Житомирський апеляційний суд
Справа №274/5559/24 Головуючий у 1-й інст. Большакова Т. Б.
Категорія 70 Доповідач Борисюк Р. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2025 року

Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Борисюка Р.М.,

суддів Павицької Т.М., Талько О.Б.

розглянувши у письмовому провадженні у місті Житомирі цивільну справу № 274/5559/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про збільшення розміру стягуваних аліментів,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 06 лютого 2025 року, ухвалене під головуванням судді Большакової Т.Б. у місті Бердичеві,

в с т а н о в и в :

У липні 2024 року ОСОБА_1 звернулася з даним позовом, в якому просила збільшити розмір стягуваних аліментів на утримання дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який визначений рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 24 січня 2022 року у справі №274/7041/21, у розмірі 2 000 грн до 7 000 грн, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, та до досягнення дитиною повноліття.

Позов мотивувався тим, рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 24 січня 2012 року в справі №274/7041/21 шлюб між сторонами розірвано та стягнено із відповідача на її користь аліменти на утримання доньки ОСОБА_4 в розмірі 2 000 грн до досягнення дитиною повноліття.

Зазначала, що з часу призначення аліментів її матеріальний стан погіршився, оскільки підвищилися ціни на продовольчі та непродовольчі товари. Призначених коштів не вистачає для повного забезпечення дитини, тобто для створення належних умов для життя та розвитку, придбання одягу, продуктів харчування, медичного огляду тощо.

Вказувала, що вона працює неофіційно у місті Бердичеві і отримує заробітну плату на місяць близько 7 000 грн.

Крім того, звертає увагу суду на те, що з часу розлучення із відповідачем, він не цікавиться життям дитини, крім сплати офіційних аліментів дитині не допомагає. Донька бажає займатися у місцевих спортивних секціях, але через брак коштів не може їх відвідувати.

Стверджувала, що їй надзвичайно важко забезпечити в повному обсязі всі потреби дочки для її гармонійного та фізичного розвитку. Разом з тим, відповідач працює неофіційно та отримує близько 30 000 грн на місяць.

З урахуванням віку доньки, її потреб, рівня життя і споживчих цін, вважає, що сума аліментів має дорівнювати 7 000 грн щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, що наблизить забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 06 лютого 2025 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду, позивач подала апеляційну скаргу, де просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалене з неправильним застосуванням норми матеріального та процесуального права, а також не відповідає фактичним обставинам справи.

Вказує, що статтею 7 Закону України «Про державний бюджет на 2025 рік» передбачено, що розмір прожиткового мінімуму дітей віком від 6 до 18 років складає 3 196 грн.

Відповідач сплачує аліменти на рівні 2 000 грн на місяць, але зазначених коштів не вистачає на утримання дочки. Увесь тягар по утриманню дитини лежить на їй.

Наголошує, що суд першої інстанції відмовив їй у долученні доказів по справі, які мають важливе значення. Також не було враховано того факту, що дитина хворіє та все її медичне забезпечення покладено тільки на неї.

Ухвалами Житомирського апеляційного суду від 07 квітня 2025 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи та справу призначено до розгляду.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Згідно частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду.

Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України ( частина 1 статті 368 ЦПК України).

Враховуючи наведене, розгляд справи здійснюється без повідомлення учасників справи.

Згідно з частиною 5 статті 268, статті 381 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява № 8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01). Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав відповідачу строк для подачі відзиву.

Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема, з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Враховуючи характер спірних правовідносин між сторонами, предмет доказування, зважаючи на конкретні обставини у справі, які не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи, оскільки в матеріалах справи містяться докази, надані сторонами, наявні правові підстави для розгляду справи у порядку письмового провадження без участі сторін.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до положень статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачка не надала докази, які б могли бути підставою для збільшення розміру аліментів на утримання доньки до 7 000 грн. Крім того, ОСОБА_1 не надано доказів про отримання відповідачем заробітної плати в більшому розмірі або отримання ним доходів з інших джерел.

Колегія суддів погоджується із висновком місцевого суду, мотивуючи наступним.

Судом встановлено та досліджено матеріалами справи, що ОСОБА_2 є батьком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с. 7).

Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 24 січня 2022 року (справа № 274/7041/21), позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини задоволено частково. Шлюб розірвано і стягнуто із відповідача на користь позивачки аліменти на утримання дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 2000,00 грн., але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 08 листопада 2021 року і до досягнення дитиною повноліття (а.с. 5-6).

Позивачка із донькою зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується витягами з реєстру територіальної громади від 17 червня 2024 року за №2024/007054181 та №2024/007063936 (а.с. 8-9).

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно із частиною 7 статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до статі 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно зі статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Відповідно до частини третьої статі 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Згідно з частиною першою статті 184 цього Кодексу суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі.

За вимогами частини першої статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних, чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів, інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до п.1 ст. 18, п. 1,2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України №789Х11 від 27.02.1991 р. та набула чинності для України 27.09.1991 р., держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Стаття 5 Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачає, що кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей.

Відповідно до принципу № 4 Декларації прав дитини - дитині мають належати права: на здорове зростання і розвиток, на належне харчування, житло, розваги і медичне обслуговування.

Аналогічні положення закріплені частиною першою статті 12 Закону України «Про охорону дитинства», згідно якої батьки мають право та зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний, моральний розвиток.

За частиною 1 статті 192 СК України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Як передбачено п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року за № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», відповідно до статті 192 СК розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них.

У новому розмірі аліменти сплачуються з дня набрання рішенням законної сили.

Відповідно до п. 3 п.17 даної Постанови, вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

Якщо суд встановить, що матеріальне становище платника аліментів, дозволяє йому утримувати дитину, він може збільшити розмір аліментів (частку заробітку (доходу), яка буде стягуватися як аліменти на дитину), що підлягає стягненню з платника аліментів.

Свідченням матеріального становища платника аліментів, є величина витрат на утримання особою себе та членів своєї сім`ї.

Під зміною сімейного стану розуміється з`явлення у сім`ї платника або одержувача аліментів осіб, яким вони за законом зобов`язані надавати утримування і які фактично знаходяться на їх утриманні.

Таким чином, особа, яка одержує аліменти - одержувач аліментів, може звернутися до суду з позовом про збільшення розміру аліментів на дитину, якщо погіршилося її матеріальне становище, сімейний стан чи стан її здоров`я або ж покращилося матеріальне становище, сімейний стан чи стан здоров`я платника аліментів.

Відповідно до частини 2 статті 182 Сімейного кодексу України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Відповідно до статті 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2022 рік», встановлено з 01.01.2022 року прожитковий мінімум дітей віком до 6 років становить 2100 гривень, з 6 років - 2618 грн.

Згідно частини другої статті 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття.

Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення у Сімейному кодексі України.

Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності.

Разом з тим, зміна закону, яким встановлюється мінімальний розмір аліментів не є підставою для збільшення розміру аліментів передбачених статтею 192 СК України та ухвалення нового судового рішення, оскільки цей розмір встановлюється законом, а не судовим рішенням.

Зокрема, не передбачено перегляду судом визначеного рішенням суду розміру аліментів в зв`язку із змінами згідно Закону Україну «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» від 17 травня 2017 року № 2037-VIII мінімального розміру аліментів.

Також, у разі примусового виконання рішення про стягнення аліментів, збільшення мінімального розміру аліментів є підставою для автоматичного визначення державним виконавцем розміру аліментів з урахуванням такого збільшення з моменту набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту прав дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» від 17.05.2017 року, тобто з 08.07.2017 року за відповідною постановою державного виконавця.

Таке збільшення має відбуватись в автоматичному порядку, без жодних звернень стягувача аліментів.

Відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 755/10947/17, суд не визначає мінімальний розмір аліментів на одну дитину, оскільки такий встановлюється законом, а не судовим рішенням.

Відповідно збільшення мінімального розміру аліментів не є підставою для ухвалення нового рішення про збільшення розміру аліментів.

Вказаним спростовуються твердження позивача про необхідність її звернення за збільшенням розміру аліментів до суду у разі поетапного збільшення прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, внаслідок чого збільшиться мінімальний розмір аліментів.

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Звертаючись до суду з позовом про збільшення розміру аліментів, єдиними підставами своїх позовних вимог зазначила, що з часу призначення аліментів її матеріальний стан значно погіршився, оскільки ціни на продовольчі та непродовольчі товари значно підвищились. Призначених коштів їй не вистачає для повного забезпечення дитини, а саме створення для дитини належних умов для життя та розвитку, придбання одягу, продуктів харчування, медичного огляду, а також збільшення прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Разом з тим, дитина потребує різних репетиторів для навчання, а також донька бажає займатися у місцевих спортивних секціях. Натомість доказів в обґрунтування обставин для збільшення розміру аліментів позивачкою не надано.

Колегія суддів критично оцінює наведені позивачкою підстави для зміни розміру аліментів, оскільки варто зауважити, що підвищення цін зачіпає інтереси всіх громадян України, зазначене впливає як на майновий стан позивачки, так і відповідача у справі, а сама зміна законодавцем прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку ( мінімального розміру аліментів, які підлягають стягненню з платника аліментів на одну дитину ) не є підставою відповідно до норм статті 192 СК України для збільшення, зміни розміру стягуваних аліментів ( постанова Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 20 червня 2019 року в справі №61-51сво18 ).

Разом з тим, із матеріалів справи убачається, що ОСОБА_2 до місцевого суду надавалися копії документів на підтвердження його стану здоров`я, а саме: виписку №2546/413 із медичної картки стаціонарного хворого про перебування у період з 26 червня 2024 року по 03 липня 2024 року (а.с. 31); протокол обстеження від 04 червня 2024 року (а.с. 32), акт дослідження стану здоров`я від 09 липня 2024 року за № 1453 (а.с. 33); копії з медичної картки амбулаторного хворого № 1369 (а.с. 34-38).

Також на підтвердження відсутності доходів ОСОБА_2 надавав суду першої інстанції форму ОК-7 Пенсійного фонду України з Реєстру застрахованих осіб, сформовану 11 серпня 2024 року, форму ОК-5 Пенсійного фонду України з Реєстру застрахованих осіб, сформовану 11 серпня 2024 року, відомості з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми виплачених доходів та утримання податків за 1 квартал 2020 року по 3 квартал 2024 року.

З урахуванням того, що позивачкою не надано належних та допустимих доказів зміни матеріального стану відповідача у бік поліпшення, наявності та розміру його доходів, доказів погіршення матеріального стану отримувача аліментів чи стану здоров`я дитини, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції оцінивши належність та допустимість доказів, а також достатність, взаємозв`язку їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, прийшов до обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Доводи апелянта щодо бажання дитини відвідувати спортивні секції та необхідності навчання у репетиторів не можуть бути підставою для збільшення розміру стягуваних за рішенням суду аліментів, оскільки за своєю суттю ці потреби є додатковими витратами на їх утримання.

Відповідно до вимог частини 1 статті 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той із батьків до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвиток здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо).

Тому, колегія суддів зазначає, що наявність таких обставин є підставою для звернення ОСОБА_1 до суду з вимогою про стягнення додаткових витрат на дитину у передбаченому законом порядку із наданням відповідних доказів, які підтверджують ці обставини.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначився із характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Згідно статті 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального та процесуального права є необґрунтованими, а рішення суду є законним та ґрунтується на встановлених обставинах справи.

Передбачені законом підстави для скасування оскаржуваного судового рішення суду першої інстанції відсутні.

Відтак, у відповідності до положень статті 375 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для залишення апеляційної скарги без задоволення, а оскаржуваного рішення місцевого суду без змін.

Відповідно до пункту 2 частини 3 статті 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах не підлягають касаційному оскарженню.

Малозначними, зокрема, є справи, про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, якщо такі вимоги не пов`язані із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) (пункт 3 частини 6 статті 19 ЦПК України). Дана справа є малозначною в сили вимог закону.

Керуючись статтями 258, 259, 367, 368, 374, 375, 381- 384, 389-391 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 06 лютого 2025 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків зазначених в пункті 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий Судді