КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження Доповідач- Ратнікова В.М.
№ 22-ц/824/8533/2025
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 357/8197/24

05 травня 2025 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Борисової О.В.

- Левенця Б.Б.

при секретарі - Уляницькій М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача Акціонерного товариства «Сенс Банк» - Рудницького Юлія Ігоровича на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 27 січня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Орєхова О.І., у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства «Сенс Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

в с т а н о в и в:

У червні 2024 року Акціонерне товариство «Сенс Банк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовні вимоги обгрунтовувало тим, що 16 листопада 2020 року ОСОБА_1 уклала з АТ «Альфа Банк» угоду про надання споживчого кредиту № 501275994, за умовами якої відповідач ОСОБА_1 отримала у АТ «Альфа Банк» кредит у розмірі 500 000,00 грн зі сплатою за користування кредитними коштами відсотків у розмірі 30,00 % річних, який зобов`язалася повернути до 16 листопада 2025 року.

12 серпня 2022 року загальними зборами акціонерів АТ «Альфа-Банк» затверджено рішення про зміну найменування АТ «Альфа-Банк» на АТ «Сенс Банк». Запис про зміну найменування позивача внесено до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 30 листопада 2022 року.

Позивач зазначав, що позичальник своїх зобов`язань за кредитним договором належним чином не виконувала, внаслідок чого утворилась заборгованість.

Умовами кредитного договору передбачено, що у випадку невиконання позичальником умов договору останній зобов`язаний достроково виконати всі боргові зобов`язання перед банком протягом 30 (тридцяти) календарних днів з дня отримання від банку інформації.

З метою досудового, добровільного врегулювання спору на адресу позичальника кредитором направлено досудову вимогу щодо виконання договірних зобов`язань.

Однак, позичальник дану вимогу залишила без реагування, своїх зобов`язань не виконала, заборгованість не сплатила.

З урахуванням наведених обставин, позивач Акціонерне товариство «Сенс Банк» просив суд стягнути з відповідача ОСОБА_1 на користь банку заборгованість за кредитним договором № 501275994 від 16 листопада 2020 року, що утворилась станом на 20 лютого 2024 року у загальному розмірі 719 971,55 грн, яка складається із: заборгованості за кредитом (залишок) у розмірі 488 584,05 грн, заборгованості за процентами за користивування кредитом за період з 16 березня 2021 року по 16 листопада 2022 року у розмір 231 387,50 грн, а також судові витрати.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 27 січня 2025 року в задоволенні позову Акціонерного товариства «Сенс Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, представник позивача Акціонерного товариства «Сенс Банк» - Рудницький Юлій Ігорович подав апеляційну скаргу, в якій за результатом апеляційного перегляду справи просить скасувати рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 27 січня 2025 року та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги Акціонерного товариства «Сенс Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити в повному обсязі.Судові витрати, понесені у суді першої інстанції та у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанцій, покласти на відповідача.

В обґрунтування змісту вимог апеляційної скарги зазначає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не оцінив і не з`ясував усіх обставин, на які сторони посилались в обгрунтування своїх вимог та запереченень.

Зазначає, що судом першої інстанції не дотримано вимог процесуального законодавства щодо виконання обов`язку належним чином дослідити подані стороною письмові докази (розрахунок заборгованості), перевірити їх, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами (випискою по рахунку), а у випадку незгоди з ним повністю або частково - зазначити правові аргументи на його спростування і навести в рішенні свій розрахунок (постанови Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 03 липня 2019 року у справі № 204/2217/16, від 11 листопада 2020 року у справі № 723/602/17, від 05 серпня 2020 року у справі № 367/786/17, від 13 лютого 2019 року у справі № 753/23979/15 та від 31 липня 2019 року у справі № 753/11963/15).

Крім того, Законом України «Про споживче кредитування» встановлено обов`язковий досудовий порядок врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту та законодавчо надано певний строк споживачу для самостійного усунення порушень умов кредитного договору.

Досудова вимога була надіслана на адресу відповідача, відтак, кредитор направляв споживачу вимогу про дострокове погашення кредиту і таке направлення підтверджене наявними в матеріалах справи доказами.

При цьому, судом першої інстанції не враховано, що при недотриманні кредитором вимог щодо вжиття заходів досудового порядку врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором, у суду відсутня підстава для задоволення відповідного позову лише у частині, яка стосується дострокового стягнення коштів за таким договором, та наявна підстава для стягнення простроченої суми боргу. Відповідна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року по справі № 638/13683/15-ц.

Сторона позивачанаполягає на тому, що перед зверненням до суду із позовною заявою, банк звертався до відповідачки з досудовою вимогою щодо виконання договірних зобов`язань, яка, в свою чергу, дану досудову вимогу банку не виконала, у зв`язку з чим у АТ «Сенс Банк» виникло право на дострокове повернення кредиту у повній сумі та сплати всіх передбачених процентів.

До позовної заяви позивачем долучено опис вкладення до вимоги про усунення порушень за трек-кодом «149», як підтвердження направлення такої вимоги відповідачці. Досудова вимога була направлена на адресу ОСОБА_1 01.02.2024року, що підтверджується списком згрупованих відправлень Укрпошта Експрес.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідачки ОСОБА_1 - адвокат Коломієць Тетяна Олександрівна просить апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Зазначає, що на правовідносини сторін розповсюджується дія і норми ч. 4 ст. 16 Закону України «Про споживче кредитування», згідно якої обов`язковою умовою для можливості реалізації кредитором права вимагати від позичальника дострокове повернення кредиту є закріплення такого права в першу чергу умовами самого договору про споживчий кредит, а також невиконання позичальником вимоги кредитора про дострокове повернення кредиту (не усунення порушення умов договору) протягом 30 днів саме з дня отримання позичальником такої вимоги.

В свою чергу, позивач не долучив до матеріалів справи копію кредитного договору, як основного доказу, яким обґрунтовуються позовні вимоги та на який посилається у змісті всієї позовної заяви, не підтвердив, зважаючи на які підстави відповідачка повинна достроково погасити свої кредитні зобов`язання та не долучив доказів отримання відповідачкою вимоги позивача, а також належних доказів перевірки кредитоспроможності відповідачки.

Сторона відповідачки вважає, що суд першої інстанції прийняв рішення, керуючись нормами закону, та дійшов обгрунтованого висновку про те, що строк погашення кредиту не настав, досудова вимога відповідачці позивачем не направлялась, а позов - передчасний.

В судовому засіданнні апеляційного суду представник відповідачки ОСОБА_1 адвокат Коломієць Тетяна Олександрівна проти доводів апеляційної скарги заперечувала. Просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Представник позивача Акціонерного товариства « Сенс Банк» в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи банк повідомлений у встановленому законом порядку, участь представника в судовому засіданнні не забезпечив, а тому суд вважає можливим розгляд справи у відсутності представника АТ « Сенс Банк».

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення представника відповідачки, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, вивчивши наявні у справі докази, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 16.11.2020 року ОСОБА_1 прийняла від АТ «Альфа Банк» оферту на укладання угоди про надання кредиту № 501275994, обслуговування кредитної карки та відкриття відновлювальної кредитної лінії (а. с. 10).

Відповідно до умов п. 2, 3 Угоди, кредит надається позичальнику для власних потреб в розмірі 500 0000 грн, спосіб видачі: переказ коштів на рахунок № НОМЕР_1 , що відкритий позичальнику в АТ «Альфа-Банк». Дата повернення кредиту 16.11.2025 року.

Згідно умов Угоди процентна ставка складає 26,00% річних. Тип ставки- фіксована. Строк дії кредитної картки 3 роки з моменту випуску.

Додатком № 1 до Угоди про надання споживчого кредиту № 501275994 від 16.11.2020 року, який підписаний сторонами, узгоджено Графік платежів та розрахунок сукупної вартості споживчого кредиту (а. с. 16), загальна вартість кредиту за час користування коштами складає 970 601,77 грн, з яких: сума кредиту за договором 500 000 грн; 470 601,77 грн проценти за користування кредитом.

Відповідно до умов кредитного договору, банк зобов`язувався надати позичальнику кредит, а позичальник зобов`язувався в порядку та на умовах, визначених кредитним договором, повертати кредит, виплачувати проценти за користування кредитом, сплачувати комісію та інші передбачені платежі в сумі, строки та на умовах, що передбачені кредитним договором.

Умовами кредитного договору передбачено, що у випадку невиконання позичальником умов договору, останній зобов`язаний достроково виконати всі боргові зобов`язання перед банком протягом тридцяти календарних днів з дня отримання від банку інформації.

Отже, укладення кредитного договору підтверджується офертою на укладення угоди про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії від 16.11.2020 року, анкетою-заявою про акцепт публічної пропозиції АТ «Альфа-Банк» на укладення договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб в АТ «Альфа-Банк» від 16.11.2020 року, паспортом споживчого кредиту від 16.11.2020 року, які в сукупності становлять кредитний договір.

Банк належним чином виконав свій обов`язок щодо надання позичальнику кредиту, що не було спростовано з боку представника відповідача під час розгляду справи.

Відповідач своїх зобов`язань за кредитним договором належним чином не виконує внаслідок чого утворилась заборгованість за кредитним договором в розмірі 719 971,55 грн, на підтвердження якої позивач надав Виписку по особовому рахунку з 16.11.2020 року по 20.02.2024 року (а. с. 20-32) та розрахунок заборгованості (а. с. 42).

12 серпня 2022 року загальними зборами акціонерів АТ «Альфа Банк», затверджено рішення про зміну найменування АТ «Альфа Банк» на АТ «Сенс Банк» та внесено вказані відомості до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 30 листопада 2022 року (а. с. 45-70, 71).

З метою досудового, добровільного врегулювання спору 26.01.2024 року за вих. № 4197-57.2/2024 на адресу відповідачки ОСОБА_1 банком направлено вимогу про усунення порушень (а. с. 43), додано опис про направлення (а. с. 44), однак, як зазначав позивач, така вимога залишена відповідачкою без виконання.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства «Сенс Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, суд першої інстанції посилався на те, що між позивачем та відповідачем був укладений договір споживчого кредиту, який наданий останній для власних потреб.Таким чином, на правовідносини сторін розповсюджується дія і норми ч. 4 ст. 16 Закону України «Про споживче кредитування». Поряд з цим, банком не підтверджено отримання відповідачкою вимоги банку від 26.01.2024 року за вих. № 4197-57.2/2024 про дострокове повернення кредиту. В свою чергу, відповідачка (представник) заперечує факт отримання такої вимоги банку.

Отже, за відсутності доказів одержання відповідачем досудової вимоги про повернення споживчого кредиту достроково та за умови недотримання банком строку на добровільне погашення боргу відповідачкою, у позичальника, як споживача, відсутній обов`язок достроково повернути кошти за договором про надання споживчого кредиту.

Таким чином, зміст документів долучених представником позивача до позовної заяви, не містить умов про наявність у кредитодавця/позивача права вимагати у відповідача здійснення дострокового повернення кредиту.

Суд апеляційної інстанції погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 27 січня 2025 року відповідає.

Цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (частина перша статті 526 ЦК України). Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і не договірних зобов`язань.

Правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством частина перша статті 19 Конституції України).

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

У договорах за участю фізичної особи-споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів (частина друга статті 627 ЦК України у редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», який набрав чинності 16 жовтня 2011 року). Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом (частина третя статті 1054 ЦК України у вказаній редакції).

Споживач - це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних із підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 22 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

10 червня 2017 року набрав чинності Закону України «Про споживче кредитування», який визначає загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні. Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить стаття 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній з 10 червня 2017 року).

Отже, регулювання правовідносин банку зі споживачем щодо кредитування для споживчих потреб до 10 червня 2017 року відбувалося з урахуванням приписів Закону України «Про захист прав споживачів».

З 10 червня 2017 року на ці відносини поширюється Закон України «Про споживче кредитування», а у частині, що йому не суперечить, також Закон України «Про захист прав споживачів».

Визначаючи зміст правовідносин, які виникли між сторонами кредитного договору, суди повинні встановити: на які потреби було надано кредит, чи здійснювалось кредитування з метою задоволення боржником особистих економічних та побутових потреб. Установивши, що кредитування здійснювалось на споживчі потреби, суд повинен застосувати до встановлених правовідносин законодавство щодо захисту прав споживачів (висновок Верховного Суду України, висловлений у постановах від 14 вересня 2016 року у справі № 6-223цс16, від 26 травня 2020 року у справі №638/13683/15-ц).

Судом першої інстанції правильно встановлено, що кредит за кредитним договором від 16.11.2020 року № 501275994 є споживчим, що підтверджено змістом п. 2, 3 Угоди за якою кредит надається позичальнику для власних потреб в розмірі 500 000 грн, спосіб видачі: переказ коштів на рахунок № НОМЕР_1 , що відкритий позичальнику в АТ «Альфа-Банк». Дата повернення кредиту 16.11.2025 року.

Відтак, кредитні правовідносини, які виникли між сторонами за кредитним договором від 16.11.2020 року № 501275994 мають споживчий характер, а тому на них поширюються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Частиною 4 статті 16 Закону України «Про споживче кредитування» визначено, що у разі затримання споживачем сплати частини споживчого кредиту та/або процентів щонайменше на один календарний місяць, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - щонайменше на три календарні місяці, кредитодавець має право вимагати повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, в повному обсязі, якщо таке право передбачене договором про споживчий кредит.

Кредитодавець зобов`язаний у письмовій формі повідомити споживача про таку затримку із зазначенням дій, необхідних для усунення порушення, та строку, протягом якого вони мають бути здійснені.

Якщо кредитодавець відповідно до умов договору про споживчий кредит вимагає здійснення платежів, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі платежі або повернення споживчого кредиту здійснюються споживачем протягом 30 календарних днів, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - 60 календарних днів з дня одержання від кредитодавця повідомлення про таку вимогу. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про споживчий кредит, вимога кредитодавця втрачає чинність.

Згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Верховний Суд зазначає, що стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частинами першою-другою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») ЄСПЛ наголошує, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику зазначеного Суду як джерело права.

У справі, що переглядається, суд першої інстанції встановив, що позивач надав до позовної заяви вимогу про усунення порушень від 26.01.2024 року в якій Банк зазначав, що умовами кредитного договору передбачено, що у випадку не виконання позичальником умов договору, останній зобов`язаний достроково виконати всі боргові зобов`язання перед Банком протягом 30 календарних днів з дня отримання від Банку інформації та вимагав від ОСОБА_1 протягом 30 календарних днів з моменту отримання письмової вимоги Банку усунути порушення умов договору та погасити заборгованість в розмірі простроченого боргу, у випадку невиконання, - достроково повернути кредит у повній непогашеній сумі (а. с. 43).

На підтвердження направлення такої вимоги відповідачці позивач долучив до позовної заяви Опис за трек-кодом 149, квитанцію про оплату вартості вказаного поштового відправлення до опису не надано. Як перевірено судом, за трек-кодом 149 з Укрпошти, дані про відправлення відповідачці та отримання останньою вказаної досудової вимоги відсутні. Інших доказів на підтвердження вказаної обставини матеріали справи не містять.

Отже, доказів отримання відповідачкою вказаної вимоги позивачем не надано. В свою чергу, відповідачка (представник) заперечує отримання нею такої вимоги.

Ураховуючи, що праву кредитора на дострокове стягнення в судовому порядку заборгованості за кредитним договором, має передувати реалізація ним права вручення вимоги про дострокове виконання основного зобов`язання відповідно до вимог статті 16 Закону України «Про споживче кредитування», то колегія суддів вважає, що суд першої інстанціїдійшов обґрунтованого висновку, що у ОСОБА_1 не виник обов`язок дострокового повернення суми грошових коштів за кредитним договором від 16.11.2020 № 501275994, оскільки матеріали справи не містять доказів того, що направлена банком вимога про дострокове повернення кредитів була оримана відповідачем.

Доводи апеляційної скарги про те, що досудова вимога була надіслана на адресу відповідачки ОСОБА_1 , відтак, кредитор направляв споживачу вимогу про дострокове погашення кредиту і таке направлення підтверджене наявними в матеріалах справи доказами, колегія суддів відхиляє, з огляду на наступне.

Частиною 4 статті 16 Закону України «Про споживче кредитування» чітко визначено, що право кредитодавця вимагати дострокове повернення кредиту прямо залежить від факту отримання боржником від кредитодавця вимоги про таке повернення.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 травня 2020 року у справі №638/13683/15-ц виснувала, що порушення позивачем визначеного кредитними договорами порядку направлення юридично значимих повідомлень, факт отримання яких адресатами суди не встановили, не може мати наслідком покладення на відповідачів тягаря дострокового погашення заборгованості за кредитними договорами.

Відтак, сам по собі факт надіслання банком вимоги на адресу боржника, без доведення належними та допустимими доказами факту вручення вимоги боржнику, не свідчить про дотримання кредитодавцем імперативних приписів ч. 4 ст.16 Закону України «Про споживче кредитування».

Як правильно встановлено судом першої інстанції та перевірено судом апеляційної інстанції, позивачем не надано, а матеріали справи не містять жодного належного та допустимого доказу вручення відповідачці вимоги банку від 26.01.2024 за вих. № 4197-57.2/2024 про дострокове повернення кредиту.

Крім того, суд звертає увагу на те, що банком до матеріалів справи долучено вимогу про усунення порушень з вихідними реквізитами «від 26.01.2024 року за вих. № 4197-57.2/2024».

В свою чергу опис вкладення до вимоги про усунення порушень за трек-кодом «149» містить в собі лише вказівку на те, що направляється «Вимога про усунення порушень до ОСОБА_1 перед АТ «Сенс Банк».

Отже, з наданого банком опису вкладення до вимоги про усунення порушень за трек-кодом «149» неможливо достеменно встановити направлення позивачем на адресу відповідачки саме вимоги з вихідними реквізитами «від 26.01.2024 року за вих. № 4197-57.2/2024».

Доводи апеляційної скарги про те, що до позовної заяви позивачем долучено опис вкладення до вимоги про усунення порушень за трек-кодом «149», що підтверджує направлення такої вимоги відповідачці. Досудова вимога була направлена на адресу ОСОБА_1 01.02.2024 року, що підтверджується списком згрупованих відправлень Укрпошта Експрес, правильності висновків суду першої інстанції не спростовують, з огляду на наступне.

За змістом статті 13 Закону України «Про поштовий зв`язок» оператори надають користувачам послуги поштового зв`язку відповідно до законодавства України та провадять іншу підприємницьку діяльність в установленому законом порядку. Послуги поштового зв`язку надаються на договірній основі згідно з Правилами надання послуг поштового зв`язку, що затверджуються Кабінетом Міністрів України, та повинні відповідати встановленим нормам якості.

Згідно з п. 2 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 270 від 05.03.2009 року, згруповані поштові відправлення, поштові перекази - внутрішні реєстровані поштові відправлення, поштові перекази, кількість яких становить п`ять і більше, що одночасно подаються для пересилання одним відправником (Порядок № 270).

Штриховий кодовий ідентифікатор - штрихова позначка, побудована за певними правилами і призначена для автоматичної ідентифікації реєстрованих поштових відправлень.

Присвоєння поштовому відправленню штрихового кодового ідентифікатора надає споживачу поштових послуг можливість відслідковувати в системі АСРК поштове відправлення та отримувати інформацію через Інтернет на офіційному сайті АТ «Укрпошта» (подібний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 29.07.2021 у справі № 925/418/20).

Як правильно встановлено судом першої інстанції та перевірено судом апеляційної інстанції, за трек-кодом 149 на офіційному сайті Укрпошти за посиланням https://track.ukrposhta.ua/tracking_UA.html, дані про вказане відправлення відсутні.

Крім того, суд звертає увагу банку на п. 58 Правил № 270 згідно якого, під час приймання для пересилання письмової кореспонденції на адресному боці кожного поштового відправлення проставляється відбиток поштового календарного штемпеля.

Дата відбитка поштового календарного штемпеля маркувальної (франкувальної) машини повинна відповідати даті подання письмової кореспонденції для пересилання. Якщо на письмовій кореспонденції, поданій для пересилання, відсутній відбиток поштового календарного штемпеля або зазначена дата не відповідає даті подання її для пересилання, така кореспонденція повертається відправникові для відповідного оформлення.

Поряд з цим, наданий банком список згрупованих поштових відправлень від 01.02.2024 року не містить відбитку поштового календарного штемпеля, а наданий фіскальний чек є нечитабельним. Крім того, з вказаного списку неможливо встановити направлення на адресу боржника листа з вкладенням до нього вимоги про усунення порушеньвід 26.01.2024 року за вих. № 4197-57.2/2024.

Для прикладу виконання Укрпоштою п. 58 Правил № 270, в матеріалах справи міститься наданий банком список згрупрваних поштових відправлень «04/2024», який містить відбиток поштового календарного штемпеля від 05.06.2024 року та фіскальний чек датований 05.06.2024 року.

Відтак, колегія суддів приходить до висновку про відсутність правових підстав для скасування рішення Білоцерківськогоміськрайонного суду Київської області від 27 січня 2025 року.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апелянта по суті спору та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка розглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

В своєму рішенні у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, ЄСПЛ зазначив про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції й зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Таким чином, доводи, викладені представником позивача Акціонерного товариства «Сенс Банк» - Рудницьким Юлієм Ігоровичем в апеляційній скарзі, висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів апеляційного суду вважає, що рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 27 січня 2025 року ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги представника позивача Акціонерного товариства «Сенс Банк» - Рудницького Юлія Ігоровича.

Згідно з частиною 13 статті 141, підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції має вирішити питання щодо нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування та ухвалення нового рішення або зміни судового рішення; щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційну скаргу представника позивача Акціонерного товариства «Сенс Банк» - Рудницького Юлія Ігоровича залишено без задоволення, а судове рішення без змін, то розподіл судових витрат судом апеляційної інстанції не здійснюється.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника позивача Акціонерного товариства «Сенс Банк» Рудницького Юлія Ігоровича залишити без задоволення.

Рішення Білоцерківський міськрайонний суд Київської області від 27 січня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Головуючий: Судді: