КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження Доповідач- Ратнікова В.М.
№ 22-ц/824/8107/2025
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 371/1640/24

19 травня 2025 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Борисової О.В.

- Гаращенка Д.Р.

при секретарі - Уляницькій М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Каплі Аліни Степанівни на рішення Миронівського районного суду Київської області від 14 січня2025 року, ухвалене під головуванням судді Поліщука А.С., у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

в с т а н о в и в:

У жовтні 2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовні вимоги обгрунтовувало тим, що 26 лютого 2024 року між ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» та ОСОБА_1 за допомогою Веб-сайту (https://creditkasa.com.ua), який є сукупністю інформаційних та телекомунікаційних систем ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС», в рамках якої реалізуються технології обробки інформації з використанням технічних і програмних засобів і які у процесі обробки інформації діють як єдине ціле, було укладено електронний договір про відкриття кредитної лінії №1355-2460.

На офіційному веб-сайті «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» (https://creditkasa.com.ua) у вільному доступі для всіх клієнтів ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» розміщена повна інформація щодо договору кредиту та порядку його укладення, а саме, документи: Договір кредиту (примірний Договір на момент укладення); Правила надання грошових коштів у кредит (діючі на момент укладення договору); Згода на обробку персональних даних; Публічна інформація; Положення про конфіденційність. Крім того, на веб-сайті ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» розміщена довідкова інформація з надання розгорнутої інформації щодо порядку та умов надання послуг.

При укладенні договору відповідачем здійсненні дії, які чітко свідчать про його свідомий вибір щодо укладення договору. Без відповідних дій з боку відповідача укладення договору було б неможливе.

ОСОБА_1 було надано одноразовий ідентифікатор С8005 для підписання вищевказаного кредитного договору, підтвердження ознайомлення з Правилами та інших супутніх документів.

Відповідно до умов кредитного договору ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» взяв на себе зобов`язання надати ОСОБА_1 кредит для задоволення особистих потреб, на наступних умовах: сума кредиту 14 000 грн, строк кредитування 300 днів, базовий період 15 днів, знижена % ставка 2,50 % в день, стандартна % ставка 2,50 % в день.

Позивач зазначав, що ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» свої зобов`язання виконав в повному обсязі, надавши відповідачці кредитні кошти на картковий рахунок, вказаний позичальником ОСОБА_1 в особистому кабінеті, що підтверджується довідкою АТ КБ «ПриватБанк» про перерахування коштів від ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» через систему платежів LigPay.

Відповідачка підтвердила виникнення своїх зобов`язань, відповідно до умов укладеного кредитного договору, шляхом прийняття виконання зобов`язання ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС», а саме, отримавши кредитні кошти, відповідачка не скористалась своїм правом протягом 15 календарних днів з дня укладення кредитного договору відмовитися від договору без пояснення причин. 04 березня 2024 року між позивачем та відповідачкою було укладено додаткову угоду, за якою відповідачці в кредит надано додаткові кошти в розмірі 5 400 гривень.

Станом на 08 серпня 2024 року загальний розмір грошових вимог кредитодавця до відповідачки, які виникли на підставі кредитного договору становить 91 180 грн, що складається із: простроченоїзаборгованість за кредитом 19 400 грн, простроченої заборгованість за нарахованими процентами 71 780 грн.

Відповідно до умов договору, у разі прострочення позичальником сплати процентів за користування кредитом на строк понад один календарний місяць, кредитодавець має право вимагати від позичальника повернення кредиту в повному обсязі та сплати процентів за весь строк фактичного користування кредитом до настання дати закінчення строку кредитування

Кредитодавець, відповідно до умов Кредитного договору, направив позичальнику вимогу від 23 серпня 2024 року про усунення порушень умов кредитного договору № 1355-2460 від 26лютого 2024 року, однак, дана вимога була проігнорована позичальником, порушення не усунуто.

Посилаючись на те, що відповідач ОСОБА_1 взяті на себе зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконувала, внаслідок чого станом на 08 серпня 2024 року утворилась заборгованість, позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «УКР КРЕДИТ ФІНАНС»просив суд стягнути з ОСОБА_1 на його користь загальну суму заборгованості за кредитним договором № 1355-2460 від 26лютого 2024 року у розмірі 91 180 грн, з яких: прострочена заборгованість за кредитом 19 400 грн, прострочена заборгованість за нарахованими процентами - 71 780 грн.

Рішенням Миронівського районного суду Київської області від 14 січня2025 року позов Товариства з обмеженою відповідальністю «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» заборгованість за договором №1355-2460 від 26 лютого 2024 року, у розмірі 91 180 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» судовий збір в розмірі 2422,40 грн.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, представник відповідачки ОСОБА_1 адвокат Капля Аліна Степанівна подала апеляційну скаргу, в якій за результатом апеляційного перегляду справи просить скасувати рішення Миронівського районного суду Київської області від 14 січня 2025 року та ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» відмовити.

В обґрунтування змісту вимог апеляційної скарги зазначає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не надав оцінки запереченням сторони відповідача про недоведеність факту укладення між сторонами кредитного договору, а також використання відповідачем грошових коштів позивача.

Довідка ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» про перерахування відповідачці грошових коштів у розмірі 14 000 грн на підставі кредитного договору за допомогою системи LiqPay, а також повідомлення AT КБ «ПриватБанк»", без дати, без вихідного номеру та без підпису посадової особи банку, згідно якого 26.02.2024 року була проведена успішна трансакція на суму 14 000 грн на картку НОМЕР_1 , на переконання сторони відповідача, не є належними доказами, які підтверджують здійснення фінансової операції щодо переказу грошових коштів на банківську картку саме відповідачки.

Така довідка про перерахування суми кредиту відповідачу та лист AT «КБ «ПриватБанк», що адресований ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС», не містять повної інформації щодо відкритого банком відповідачці рахунку та не містять інформації про зарахування таких коштів саме на її рахунок. Зазначені номера картки НОМЕР_1 не може бути таким доказом, оскільки не містить повної інформації щодо видавника такої картки таїїкористувача.

Сторона відповідача вважає, що довідки позивача про перерахування суми кредиту та про укладений договір є односторонніми документами, ініційованими позивачем, та об`єктивно не підтверджують фінансові зобов`язання відповідача при відсутності фінансових, бухгалтерських документів, як от: виписка щодо руху коштів по банківському рахунку відповідача, меморіальний ордер.

З огляду на вказаневважає, щоматеріали справи не містять належних доказів, підтверджуючих виконання ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» умов кредитного договору щодо здійснення безготівкового переказу грошової суми на банківський рахунок позичальника шляхом використання вказаних позичальником реквізитів електронного платіжного засобу.

Умови кредитного договору та Правила також не містять інформації про те, що кредитні кошти будуть надаватись через AT КБ «ПриватБанк» зважаючи на те, що у позивача рахунок відкрито в АБ «УКРГАЗБАНК» про що зазначено в п. 12 Реквізити сторін кредитного договору та додаткової угоди.

Враховуючи викладене, сторона відповідача вважає, що у суду були відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог про стягнення з відповідачки на користь позивача тіла кредиту та процентів .

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» - Кожушко Владислав Олександрович просить апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Зазначає, що на підтвердження укладання кредитного договору № 1355-2460 від 26.02.2024 року між сторонами, позивачем ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» було надано до суду електронний доказ (роздруківка тексту кредитного договору), підписаний одноразовим ідентифікатором «C8005».

Укладення кредитного договору в електронній формі (відповідно до Закону України «Про електронну комерцію») є таким, що укладений у письмовому вигляді.

Створюючи заявку на отримання кредиту, відповідач самостійно вносить власні дані, в тому числі, номер банківської картки, на яку бажає отримати кредитні кошти.

Кредитні кошти були перераховані кредитодавцем саме у відповідності з умовами кредитного договору та Правил та на підставі інформації про банківські реквізити для перерахування кредитних коштів, отриманої від відповідачки.

На підтвердження перерахування відповідачці коштів до суду надано довідку про перерахування суми кредиту № 1355-2460 від 26.02.2024 року, а також лист (довідку) AT КБ «ПриватБанк», які містять номер особистого електронного платіжного засобу відповідачки із маскою, а саме, НОМЕР_1 .

Лист (довідка) про перерахування коштів від AT КБ «ПриватБанк» щодо видачі кредиту ОСОБА_1 за договором № 1355-2460 від 26.02.2024 року та довідка про перерахування суми кредиту № 1355-2460 від 26.02.2024 року сторона позивача вважає достовірними і належними доказами перерахування відповідачці коштів у загальній сумі 19 400,00 грн.

Крім того, 11 березня 2024 року відповідачкою було внесено платіж у розмірі 1 899,00 грн, які були враховані на погашення нарахованих відсотків за користування кредитними коштами. Сплачуючи кредит, відповідачка вчинила конклюдентні дії, що свідчать про прийняття укладеного кредитного договору, який створив для неї певні цивільні права та обов`язки, частину з яких було реалізовано.

Також звертає увагу суду на той факт, що відповідачка в загальній кількості 3 рази оформляла кредитні відносини з позивачем, попередні кредитні договори були погашені, що додатково доводить обізнаність відповідачки з процедурою оформлення та виконання кредитного договору.

В судовому засіданні представник відповідачки ОСОБА_1 адвокат Капля Аліна Степанівна повністю підтримала доводи апеляційної сарги та просила скаргу задовольнити.

Представник позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» в судове засіданння не з?явився, про день та час розгляду справи апеляційним судом товариство повідомлено у встановленому законом порядку, причину неявки представника суду не повідомило, а тому колегія суддів вважає можливим розгляд справи у відсутності представника позивача.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення представника відповідачки, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, вивчивши наявні у справі докази, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 26 лютого 2024 року між ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» та відповідачкою ОСОБА_1 за допомогою Веб-сайту (https://creditkasa.com.ua), який є сукупністю інформаційних та телекомунікаційних систем ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС», в межах якої реалізуються технології обробки інформації з використанням технічних і програмних засобів і які у процесі обробки інформації діють як єдине ціле, було укладено електронний договір про відкриття кредитної лінії №1355-2460.

Відповідачці було надано одноразовий ідентифікатор С8005 для підписання кредитного договору №1355-460 від 26 лютого 2024 року, підтвердження ознайомлення з правилами та інших супутніх документів.

Пунктом 4.12 договору про відкриття кредитної лінії №1355-2460 від 26 лютого 2024 року визначено, що строк кредитування, тобто, строк на який надається кредит позичальнику 300 (триста) календарних днів з моменту перерахування кредиту позичальнику. Надання додаткових грошових коштів позичальнику у рахунок кредиту на підставі додаткової угоди не змінює строк кредитування. Дата повернення (виплати) кредиту 21.12.2024 року. Строк дії договору є рівним строку кредитування.

Пунктом 4.13 договору про відкриття кредитної лінії №1355-2460 від 26 лютого 2024 року визначено, що реальна річна процентна ставка на дату укладення договору складає 267 994 цілих, 25 сотих відсотків.

Пунктом 4.14 договору про відкриття кредитної лінії №1355-2460 від 26 лютого 2024 року визначено, що орієнтовна загальна вартість кредиту на дату укладнення договору (за весь строк кредитування) складає 119 000 грн та включає в себе: суму кредиту та проценти за користування кредитом.

Пунктом 4.14 договору про відкриття кредитної лінії №1355-2460 від 26 лютого 2024 року визначено, що денна процентна ставка на дату укладення договору складає 2,50% процентів.

Відповідно до умов вказаного договору базовий період сплати відсотків 15 календарних днів.

Згідно умов укладеного кредитного договору відповідач підтвердив виникнення своїх зобов`язань шляхом прийняття виконання зобов`язання ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС», а саме, отримавши кредитні кошти відповідач не скористався своїм правом протягом 15 календарних днів з дня укладення кредитного договору відмовитися від договору без пояснення причин.

04 березня 2023 року між позивачем та відповідачем укладено додаткову угоду, за якою відповідачу додатково надано кредит в розмірі 5 400 грн.

Із листа АТ КБ «ПриватБанк» від 09 серпня 2024 року вбачається, що 26 лютого 2024 року та 04 березня 2024 року позивачем на картковий рахунок відповідачки НОМЕР_1 було перераховано 14 000 гривень та 5 400 гривень (а.с. 39).

11.03.2024 року відповідачкою сплачено заборгованість за відсотками в сумі 1 899 грн.

23 серпня 2024 року ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» на адресу відповідачки було направлено вимогу №1355-2460/в про усунення порушення умов договору про відкриття кредитної лінії №1355-2460 від 26 лютого 2024 року, а саме, сплати заборгованості, що складається із: простроченої заборгованості по тілу кредиту в розмірі 19 400 грн та 71 780 грн простроченої заборгованість за нарахованими процентами по кредиту. Однак, дана вимога була проігнорована позичальником, порушення не усунуто.

Задовольняючи позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, суд першої інстанції вказав на те, що факт отримання відповідачем кредитних коштів від ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» у розмірі 19 400 грн знайшов своє підтвердження згідно матеріалів справи. Доказів того, що відповідачка виконала свій обов`язок позичальника кредитору, відповідачкою суду не надано.

Таким чином, стягненню із ОСОБА_1 на користь ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» підлягає заборгованість за договором про відкриття кредитної лінії №1355-2460 від 26 лютого 2024 року, яка складається з простроченої заборгованості по тілу кредиту в розмірі 19 400 грн та 71 780 грн простроченої заборгованість за нарахованими процентами по кредиту.

Суд апеляційної інстанції погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення Миронівського районного суду Київської області від 14 січня 2025 року відповідає.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина друга статті 639 ЦК України).

Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, провадження № 61-7203 св 20, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, провадження № 61-8449св19, від 07 жовтня 2020 року у справі № 127/33824/19, провадження № 61-9071св20, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».

Згідно з пунктом 6 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших; електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.

Водночас одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти догові (пункт 12 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію»).

Відповідно до частини третьої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частини четверта статті 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Згідно з частиною шостою статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

За правилом частини восьмої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного в письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.

Стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначає порядок підписання угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Укладання договору в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного підпису лише за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами цього правочину.

В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Крім того, згідно з ст. 1 Закону України «Про електронний цифровий підпис» електронний підпис - дані в електронній формі, які додаються до інших електронних даних або логічно з ними пов`язані та призначені для ідентифікації підписувача цих даних.

Таким чином, підписавши 26 лютого 2024 року договір про відкриття кредитної лінії №1355-2460 електронним підписом одноразовим ідентифікатором з одноразовим ідентифікатором «C8005» ОСОБА_1 добровільно погодилась у письмовому вигляді на умови кредитування, зокрема, розмір кредиту, порядок його надання та розмір відсотків за користування кредитом.

Аналогічний висновок викладено й у постановах Верховного Суду від 02 грудня 2020 року по справі № 284/157/20-ц та від 12 січня 2021 року по справі №524/5556/19.

Згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Верховний Суд зазначає, що стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частинами першою-другою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») ЄСПЛ наголошує, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику зазначеного Суду як джерело права.

У справі, що переглядається, суд першої інстанції встановив, що договір між сторонами укладено в електронному вигляді, із застосуванням електронного підпису одноразовим ідентифікатором («C8005»).

Відповідачка була повністю ознайомлена з умовами кредитного договору до його підписання, інформаційно-телекомунікаційна система побудована таким чином, що без попереднього ознайомлення з умовами кредитного договору клієнт не може перейти до наступного етапу.

З урахуванням вказаного, встановивши, що без здійснення вказаних дій відповідачкою, кредитний договір не міг бути укладений сторонами, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що договір про відкриття кредитної лінії №1355-2460 від 26 лютого 2024 року укладено відповідно до Закону України «Про електронну комерцію» за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі, та укладення цього договору у запропонованій формі відповідало внутрішній волі відповідача.

Взяті на себе зобов`язання за договором про відкриття кредитної лінії №1355-2460 від 26 лютого 2024 року ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» виконало своєчасно і належним чином, надававши кредиті кошти в повному обсязі. Із листа АТ КБ «Приват Банк» від 09 серпня 2024 року вбачається, що 26 лютого 2024 та 04 березня 2024 року, позивачем на картковий рахунок відповідача НОМЕР_1 було перераховано 14 000 гривень та 5 400 гривень (а.с. 39).

У свою чергу, взяті на себе зобов`язання ОСОБА_1 а належним чином не виконувала, обов`язкові щомісячні платежі в рахунок погашення нарахованих процентів своєчасно та у погодженому розмірі не вносила, у зв`язку з чим утворилася заборгованість.

Колегія суддів враховує, що ОСОБА_1 а не надала ні до суду першої інстанції, ні до суду апеляційної інстанції належних та допустимих доказів на спростування наявності заборгованості за тілом кредиту у розмірі 19 400 грн та 71 780 грн простроченої заборгованість за нарахованими процентами по кредиту та належного виконання зобов`язання по сплаті вказаної за заборгованості за кретитом. ОСОБА_1 контррозрахунку суми позовних вимог не надано.

Вказаний висновок суду апеляційної інстанції відповідає правовим висновкам Верховного Суду, викладеним у постановах від 07 жовтня 2020 року у справі № 127/33824/19, провадження № 61-9071св20, від 16 грудня 2020 року у справі № 561/77/19, провадження № 61-20799св19, від 28 квітня 2021 року у справі № 234/7160/20, провадження № 61-2903св21, від 10 червня 2021 року у справі № 234/7159/20, провадження № 61-18967св20, від 18 червня 2021 року у справі № 234/8079/20, провадження № 61-2904св21.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обгунтовано стягнув із ОСОБА_1 на користь ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» заборгованість за тілом кредиту у розмірі 19 400 грн та 71 780 грн простроченої заборгованість за нарахованими процентами по кредиту.

Доводи апеляційної скарги про те, що повідомлення AT КБ «ПриватБанк», без дати, без вихідного номеру та без підпису посадової особи банку, згідно якого 26.02.2024 року була проведена успішна трансакція на суму 14 000 грн на картку НОМЕР_1 , на переконання сторони відповідача, не є належними доказами, які підтверджують здійснення фінансової операції щодо переказу грошових коштів на банківську картку саме відповідачки, колегія суддів відхиляє, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 1088 ЦК України, під час здійснення безготівкових розрахунків допускається застосування платіжних інструкцій, передбачених законодавством України, банківськими правилами та звичаями ділового обороту.

Сторони у договорі мають право обрати будь-який вид безготівкових розрахунків на свій розсуд.

Безготівкові розрахунки провадяться через банки, небанківських надавачів платіжних послуг, в яких відкрито відповідні рахунки, якщо інше не випливає із закону та не обумовлено видом безготівкових розрахунків.

Порядок здійснення безготівкових розрахунків регулюється цим Кодексом, законом та банківськими правилами.

Згідно ч. 4 ст. 8 Закону України «Про електронну комерцію», фізична особа повинна надати інформацію про себе, необхідну для вчинення електронного правочину, створення електронного підпису, ідентифікації в інформаційній системі суб`єкта електронної комерції, шляхом введення (створення) особою спеціального набору електронних даних, а також вчинення інших дій у такій системі.

Відповідно до п.п. 3, 28, 29, 30, 53, 54 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про платіжні послуги» безготівкові розрахунки - перерахування коштів з рахунків платників на рахунки отримувачів, а також перерахування надавачами платіжних послуг коштів, внесених платниками готівкою, на рахунки отримувачів; користувач платіжних послуг (далі - користувач) - фізична особа або юридична особа, яка отримує чи має намір отримати платіжну послугу як платник або отримувач (або обидва одночасно) та/або є власником електронних грошей (цифрових грошей Національного банку України), а в разі надання послуг банком - клієнт банку; кредитовий переказ - платіжна операція з рахунку платника на підставі платіжної інструкції, наданої платником або надавачем послуг з ініціювання платіжних операцій, за умови отримання згоди платника на виконання платіжної операції, наданої надавачу платіжних послуг платника; кредитовий трансфер - платіжний інструмент у вигляді сукупності процедур, передбачених нормативно-правовими актами Національного банку України, що використовується для ініціювання кредитового переказу; переказ коштів без відкриття рахунку - платіжна послуга, що надається платнику з метою переказу коштів у готівковій чи безготівковій формі отримувачу або надавачу платіжних послуг, який діє від імені отримувача, під час якої надавач цієї послуги не використовує відкритий у нього рахунок платника та/або отримувача.

Статтею 5 Закону України «Про платіжні послуги» визначено, що до фінансових платіжних послуг належать такі послуги: 1) послуги із зарахування готівкових коштів на рахунки користувачів, а також усі послуг щодо відкриття; 2) обслуговування та закриття рахунків (крім електронних гаманців); 3) послуги з виконання платіжних операцій із власними коштами користувача з рахунку/на рахунок користувача (крім платіжних операцій з електронними грошима), у тому числі: а) виконання кредитового переказу; б) виконання дебетового переказу; в) виконання іншої платіжної операції, у тому числі з використанням платіжних інструментів; 4) послуги з виконання платіжних операцій з рахунку/на рахунок користувача (крім платіжних операцій з електронними грошима), за умови що кошти для виконання платіжної операції надаються користувачу надавачем платіжних послуг на умовах кредиту, у тому числі: а) виконання кредитового переказу; б) виконання дебетового переказу; в) виконання іншої платіжної операції, у тому числі з використанням платіжних інструментів; 5) послуги з емісії платіжних інструментів та/або здійснення еквайрингу платіжних інструментів; 6) послуги з переказу коштів без відкриття рахунку; 7) послуги з випуску електронних грошей та виконання платіжних операцій з ними, у тому числі відкриття та обслуговування електронних гаманців.

Згідно ч.ч. 1, 2, 3 Закону України «Про платіжні послуги», до надавачів платіжних послуг належать: 1) банки, філії іноземних банків (далі - банки); 2) платіжні установи (у тому числі малі платіжні установи); 3) філії іноземних платіжних установ; 4) установи електронних грошей; 5) фінансові установи, що мають право на надання платіжних послуг; 6) оператори поштового зв`язку; 7) надавачі нефінансових платіжних послуг; 8) Національний банк України; 9) органи державної влади, органи місцевого самоврядування.

Надавати платіжні послуги мають право лише особи, зазначені у частині першій цієї статті.

Особи, зазначені у частині першій цієї статті, мають право на провадження діяльності з надання фінансових платіжних послуг лише після отримання ними ліцензії відповідно до цього Закону (крім банків) та за умови включення до Реєстру, якщо інше не передбачено цим Законом.

Відповідно до ст. 18 Закону України «Про платіжні послуги» надавач платіжних послуг зобов`язаний вести облік своїх операцій та подавати до Національного банку України звітність щодо здійснення діяльності з надання платіжних послуг відповідно до вимог, встановлених нормативно-правовими актами Національного банку України.

Статтею 23 Закону України «Про платіжні послуги» передбачено, що надавачі платіжних послуг, визначені в пункті 9 частини першої статті 10 цього Закону, зобов`язані здійснювати ідентифікацію та верифікацію користувачів відповідно до вимог законодавства у сфері запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення.

Згідно ст. 27 Закону України «Про платіжні послуги», усі документи, що підтверджують надання платіжних послуг (виконання платіжних операцій), зберігаються надавачами платіжних послуг та їх комерційними агентами не менше п`яти років з дня припинення ділових відносин з клієнтом або з дня завершення разової фінансової операції без встановлення ділових відносин з клієнтом.

Відповідно до ст. 49 Закону України «Про платіжні послуги», платіжна операція вважається завершеною в момент зарахування суми платіжної операції на рахунок отримувача або видачі суми платіжної операції отримувачу в готівковій формі.

Відповідно до п.4.6 договору про відкриття кредитної лінії №1355-2460 від 26 лютого 2024 року визначено, що спосіб перерахувания позичальнику коштів у рахунок кредту: кредит надаєтся позичальнику шляхом безготівкового переказу грошової суми вказаної у п.4.1, цього договору, на банківський рахунок позичальника шляхом використання вказаних позичальником реквізитів електронного платіжного засобу ініціювання безготівкового переказу грошової суми, вказаної у п 4.1 цього договору, здійснюсться кредитодавцем безпосередньо після уклалення сторонами цього договору та надіслання позичальнику примірнику (оригіналу) договору та додатків до нього у вигляді електронного документа. Kpедит вважається наданим позичальнику з моменту списання грошових коштів з банківського рахунку кредитолавия за належними реквізитами для наступногод зарахування на електронний платіжний засіб зазначений позичальником при офсрмленні кредиту.

Відповідачем не заперечується, що на виконання вказаних вимог закону нею особисто було надано інформацію про себе, необхідну для укладення електронного договору про відкриття кредитної лінії №1355-2460 від 26 лютого 2024 року, зокрема, але не виключно надано реквізити її карти НОМЕР_1 .

З листа АТ КБ «ПриватБанк» від 09 серпня 2024 року вбачається, що 26 лютого 2024 та 04 березня 2024 року позивачем на картковий рахунок відповідача НОМЕР_1 було перераховано 14 000 грн та 5 400 грн. Вказаний лист АТ КБ «ПриватБанк» підписано електронним цифровим підписом начальника департаменту банку Чаплінською М.В. о 18 год 01хв.

Даний лист підтверджує списання грошових коштів з розрахункового рахунку ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС»та перерахування грошових коштів на банківський рахунок позичальника шляхом використання вказаних позичальником реквізитів електронного платіжного засобу НОМЕР_1 .

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є принцип змагальності сторін (ст. 12 ЦПК України), в силу якого сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. При цьому кожна сторона в силу статті 81 ЦПК України повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Вимогами ст. 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду.

Згідно правового висновку Верховного Суду викладеного в постанові від 21 липня 2021 року в справі 287/363/16, при оцінці достатності доказів діють спеціальні правила - стандарти доказування, якими має керуватися суд при вирішенні справи. Стандарти доказування з важливим елементом змагальності судового процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про недоведеність.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. У іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд має право винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі (правова позиція Верховного Суду в постанові від 29 вересня 2022 року в справі 857/7/22).

Поряд з цим, розпорядившись на власний розсуд своїми правами, ОСОБА_1 а не надала жодного належного та допустимого доказу на підтвердження своїх доводів щодо не отримання на картковий рахунок НОМЕР_1 грошових коштів від ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС», зокрема, але не виключно довідки банку, який є емітентом карткового рахунку НОМЕР_1 , щодо не надходження/не зарахування 26 лютого 2024 та 04 березня 2024 року грошових коштів, відповідно, в розмірі 14 000 грн та в розмірі 5 400 грн на картковий рахунок НОМЕР_1 та/або довідки банку про те, що картковий рахунок НОМЕР_1 відповідачці не належить та/або відповіді Національного банку України про те, що АТ КБ «ПриватБанк» не відзвітувало щодо здійснення діяльності з надання платіжних послуг 26 лютого 2024 та 04 березня 2024 року відповідно до вимог, встановлених нормативно-правовими актами Національного банку України та/або відповіді АТ КБ «ПриватБанк», наданої на звернення відповідача, щодо непроведення перерахування 26 лютого 2024 та 04 березня 2024 року грошових коштів відповідно в розмірі 14 000 грн та в розмірі 5 400 грн на її картковий рахунок НОМЕР_1 тощо.

Крім того, 11 березня 2024 року відповідачем було внесено платіж у розмірі 1 899,00 грн, які були враховані на погашення нарахованих відсотків за користування кредитними коштами. Сплачуючи кредит, відповідачка вчинила конклюдентні дії, що свідчать про прийняття укладеного кредитного договору, який створив для неї певні цивільні права та обов`язки, частину з яких було реалізовано.

Всі інші доводи представника відповідачки про відсутність доказів перерахунку кредитних коштів ґрунтуються виключно на власній інтерпритації умов договору та наявних в матеріалах справи доказів.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апелянта по суті спору та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка розглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

В своєму рішенні у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, ЄСПЛ зазначив про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції й зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Таким чином, доводи, викладеніпредставникомвідповідачки ОСОБА_1 адвокатом Капля Аліною Степанівною в апеляційній скарзі, висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів апеляційного суду вважає, що рішення Миронівського районного суду Київської області від 14 січня 2025 року ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Каплі Аліни Степанівни.

Згідно з частиною 13 статті 141, підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції має вирішити питання щодо нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування та ухвалення нового рішення або зміни судового рішення; щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Каплі Аліни Степанівни залишено без задоволення, а судове рішення без змін, тому розподіл судових витрат судом апеляційної інстанції не здійснюється.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Каплі Аліни Степанівни залишити без задоволення.

Рішення Миронівського районного суду Київської області від 14 січня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Головуючий: Судді: