою для проведення службового розслідування, вважати такими, що не знайшли свого підтвердження. Дії ОСОБА_1 щодо внесення недостовірних даних до опису поштового вкладення № 318, мають ознаки шахрайства (том 1 а.с. 217-225).

Позивач, звертаючись до суду із зазначеним позовом, зазначає, що заява про звільнення від 25.01.2023 року була написана ним під психологічним тиском зі сторони керівництва АТ «ДПКЗУ» та не є його дійсним волевиявленням.

Як було встановлено судом, 25.01.2023 року позивач власноручно написав та подав до відділу кадрів АТ «ДПКЗУ» заяву про звільнення, що підтверджує його дійсний намір звільнитись за власним бажанням з займаної посади з 08.02.2023 року (том 1 а.с. 114 оберт).

Таким чином, позивач реалізував своє право на звільнення з посади на підставі статті 38 КЗпП України, подавши відповідну заяву від 25.01.2023 року.

Зі змісту заяви ОСОБА_1 від 25.01.2023 року вбачається, що він просив роботодавця звільнити його саме з 08.02.2023 року, жодних заперечень щодо примусу зі сторони керівництва АТ «ДПКЗУ», психологічного тиску, що стало підставою написання вказаною заяви, позивачем не зазначено (том 1 а.с. 114 оберт).

В свою чергу, на виконання вимоги КЗпП України, відповідач, з метою недопущення порушення прав працівника, передбачених Конституцією України, недопущення порушення вимог Конвенції про скасування примусової праці № 105, ратифікованої постановою Кабінету Міністрів України від 21 червня 2000 року № 1005, видав наказ № 08.02/1-к/тр від 08.02.2023 року, яким звільнив ОСОБА_1 , причина звільнення: за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України, підставою звільнення була заява ОСОБА_1 від 25.01.2023 року (том 1 а.с 116).

При цьому, як встановлено судом, позивач, після надання відповідачу заяви про звільнення від 25.01.2023 року, не вчинив дій, зовнішнім проявом яких було б відкликання вказаної заяви, не написав будь-яких заперечень з цього приводу, не довів наявність заяви від 26.01.2023 року про відкликання заяви про звільнення, тобто не вчинив дій, які б вказували на бажання позивача продовжити трудові відносини з відповідачем.

Посилання позивача на направлення ним на адресу відповідача заяви від 26.01.2023 року про відкликання заяви про звільнення від 25.01.2023 року не підтверджено належними та допустимими доказами та спростовуються актом від 01.02.2023 року № 130-11-19/251 «Про оформлення поштового відправлення неналежним чином», а тому не можуть бути прийняті судом до уваги.

Згідно акту службового розслідування щодо встановлення можливих порушень під час поновлення та звільнення з роботи ОСОБА_1 від 04.08.2023 року, яке проводилось комісією у складі працівників АТ «ДПКЗУ»: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , та голови комісії ОСОБА_8 , копія якого наявна у матеріалах справи, встановлено, що відомості, які містяться у позовній заяві ОСОБА_1 від 04.03.2023 року, що стали підставою для проведення службового розслідування, вважати такими, що не знайшли свого підтвердження. Дії ОСОБА_1 щодо внесення недостовірних даних до опису поштового вкладення № 318, мають ознаки шахрайства (том 1 а.с. 217-225).

Відповідальний працівник АТ «ДПКЗУ» виконав вимоги ст. 47 КЗпП України, у день звільнення видав позивачу копію наказу про звільнення, трудову книжку та розрахунковий лист, що не заперечувалось сторонами у судовому засіданні та підтверджено допитаними у судовому засіданні свідками як сторони позивача, так і сторони відповідача.

Однак, 09.02.2023 року о 10:00 год. у відділі кадрів управління персоналу, кабінет № 318, ОСОБА_1 , в присутності начальника відділу кадрів управління персоналу Пянтак Т.Ю., заступника начальника відділу кадрів управління персоналу Ішхнелі-Спрінчан Т.І., інспектора з кадрів відділу кадрів управління персоналу ОСОБА_3 , був ознайомлений під підпис з наказом від 02.02.2023 року № 08.02/1-к/тр «Про звільнення ОСОБА_1 », отримав свою трудову книжку та розрахунковий лист, однак на прохання засвідчити підписом отримання трудової книжки та розрахункового листа відмовився, що підтверджується актом від 09.02.2023 року «Про ознайомлення ОСОБА_1 з документами» (том 2 а.с. 34).

Відповідно до акту від 01.02.2023 року № 130-11-19/251 «Про оформлення поштового відправлення неналежним чином», встановлено, що при відкритті поштового відправлення, направленого цінним листом з описом № 318, дата оформлення 31.01.2023 року, яке надійшло від ОСОБА_1 на адресу АТ «ДПКЗУ», вкладення до конверту оформлені неналежним чином, а саме: в описі до листа вказано два вкладення: звернення від 25.01.2023 року та заява від 26.01.2023 року, однак заява від 26.01.2023 року відсутня, натомість в конверті міститься заява від 25.01.2023 року (том 1 а.с. 120).

Судом оглянуто копію опису вкладення до цінного листа поштового відправлення № 318 та встановлено, що в описі до листа вказано два вкладення: звернення від 25.01.2023 року на 1 арк. та заява від 26.01.2023 року на 1 арк. (том 1 а.с. 118).

При цьому, про що саме була заява від 26.01.2023 року, про що був її зміст, в описі не зазначено.

Матеріали справи містять копію заяви позивача від 26.01.2023 року, яку, як зазначає позивач, він направив до АТ «ДПКЗУ» засобами поштового зв`язку, однак встановити, що саме цю заяву, копію якої позивач надав до суду, він направив на адресу АТ «ДПКЗУ», не можливо.

Як на підставу застосування до позивача психологічного тиску зі сторони керівництва АТ «ДПКЗУ», позивач посилається також на написану ним заяву, яка була направлена засобами поштового зв`язку на адресу Шевченківського управління поліції ГУНП у м. Києві, про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 172 КК України та притягнення посадових осіб АТ «ДПКЗУ» до кримінальної відповідальності (том 1 а.с. 104, 106).

Разом з тим, заява позивача до правоохоронних органів від 08.02.2023 року не містить доказів її фактичної реєстрації у відділі поліції. У судовому засіданні позивач зазначив, що йому не відомо, чи відкрито кримінальне провадження за його заявою від 08.02.2023 року, чи визнано позивача потерпілою стороною. Також, позивач протягом року не цікавився долею документа, не звертався до слідчого судді зі скаргою на дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора.

Зазначені позивачем обставини, що, на його думку, слугували підставою для його звільнення, не мають причинно-наслідкового зв`язку зі звільненням позивача з посади в АТ «ДПКЗУ», не вплинули і не могли вплинути на волю позивача при написанні заяви про звільнення з роботи. Доказів, які б свідчили про зворотне суду не надано.

Будь-яких належних та допустимих доказів про примус позивача до написання заяви про звільнення, психологічного тиску з боку керівництва АТ «ДПКЗУ» або його неправомірних дій суду не надано.

У вказаній справі судом встановлено дотримання АТ «ДПКЗУ» вимог трудового законодавства під час звільнення ОСОБА_1 . Звільнення позивача із посади на підставі статті 38 КЗпП України відбулося з дотриманням вимог чинного законодавства. Наказ про звільнення від 08.02.2023 року № 08.02/1-к/тр видано АТ «ДПКЗУ» правомірно, а позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що його звільнення відбувалося з порушенням вимог закону.

Суд першої інстанції зазначив, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами вчинення на нього психологічного тиску керівництвом АТ «ДПКЗУ», а також не встановлення судом допущених АТ «ДПКЗУ» порушень трудового законодавства під час звільнення ОСОБА_1 за його власним бажанням, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Правових підстав для поновлення позивача на посаді судом першої інстанції не встановлено, адже поновлення на посаді може бути застосовано у випадку незаконного звільнення працівника, що не було доведено позивачем та не знайшло свого підтвердження в ході розгляду справи.

З урахуванням викладеного, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

З таким висновком погоджується й колегія суддів апеляційного суду, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 5-1 КЗпП України держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України: вільний вибір виду діяльності; правовий захист від необгрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

За змістом статті 22 КЗпП України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору не допускається.

Відповідно до ст.ст. 21, 24 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядку, а власник зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату.

Частина 6 статті 43 Конституції України гарантує громадянам захист від незаконного звільнення.

Згідно пункту 4 частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41) або на вимогу профспілкового чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45).

Розірвання трудового договору з ініціативи працівника як спосіб захисту його трудових прав передбачено статтею 38 КЗпП України.

Так, згідно із статтею 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

Розірвання трудового договору за статтею 38 КЗпП України є різновидом припинення трудових відносин в односторонньому порядку.

Правове значення для припинення трудового договору має письмово викладена ініціатива працівника з наміром припинити трудові відносини, що доведена до відома роботодавця в установленому законом порядку.

Особливістю розірвання трудового договору на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України є те, що працівник має право самостійно визначити строк розірвання трудового договору, тобто скоротити двотижневий строк, визначений частиною першої цієї статті.

При незгоді роботодавця звільнити працівника із підстав, передбачених частиною третьою статті 38 КЗпП України, останній може відмовити у розірванні трудового договору, але не вправі розірвати цей договір з інших підстав, які працівником не зазначалися.

За змістом статті 38 КЗпП України розірвання трудового договору з ініціативи працівника і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до розірвання цього договору і які працівник визначає самостійно.

Згідно із ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Аналогічна норма міститься ч. 1 ст. 81 ЦПК України.

Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність.

Доводи апеляційної скарги спростовуються наступним.

25.01.2023 року позивач власноручно написав та подав до відділу кадрів АТ «ДПКЗУ» заяву про звільнення, що підтверджує його дійсний намір звільнитись за власним бажанням з займаної посади з 08.02.2023 року (том 1 а.с. 114 оберт).

Таким чином, позивач реалізував своє право на звільнення з посади на підставі статті 38 КЗпП України, подавши відповідну заяву від 25.01.2023 року.

На виконання вимоги КЗпП України, відповідач, з метою недопущення порушення прав працівника, передбачених Конституцією України, недопущення порушення вимог Конвенції про скасування примусової праці № 105, ратифікованої постановою Кабінету Міністрів України від 21 червня 2000 року № 1005, видав наказ № 08.02/1-к/тр від 08.02.2023 року, яким звільнив ОСОБА_1 , причина звільнення: за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України, підставою звільнення була заява ОСОБА_1 від 25.01.2023 року (том 1 а.с 116).

АТ «ДПКЗУ» виконало вимоги ст. 47 КЗпП України, у день звільнення видало позивачу копію наказу про звільнення, трудову книжку та розрахунковий лист.

Будь-яких належних та допустимих доказів про примус позивача до написання заяви про звільнення, психологічного тиску з боку керівництва АТ «ДПКЗУ» або його неправомірних дій матеріали справи не містять.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів апеляційного суду вважає недоведеним, що звільнення позивача ОСОБА_1 відбулося з порушеннями вимог законодавства про працю.

А тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

Судом першої інстанції на основі об`єктивної оцінки наданих сторонами доказів повно встановлено фактичні обставини справи та правильно застосовано норми матеріального права.

Недоліків, які призводять до порушення основних принципів цивільного процесуального судочинства та охоронюваних законом прав та інтересів осіб, які беруть участь у справі, та впливають на суть ухваленого рішення під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції не встановлено.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ухвалене судом рішення відповідає вимогам ст. 263 ЦПК України, підстав для його скасування за доводами апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 19 листопада 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення виготовлено 27.05.2025 року.

Судді: