УХВАЛА

28 травня 2025 року

м. Київ

справа № 372/726/25

провадження № 61-6213ск25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Сакари Н. Ю. (суддя-доповідач), Білоконь О. В., Осіяна О. М.,

розглянув касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , на постанову Київського апеляційного суду від 23 квітня 2025 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватний нотаріус Обухівського районного нотаріального округу Київської області Дідківська Юлія Володимирівна, про визнання недійсними договору

купівлі-продажу транспортного засобу та договору дарування земельної ділянки,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2025 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду із позовною заявою, в якій просив:

визнати недійсним договір купівлі-продажу транспортного засобу марки Citroen, модель Berlingo, реєстраційний номер НОМЕР_1 , укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 ;

визнати недійсним договір дарування земельної ділянки, площею 0,243 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :01:055:0013, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), укладений між відповідачами.

У лютому 2025 року позивач звернувся до суду із заявою про забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно: транспортний засіб марки Citroen, модель Berlingo, реєстраційний номер НОМЕР_1 ; земельну ділянку, площею 0,243 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :01:055:0013, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

Заява обґрунтована тим, що існує можливість відчуження вказаного майна, які є предметом оспорюваних правочинів, що фактично нівелює судовий захист позивача, за яким він звернувся до вирішення спору. Тобто негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення суттєво менше, ніж наслідки невжиття відповідних заходів, оскільки у разі відчуження відповідної рухомого та нерухомого майна за час розгляду справи банк буде вимушений повторно звертатися із аналогічним позовом.

Ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 12 лютого 2025 року заяву про забезпечення позову задоволено частково.

Вжито заходи забезпечення позову в справі шляхом накладення арешту на земельну ділянку, площею 0,243 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :01:055:0013, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 31, що належить на праві власності ОСОБА_3 .

Заборонено ОСОБА_3 та іншим фізичним і юридичним особам вчиняти будь-які дії щодо вказаної земельної ділянки.

В іншій частині заяви про забезпечення позову відмовлено.

Постановою Київського апеляційного суду від 23 квітня 2025 року апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» задоволено.

Ухвалу місцевого суду в частині відмови в задоволенні заяв позивача про забезпечення позову скасовано, ухвалено в цій частині нове судове рішення.

До набрання у справі рішення суду законної сили накладено арешт на транспортний засіб марки Citroen, модель Berlingo, реєстраційний номер НОМЕР_1 , VIN/номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2 .

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи ухвалу суду першої інстанції в оскаржуваній частині та задовольняючи заяву про забезпечення позову, врахував предмет спору, який безпосередньо стосується спірного рухомого майна: транспортного засобу, який неодноразово відчужувався під час розгляду справи № 913/353/24 щодо стягнення заборгованості, в тому числі з ОСОБА_1 , що і стало підставою для звернення із вказаним позовом. Вказане об`єктивно може перешкоджати ефективному захисту порушених прав та призвести до зміни предмета спору або ініціювання іншого.

Апеляційний суд вважав, що застосований захід забезпечення позову є достатнім та ефективним, відповідає балансу сторін, натомість невжиття заходів забезпечення позову, враховуючи наведені позивачем ризики, можуть призвести до утруднення виконання або невиконання ймовірного судового рішення про задоволення позову.

Серед іншого, Київський апеляційний суд вказав, що обраний позивачем спосіб забезпечення позову, не позбавляє ОСОБА_4 права володіння та користування майном, а лише обмежує її право розпорядження вказаним майном до часу ухвалення судом рішення у вказаній справі, що є справедливим по відношенню і до позивача.

Отже, обраний позивачем вид забезпечення позову не призведе до невиправданого обмеження майнових прав ОСОБА_4 , оскільки спірне майно фактично перебуває у її володінні, а обмежується лише можливість розпоряджатися ним.

У травні 2025 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , на постанову Київського апеляційного суду від 23 квітня 2025 року.

У касаційній скарзі заявник, посилаючись на порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення, а ухвалу місцевого суду залишити в силі.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову, безпідставно поширив дію зазначеної норми на майно особи ОСОБА_4 , яка не є відповідачем у справі, відтак накладення арешту на майно особи, яка не є учасником справи, є протиправним. При цьому, у випадку задоволення позову про визнання недійсним договорів купівлі-продажу транспортного засобу та договору купівлі-продажу земельної ділянки таке рішення суду не підлягатиме виконанню, оскільки спір є немайновим і не носить зобов`язального характеру. Застосування такого заходу забезпечення позову як накладення арешту на майно відповідає виключно позовним вимогам майнового характеру, а отже не є співмірними із заявленими вимогами у даному спорі.

Відповідно до вимог частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з положеннями частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення.

Із касаційної скарги вбачається, що вона є необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновку щодо незаконності та неправильності оскаржуваного судового рішення.

Апеляційним судом встановлено, що 01 грудня 2020 року ТОВ «Кремінський асфальтобетонний завод» через систему інтернет-клієнт-банкінгу із використанням електронного цифрового підпису було підписано Заявку на отримання послуги «Кредитний ліміт на поточний рахунок».

Відповідно до умов Договору ТОВ «Кремінський асфальтобетонний завод» було встановлено кредитний ліміт на поточний рахунок, строк надання кредиту становив 12 місяців.

07 червня 2021 року між Банком та ОСОБА_1 було укладено договір поруки № P241311864, предметом якого є надання поручителем поруки за виконання зобов`язань ТОВ «Кремінський асфальтобетонний завод», які випливають з Кредитного договору.

Відповідно до п. 1.1. Договору поруки поручитель солідарно відповідає перед кредитором за виконання позичальником зобов`язань у повному обсязі за Кредитним договором.

Згідно з п. 1.2 договору поруки поручитель відповідає перед кредитором за виконання зобов`язань за кредитним договором в тому ж розмірі, що і позичальник, включаючи сплату кредиту, процентів, нарахованих за користування кредитом, винагород, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків. Згідно цього пункту поручитель відповідає перед кредитором всіма власними коштами та майном, яке належить йому на праві власності.

В подальшому, Банк звернувся до суду з позовом про солідарне стягнення з ТОВ «Кремінський асфальтобетонний завод» та ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором № б/н від 01 грудня 2020 року в розмірі 1 068 187, 97 грн. Разом із позовною заявою Банком було подано заяву про забезпечення позову, у якій просив забезпечити позов шляхом накладення арешту на майно, яке належало на праві власності ОСОБА_1 , а саме на: транспортний засіб марки Citroen, модель Berlingo, реєстраційний номер НОМЕР_1 ; земельну ділянку площею 0,243 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :01:055:0013, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), до набрання законної сили судовим рішенням у даній справі.

02 серпня 2024 ухвалою Господарського суду Луганської області у справі № 913/353/24 було відмовлено у задоволенні заяви АТ КБ «ПриватБанк» про забезпечення позову.

07 серпня 2024 року ухвалою Господарського суду Луганської області було відкрито провадження у справі № 913/353/24.

17 серпня 2024 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено договір дарування земельної ділянки з кадастровим номером :01:055:001.

20 серпня 2024 року належний ОСОБА_1 на праві власності транспортний засіб марки Citroen, модель Berlingo, реєстраційний номер НОМЕР_1 було відчужено ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 19 серпня 2024 року.

02 грудня 2024 року Господарським судом Луганської області у справі № 913/353/24 було задоволено частково та солідарно стягнуто з ТОВ «Кремінський асфальтобетонний завод» та ОСОБА_1 на користь Банку заборгованість за кредитом у розмірі 1 056 954, 99 грн.

Відповідно до статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду.

Згідно з частиною третьою статті 150 ЦПК України види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) зазначено, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. […] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. […] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».

Таким чином, при розгляді заяви про забезпечення позову суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності заявлених вимог щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками судового процесу.

Обґрунтовуючи заяву про забезпечення позову, з доводами якої погодився суд апеляційної інстанції, про накладення арешту, позивач вказав, що забезпечення позову обраним ним способом направлено на недопущення ризиків відчуження майна, яке вже було відчужено на користь іншої особи, при цьому, не застосування заходів забезпечення цього позову, з урахуванням абсолютного права володіння ОСОБА_4 спірним майном, істотно ускладнить ефективний захист інтересів банку.

Ймовірність зазначених ризиків та настання у зв`язку з цим негативних наслідків для позивача є обґрунтованими, оскільки у цьому випадку негативні наслідки невжиття заходів забезпечення позову переважають над наслідками забезпечення позову, що має тимчасовий характер.

Тобто, у разі не забезпечення позову та, зокрема, відчуження ОСОБА_4 транспортного засобу, яке є предметом оспорюваного правочину, вказане істотно ускладнить ефективний захист прав позивача та призведе до необхідності вчинення інших процесуальних дій, як то ініціювання іншого спору про визнання недійсним правочину, отже призведе до труднощів виконання ймовірного судового рішення про задоволення позову, фактично призведе до неможливості такого виконання.

Серед іншого, Верховним Судом враховано, що в цій справі позов пред`явлено, зокрема до ОСОБА_1 , який є солідарним боржником в справі № 913/353/24, якому на час розгляду справи належав спірний автомобіль, проте до ухвалення судового рішення 02 грудня 2024 року, вказане рухоме майно було відчужено 20 серпня 2024 року.

Отже, наведене свідчить, що АТ КБ «ПриватБанк» у достатній мірі обґрунтовано ризики не забезпечення позову у цій справі шляхом накладення арешту на транспортний засіб, який є предметом відчуження за правочином, що оскаржуються у межах цієї справи № 372/726/25, оскільки за встановленими судами обставинами, не спростованими в касаційній скарзі, існує обґрунтований ризик подальшого відчуження майна на користь інших осіб, відповідно й залучення до участі в справі інших учасників справи, уточнення, доповнення, зміну позовних вимог, тобто вчинення додаткових процесуальних дій. При цьому застосований апеляційним судом захід забезпечення позову, який за своєю суттю, є тимчасовим заходом, не несе таких ризиків для ОСОБА_4 , як ті ризики, висока вірогідність яких підтверджена встановленими обставинами справи в разі не забезпечення позову.

Верховний Суд зауважує, що в цьому конкретному випадку, в разі подальшого відчуження нерухомого майна, судове рішення про задоволення позову із позовними вимогами, які заявлено станом на лютий 2025 року, не досягне належного (кінцевого, остаточного ) способу захисту інтересів банку.

Врахувавши предмет спору та наявність у сторони позивача обґрунтованого припущення, що невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду у разі його задоволення, апеляційний суд встановив, що обраний позивачем вид забезпечення позову відповідає критерію співмірності із заявленими позовними вимогами.

Необхідність застосування даного заходу забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які були досліджені апеляційним судом, та, в свою чергу, свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування заходу забезпечення позову призведе до порушення інтересів АТ КБ «ПриватБанк».

Отже, встановивши, що існує обґрунтоване припущення невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про наявність передбачених законом підстав для застосування заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на рухоме майно, яке є предметом відчуження за спірним договором купівлі-продажу.

Довід касаційної скарги, що накладення арешту на майно особи, яка не є учасником справи, Верховний Суд відхиляє, оскільки метою будь-якого процесуального звернення, в тому числі, подання касаційної скарги є способом захисту особистого інтересу або захисту в порядку представництва, водночас, касаційна скарга не містить жодних доводів про порушення прав безпосередньо ОСОБА_1 , доказів представлення інтересів ОСОБА_4 , касаційна скарга не містить.

Верховний Суд визнає безпідставними доводи касаційної скарги, що застосування такого заходу забезпечення позову як накладення арешту на майно відповідає виключно позовним вимогам майнового характеру, а отже не є співмірними із заявленими вимогами у даному спорі, оскільки відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду, сформульованого в постанові від 24 квітня 2024 року в справі № 754/5683/22, жодних обмежень щодо застосування такого виду забезпечення позову, як накладення арешту на майно (грошові кошти), лише у сфері майнових спорів або заборони його застосування при вирішенні немайнового спору цивільне процесуальне законодавство не містить, тому, як характер спору (майновий або немайновий), так і те, чи підлягає судове рішення у конкретній справі примусовому виконанню, не мають вирішального значення при дослідженні судом питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову.

Інші доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування оскаржуваної постанови апеляційного суду, оскільки ґрунтуються на незгоді з обставинами, встановленими судом, зводяться до переоцінки судом доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Ruiz Torija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

З урахуванням наведеного вище, колегія суддів дійшла висновку про те, що правильність застосування судом апеляційної інстанції норм права щодо задоволення заяви про забезпечення позову не викликає розумних сумнівів, а касаційна скарга ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 23 квітня 2025 року є необґрунтованою.

Керуючись частиною четвертою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , на постанову Київського апеляційного суду від 23 квітня 2025 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватний нотаріус Обухівського районного нотаріального округу Київської області Дідківська Юлія Володимирівна, про визнання недійсними договору купівлі-продажу транспортного засобу та договору дарування земельної ділянки.

Копію ухвали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді Н. Ю. Сакара

О. В. Білоконь

О. М. Осіян