Справа № 203/1684/25
Провадження № 2/0203/1225/2025
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.05.2025 року Центральний районний суд міста Дніпра в складі:

головуючого судді - Казака С.Ю.

при секретарі - Кринюк М.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ЮНІТ КАПІТАЛ» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилався на те, що 15.02.2024 року між ТОВ «Авентус Україна» та відповідачкою ОСОБА_1 було укладено електронний договір №7587148 та додаткову угоду, відповідно до умов яких останній було видано кредит в сумі 24000 грн. на платіжну картку, строком на 360 днів. В подальшому відповідачка свої зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконувала, внаслідок чого виникла заборгованість в сумі 84405 грн. 31 коп., що складається із заборгованості за тілом кредиту в сумі 23472 грн., заборгованості по процентам в сумі 60933 грн. 31 коп. 23.10.2024 року між ТОВ «Авентус Україна» та ТОВ «ФК «Онлайн фінанс» було укладено договір факторингу №23.10/24-Ф, відповідно до умов якого до ТОВ «ФК «Онлайн фінанс» перейшло право вимоги за укладеним із відповідачкою договором. В свою чергу ТОВ «ФК «Онлайн фінанс» на підставі договору факторингу №20/01/2025-01 від 20.01.2025 року право вимоги за договором відступило на користь ТОВ «ЮНІТ КАПІТАЛ». Посилаючись на вказані обставини, позивач просив стягнути з відповідачки заборгованість за кредитним договором №7587148 від 15.02.2024 року в сумі 84405 грн. 31 коп., а також понесені по справі судові витрати у вигляді сплаченого судового збору в сумі 2422 грн. 40 коп. та витрат на правову допомогу в сумі 7000 грн.

В наданому відзиві представник відповідачки просив відмовити в задоволенні позову, посилаючись на відсутність у позивача права на пред`явлення позову, оскільки до останнього не долучено реєстри боржників, підписані між ТОВ «Авентус Україна» та ТОВ «ФК «Онлайн фінанс», ТОВ «ФК «Онлайн фінанс» та ТОВ «ЮНІТ КАПІТАЛ». Також посилався на те, що надана позивачем паперова копія електронного договору не містить одноразового ідентифікатора у формі алфавітно-цифрової послідовності та підтверджень, що саме цей договір на зазначених в ньому умовах розуміла та підписала відповідачка. Таким чином, надані позивачем докази не дають можливості встановити обставини здійснення саме відповідачкою входу на веб-сайт товариства за допомогою логіну та паролю особистого кабінету, надсилання їй товариством одноразового ідентифікатора, прийняття нею пропозиції укласти договір та направлення товариству відповідного повідомлення з одноразовим ідентифікатором. Також позивачем не надано доказів реєстрації відповідачки в інформаційно-телекомунікаційній системі, рішення про видачу кредиту та пропозицію укласти договір в особистому кабінеті; доказів зазначення відповідачкою номеру своєї картки та картки, на яку було здійснено перерахування.

У відповіді на відзив представник позивача зазначив, що відповідачка добровільно перейшла за допомогою мережі Інтернет на сайт первісного кредитора та ознайомившись з актуальною редакцією Правил надання грошових коштів у позику, заявила про бажання отримати кошти, зареєструвалась на сайті, пройшла процедуру верифікації, вказавши свої персональні ідентифікаційні дані. Також згідно п.1.1 договору було використано спосіб ідентифікації та верифікації споживача шляхом використання інструменту покладання, відповідно до договору, укладеного між товариством та АТ КБ «Приватбанк», як банком-ідентифікатором. Таким чином, перед укладенням договору було перевірено не лише особисті дані відповідачки, а і платіжну картку, а саме: її приналежність позичальнику. Договір було підписано за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором та натискання іконки «відправити/підписати». Зазначений ідентифікатор згенерований товариством в інформаційно-телекомунікаційній системі та був надісланий відповідачці в СМС-повідомленні. Електронний підпис одноразовий ідентифікатор НОМЕР_1 введено 15.02.2024 року о 14:03:54. 15.02.2024 року товариство ініціювало переказ коштів шляхом безготівкового зарахування через компанію ТОВ «ПЕЙПЕК» на платіжну картку (маска карти) № НОМЕР_2 . Факт переходу права вимоги підтверджується долученими до позову копіями договорів факторингу, витягів з реєстру боржників, актів приймання-передачі, платіжними інструкціями.

Ухвалою Кіровського районного суду м.Дніпропетровська (після зміни найменування - Центральний районний суд міста Дніпра) від 18.03.2025 року було відкрито провадження по справі та призначено її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.

В призначені судові засідання сторони не з`явились.

Представник позивача в позовній заяві в разі неявки в судове засідання просив розглядати справу за його відсутності.

Представник відповідачки в наданому відзиві також просив розглядати справу за відсутності сторони відповідача.

Враховуючи вищезазначене, судом у відповідності до ч.3 ст.211, ч.2 ст.247 ЦПК України було ухвалено про розгляд справи за відсутності сторін, на підставі наявних матеріалів справи та без фіксації судового засіданні за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Перевіривши доводи, викладені сторонами в заявах по суті справи та дослідивши матеріали останньої, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно з ч.1 ст.627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до статей 626,628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою ст.638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (ч.2 ст.639 ЦК України).

Абзацом 2 ч.2 ст.639 ЦК України передбачено, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч.1 ст.1048 ЦК України).

До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».

Відповідно до ч.3 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (ч.4 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Згідно з ч.6 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

За правилом ч.8 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно- телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного в письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.

Стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначає порядок підписання угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Укладання договору в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного підпису лише за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами цього правочину.

В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Отже, електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ.

Положення Закону України «Про електронну комерцію» передбачають використання як електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», так і електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом.

Електронний цифровий підпис як вид електронного підпису накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа (ст.1 Закону України «Про електронний цифровий підпис»).

Згідно з п.6 ч.1 ст.3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших; електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.

При цьому одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір (п.12 ч.1 ст.3 Закону України «Про електронну комерцію»).

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного суду від 14 червня 2022 року у справі № 757/40395/20.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно із ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст.79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст.80 ЦПК України).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч.1 ст.12 ЦПК України).

Відповідно до положень ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У частині першій ст.89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 15.02.2024 року між ТОВ «Авентус Україна» та ОСОБА_1 в електронній формі, через інформаційно-комунікаційну систему товариства, було укладено договір №7587148 про надання споживчого кредиту з додатком №1 у вигляді таблиці обчислення загальної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки.

З вказаного договору та додатку вбачається, що останні було підписано відповідачкою електронним підписом одноразовим ідентифікатором НОМЕР_1 .

В реквізитах сторін в графі позичальника містяться відомості щодо П.І.Б відповідачки; серії та номеру паспорту, органу, що його видав; РНОКПП, адреси проживання, електронної адреси, номерів мобільних телефонів.

Також 15.02.2024 року між ТВО «Авентус Україна» та ОСОБА_1 в електронній формі було укладено додаткову угоду до договору №7587148 від 15.02.2024 року, підписану відповідачкою електронним підписом одноразовим ідентифікатором А2792.

Згідно Паспорту споживчого кредиту, підписаного відповідачкою електронним підписом одноразовим ідентифікатором VH2004, остання була ознайомлена до укладення договору з умовами кредитування.

Також суд враховує, без дотримання послідовності, встановленої Правилами надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту ТОВ «Авентус Україна», у т.ч. без отримання листа на адресу електронної пошти та/або смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету, подальшої верифікації, кредитний договір між позивачем та відповідачкою не був би укладений; сторони не досягли б згоди щодо усіх істотних умов правочину, а кредитні кошти не були б перераховані відповідачці.

За змістом ч.13 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію» докази, подані в електронній формі та/або у формі паперових копій електронних повідомлень, вважаються письмовими доказами згідно із статтею 64 Цивільного процесуального кодексу України.

Вищенаведене свідчить, що відповідачка ознайомилась і погодилась з умовами договору та сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов договору, а подані позивачем паперові копії електронних документів є допустимими письмовими доказами відповідно до ч.13 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію».

Таким чином, суд вважає доведеним належними та допустимими доказами факт укладання договору №7587148 про надання споживчого та додаткової угоди від 15.02.2024 року між ТОВ «Авентус Україна» та відповідачкою.

Стосовно заперечень сторони відповідача щодо не підтвердження видачі кредитних коштів, суд враховує, що умовами договору та додаткової угоди було передбачено надання відповідачці кредиту в сумі 24000 грн. за платіжними реквізитами, вказаними в п.2.1 договору, тобто на платіжну картку № НОМЕР_2 .

За клопотанням представника позивача судом було витребувано інформацію з АТ КБ «Приватбанк», відповідно до якої банком підтверджено, що на ім`я ОСОБА_1 банком було емітовано карту з № НОМЕР_2 (в довідці зазначений повністю), а також належність ОСОБА_1 фінансового номеру НОМЕР_3 , тобто номеру, що вказаний в контактних даних ОСОБА_1 в кредитному договорі.

Також довідкою банку підтверджено факт зарахування на зазначену картку коштів в сумі 22000 грн. та 2000 грн. 15.02.2024 року, тобто в день укладання відповідачкою договору та додаткової угоди із ТОВ «Авентус Україна» та в передбаченому останніми розмірі кредиту.

З урахуванням зазначеного, суд також вважає доведеним належними та допустимими доказами факт виконання кредитором своїх зобов`язань щодо видачі відповідачці кредиту в обумовленому договором розмірі та отримання цих коштів позичальником.

З наданого позивачем розрахунку та виписки з особового рахунку вбачається, що отримавши кредитні кошти, відповідачка свої зобов`язання за кредитним договором щодо погашення кредиту та сплати процентів за користування останнім належним чином не виконувала, в зв`язку із чим станом на 13.02.2025 року утворилась заборгованість в сумі 84405 грн. 31 коп., що складається із заборгованості за тілом кредиту в сумі 23472 грн., заборгованості по процентам в сумі 60933 грн. 31 коп., які нараховувались в межах строку кредитування та за ставками, встановленими у договорі.

Правильність вказаного розрахунку відповідачкою не спростована, власного контррозрахунку не надано.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

За правилами ст.514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст.516 ЦК України заміна кредитора в зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 1077 ЦК України передбачено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Зі змісту ст.1078 ЦК України випливає, що предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події.

З матеріалів справи вбачається, що 23.10.2024 року між ТОВ «Авентус Україна» та ТОВ «ФК «Онлайн фінанс» було укладено договір факторингу №23.10/24-Ф, відповідно до умов якого до ТОВ «ФК «Онлайн фінанс» перейшло право вимоги за укладеним із відповідачкою договором.

В свою чергу ТОВ «ФК «Онлайн фінанс» на підставі договору факторингу №20/01/2025-01 від 20.01.2025 року право вимоги за договором відступило на користь ТОВ «ЮНІТ КАПІТАЛ».

Вказане підтверджується долученими до позову копіями договорів факторингу №23.10/24-Ф від 23.10.2024 року, №20/01/2025-01 від 20.01.2025 року, витягами з реєстру боржників за цими договорами та актами прийому-передачі реєстру боржників, платіжними інструкціями про перерахування коштів за договорами.

Таким чином, суд відхиляє також заперечення відповідачки щодо ненадання позивачем доказів набуття права вимоги за кредитним договором, факт чого підтверджено належними, допустимими та достатніми доказами.

З урахуванням вищенаведеного, суд приходить до висновку про обгрунтованість, доведеність та необхідність задоволення позовних вимог в повному обсязі, стягнувши з відповідачки на користь позивача заборгованість за договором №7587148 про надання споживчого кредиту від 15.02.2024 року в сумі 84405 грн. 31 коп., що складається із заборгованості за тілом кредиту в сумі 23472 грн., заборгованості по процентам в сумі 60933 грн. 31 коп.

У відповідності до ст.141 ЦПК України, з відповідачки на користь позивача також слід стягнути судовий збір в сумі 2422 грн. 40 коп.

В своєму позові позивач також просив стягнути з відповідачки витрати на правову допомогу в сумі 7000 грн., на підтвердження чого надав копію договору про надання правничої допомоги №10/02/25-02 від 10.02.2025 року між ТОВ «ЮНІТ КАПІТАЛ» та Адвокатським бюро «Тараненко та партнери» з додатком №1 та додатковою угодою №5 від 10.02.2025 року, акт прийому-передачі наданих послуг від 10.02.2025 року, довіреність від 04.12.2024 року на представництво інтересів товариства адвокатом Тараненком А.І.

Згідно акту прийому-передачі наданих послуг вартість послуг за договором склала 7000 грн. та включає в себе послуги за складання позовної заяви до боржника ОСОБА_1 (2 години, вартість 5000 грн.), вивчення матеріалів справи про стягнення заборгованості (2 години, вартість 1000 грн.), підготовка адвокатського запиту щодо отримання інформації про зарахування кредитних коштів за кредитним договором на рахунок боржника (1 година, вартість 500 грн.), підготовка та подача клопотання щодо отримання інформації про зарахування кредитних коштів за кредитним договором на рахунок боржника (1 година, вартість 500 грн.).

Відповідно до ч.ч.1,3 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Порядок відшкодування витрат на професійну правничу допомогу здійснюється відповідно до ст.ст.134,137,141 ЦПК України.

Відповідно до ч.1 ст.134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи.

Згідно ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявила клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Частина 2 ст.141 ЦПК України передбачає, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (ч.8 ст.141 ЦПК України).

Витрати на надану професійну правничу допомогу в разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх вартість уже фактично сплачена стороною / третьою особою, чи тільки має бути сплачена (пункти 138, 139 постанови Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду від 23.09.2021 року у справі №904/1907/15).

У рішенні ЄСПЛ від 28.11.2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Згідно з п.4 ч.1 ст.1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон №5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Пунктом 9 ч.1 ст.1 Закону №5076-VI встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (п.6 ч.1 ст.1 Закону №5076-VI).

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ст.30 Закону №5076-VI).

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини (постанова Великої Палати Верховного Суду справа №755/9215/15-ц від 19.02.2020 року).

Так, відповідно до положень ч.6 ст.137 ЦПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Суд під час вирішення питання про розподіл судових витрат може не тільки за наявності заперечення сторони проти розподілу витратна адвоката, а і за власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені ч.ч.3,5,9 ст.141 ЦПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

Аналогічна позиція відображена в п.119 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 року №922/1964/21.

Також, у постанові Верховного Суду від 13.05.2021 року у справі №903/277/20 зазначено, що оцінка обґрунтованості, пропорційності витрат на професійну правничу допомогу з урахуванням обсягу наданих адвокатом послуг, складністю справи, беручи до уваги, зокрема критерії реальності понесення адвокатських витрат, розумності їхнього розміру, співмірності, а також підтвердженість таких витрат належними та допустимими доказами вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин кожної справи.

Суд враховує, що стосовно справ про стягнення заборгованості за кредитними договорами існує стала судова практика. Вказана справа з огляду на ціну позову, в силу ст.19 ЦПК України віднесена до категорії малозначних та розглядається в спрощеному позовному провадженні. До позовної заяви додавались документи, що були у розпорядженні позивача, а тому, підготовка документів для звернення до суду в рамках даної справи в суді першої інстанції не вимагала великого обсягу юридичної і технічної роботи.

За вказаних обставин, виходячи із положень ч.3 ст.141 ЦПК України, враховуючи співмірність ціні позову, складності справи та обсягу і складності виконаної адвокатом роботи, критерію необхідності та значимості таких дій у справі, виходячи з її конкретних обставин, наявність відповідних заперечень сторони відповідача, суд вважає, що заявлені позивачем витрати на правничу допомогу в розмірі 7000 грн. є завищеними.

З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку про часткове задоволення вимог позивача, стягнувши на його користь з відповідачки витрати на правову допомогу в сумі 4000 грн.

Керуючись ст.ст.3,11,12 Закону України «Про електронну комерцію», ст.ст.6,207,512,514,516,526,626,627,628, 641,642,644,1048-1050,1054,1077,1078 ЦК України, ст.ст.2,4,5,10-13,76-81,133,137,141,211,223,247,258,259,263-268 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «ЮНІТ КАПІТАЛ» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ЮНІТ КАПІТАЛ» (01024, м.Київ, вул.Рогнідинська, буд.4-А, офіс 10, ) заборгованість за договором №7587148 про надання споживчого кредиту від 15 лютого 2024 року в сумі 84405 грн. 31 коп., що складається із заборгованості за тілом кредиту в сумі 23472 грн., заборгованості по процентам в сумі 60933 грн. 31 коп., а також стягнути витрати по сплаті судового збору в сумі 2422 грн. 40 коп. та витрати на правову допомогу в сумі 4000 грн., всього стягнувши 90827 грн. 71 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана учасниками справи до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 22 травня 2025 року.

Суддя С.Ю.Казак