головуючий у суді І інстанції Бусик О.Л.
провадження № 22-ц/824/1220/2025
суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Мостова Г.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

26 травня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Мостової Г.І.,

суддів: Березовенко Р.В., Лапчевської О.Ф.,

розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Лихвара Валентин Андрійович на рішення Печерського районного суду міста Києва від 23 квітня 2024 року

у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «БУДСЕРВІСМАТЕРІАЛИ» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

в с т а н о в и в :

У листопаді 2023 року Товариство з обмеженою відповідальністю «БУДСЕРВІСМАТЕРІАЛИ» (далі - ТОВ «БУДСЕРВІСМАТЕРІАЛИ») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просило стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за надані послуги по обслуговуванню і участі у витратах по утриманню підземної автостоянки і прилеглої території за період з 01 травня 2021 року до 31 вересня 2023 року у розмірі 17 135 грн основного боргу; 2 311 грн 82 коп. інфляційної складової боргу; 580 грн 42 коп. - 3% річних та стягнути з відповідача на користь позивача витрати з оплати судового збору у розмірі 2 684 грн.

На обґрунтування позовних вимог ТОВ «БУДСЕРВІСМАТЕРІАЛИ» посилалося на те, що ОСОБА_1 є власником машиномісця № НОМЕР_1 в секції «Б» підземною автостоянки за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується рішенням Печерського районного суду міста Києва від 16 жовтня 2009 року у справі № 2-84/09 про поділ спільного майна подружжя.

ТОВ «БУДСЕРВІСМАТЕРІАЛИ» є господарюючим суб`єктом, що здійснює діяльність з технічного обслуговування автопаркінгу відповідно до акта про приймання в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта. Автопаркінг обладнано відповідно до вимог Державних будівельних норм України «Споруди транспорту, автостоянки і гаражі для легкових автомобілів ДБР В.2.3-15:2007».

Між позивачем та відповідачем 01 листопада 2003 року було укладено договір № 1-10-31Б/Кп «Про участь у комунальних, експлуатаційних витратах по підземній автостоянці і прилягаючій території», однак відповідач 17 листопада 2021 року направив на адресу позивача повідомлення про припинення дії договору з 01 січня 2022 року.

Відповідач отримував послуги по утриманню будівлі і споруд, проте зобов`язання щодо своєчасної оплати за надані послуги у повному обсязі виконані не були, у зв`язку із чим, утворилась заборгованість.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 23 квітня 2024 року позов ТОВ «БУДСЕРВІСМАТЕРІАЛИ» задоволено частково.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ТОВ «БУДСЕРВІСМАТЕРІАЛИ» заборгованість за наданні послуги у розмірі 17 135 грн основного боргу, 1 228 грн 85 коп. інфляційної складової боргу та 306 грн 77 коп. - 3% річних.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ТОВ «БУДСЕРВІСМАТЕРІАЛИ» витрати зі сплати судового збору у розмірі 2 514 грн 10 коп.

Задовольняючи позовні вимоги про стягнення основного боргу суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 не надав доказів про, те що він не є власником машиномісця № НОМЕР_1 в секції «Б» за адресою: АДРЕСА_1 , доказів про відчуження нерухомого майна третім особам, а також належних, достатніх та допустимих доказів на підтвердження оплати послуг по обслуговуванню і участі у витратах по утриманню підземної автостоянки і прилеглої території у визначеному чинним законодавством розмірі.

Задовольняючи частково позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача 3 % річних та втрати від інфляції, суд першої інстанції виходив з того, що у зв`язку із простроченням оплати за житлово-комунальні послуги, вимоги позивача про застосування статті 625 ЦК України та стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних втрат та 3% річних підлягають частковому задоволенню за період з 01 травня 2021 року до 23 лютого 2022 року у визначеному ним розмірі.

Разом з тим, позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних втрат та 3% річних за період з 24 лютого 2022 року до 30 вересня 2023 року задоволенню не підлягають, оскільки нарахування пені, інфляційних нарахувань та 3 % процентів річних, нарахованих на заборгованість, утворену за несвоєчасне та/або неповне внесення населенням плати за житлово-комунальні послуги у період з лютого 2022 є порушенням законодавства, що підлягає застосуванню в умовах воєнного стану.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 - адвокат Лихвар В.А. подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення Печерського районного суду міста Києва від 23 квітня 2024 року та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову, а також вирішити питання про стягнення судового збору.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом першої інстанції застосовано до спірних правовідносин положення Закону України «Про житлово-комунальні послуги», який втратив чинність.

Надані позивачем договори не можуть бути підтвердження надання послуг, оскільки відсутні докази встановлення у підземному паркінгу обладнання, яке потребує обслуговування, доказів фактичного надання таких послуг (не надано первинних документів), а також ліцензія на здійснення господарської діяльності.

Під час розгляду справи про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги визначальним є встановлення факту надання обслуговуючою організацією (позивачем) житлово-комунальних послуг особам, які є їх споживачами (відповідачу), та правильність нарахування заборгованості за житлово-комунальні послуги (постанова Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі № 761/48615/18-ц).

Заперечуючи проти апеляційної скарги, представник ТОВ «БУДСЕРВІСМАТЕРІАЛИ» - адвокат Дзюбан О.О. подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив залишити її без задоволення, посилаючись на те, що договір щодо машиномісця № НОМЕР_1 в секції «Б» підземної автостоянки на АДРЕСА_1 відсутній, тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність у відповідача обов`язку з оплати наданих позивачем послуг за тарифами, визначеними позивачем, незалежно від оформлення договірних відносин та укладення додаткових угод.

Послуга з утримання машиномісця є послугою з надання житлово-комунальних послуг (постанова Верховного Суду у справі № 755/11585/16-ц).

Відповідач не направляв жодних актів-претензій на підтвердження ненадання або надання неналежної якості послуг з утримання автостоянки.

Послуги, що надають відповідачу не можуть бути виокремлені, відповідач не може бути позбавлений на їх отримання у зв`язку із специфікою їх надання.

За змістом частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до частини першої статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Частиною першою статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 є власником паркомісця № НОМЕР_1 в секції «Б» за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується рішенням Печерського районного суду міста Києва від 16 жовтня 2009 року у справі № 2-84/09 про поділ спільного майна подружжя.

Обслуговування автопаркінгу здійснюється обслуговуючою організацією ТОВ «БУДСЕРВІСМАТЕРІАЛИ».

01 листопада 2003 року між ОСОБА_1 та ТОВ «БУДСЕРВІСМАТЕРІАЛИ» було укладено договір № 1-11-ЗБ/Кп про участь у комунальних, експлуатаційних витратах по підземній автостоянці і прилягаючій території, згідно з пунктом 6.2 якого договір пролонгується на наступний термін один рік, якщо жодна з сторін не виявила намір припинити його дію.

Разом з тим, ОСОБА_1 направив у листопаді 2021 року на адресу ТОВ «БУДСЕРВІСМАТЕРІАЛИ» повідомлення про відмову від продовження (пролонгації) дії договору на наступний 2022 рік.

17 листопада 2021 року ТОВ «БУДСЕРВІСМАТЕРІАЛИ» надіслало ОСОБА_1 лист, в якому повідомило про припинення дії договору № 1-11-ЗБ/Кп від 01 листопада 2003 року з 30 листопада 2021 року та запропонувало укласти новий договір від 01 грудня 2021 року.

Проте, ОСОБА_1 не підписав вказаний договір.

Як вбачається з матеріалів справи, ТОВ «БУДСЕРВІСМАТЕРІАЛИ» було укладено ряд договорів про надання послуг, зокрема за адресою: АДРЕСА_1 , а саме:

- з ТОВ «Експертний технічний центр цивільного захисту та техногенної безпеки» 18 березня 2021 року було укладено договір № 18/03/21/БСМ про надання послуг з технічного обслуговування установок автоматичної пожежної сигналізації, оповіщення про пожежу та централізованого пожежного спостереження;

- з ФОП ОСОБА_2 18 травня 2023 року договір про надання послуг з перевірки ізоляції проводів, кабелів та апаратури, перевірка наявності кола між заземленими установками й елементами заземленої установки, перевірка повного опору петлі «фаза-нуль»;

- з ФОП ОСОБА_3 01 січня 2020 року договір про виконання будівельно-монтажних та ремонтних робіт;

- з ФОП ОСОБА_4 01 лютого 2018 року договір про надання послуг контакт-центру по прийманню заявок для обслуговування паркінгу;

- з ТОВ «Міг-Сервіс» договір № 39 від 01 лютого 2018 року на ведення в експлуатацію, технічне обслуговування та ремонт реєстраторів розрахункових операцій (РРО);

- з ФОП ОСОБА_5 02 січня 2023 року договір № 02/01/23 на послуги з технічного обслуговування первинних засобів пожежогасіння.

Також у матеріалах справи наявні докази оплати наданих послуг, а саме акти приймання-передачі послуг та рахунки на оплату (а.с. 57-122).

Відповідач не сплачує за надані послуги, у зв`язку з чим утворилася заборгованість.

Відповідно до положень частини четвертої статті 319 ЦК України, власність зобов`язує.

Згідно з положеннями статті 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом, тобто означена стаття встановлює презумпцію обов`язку власника нести усі витрати, пов`язані з утриманням належного йому майна, в тому числі, з оплати комунальних та інших наданих йому послуг, поза залежністю від того, чи користується він ними безпосередньо чи ні. До таких витрат належать витрати, пов`язані зі зберіганням майна, його ремонтом, забезпеченням збереження його властивостей тощо. Такий обов`язок власника є похідним від належних йому, як абсолютному володарю, правочинів володіння, користування та розпорядження майном. Невиконання власником свого обов`язку по утриманню своєї власності може створювати небезпеку для третіх осіб.

За змістом статті 360 ЦК України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.

Зазначені положення законодавства встановлюють презумпцію обов`язку власника нести усі витрати, пов`язані з утриманням належного йому майна, у тому числі з оплати комунальних та інших наданих йому послуг, поза залежністю від того, чи користується він ними безпосередньо чи ні.

До таких витрат належать витрати, пов`язані зі зберіганням майна, його ремонтом, забезпеченням збереження його властивостей тощо. Такий обов`язок власника є похідним від належних йому, як абсолютному володарю, правочинів володіння, користування та розпорядження майном. Невиконання власником свого обов`язку по утриманню своєї власності може створювати небезпеку для третіх осіб.

Отже, власник нерухомого майна у вигляді машиномісця у паркінгу також несе обов`язок з оплати витрат на утримання цього майна (машиномісця).

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Правило статті 526 ЦК України є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання.

Тобто, належним виконанням зобов`язання з боку відповідача є щомісячна сплата позивачу вартості наданих послуг.

Відповідно до змісту статей 610, 612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом.

Житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг (стаття 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» тут і далі в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Встановлено та підтверджується матеріалами справи, що позивач є експлуатаційною організацією в будинку АДРЕСА_1 та надає послуги з утримання машиномісць у підземному паркінгу цього будинку, власником одного з яких на підставі рішення суду є відповідач (паркомісце№ 3 в секції «Б»).

Згідно з розрахунком заборгованості, складеним головним бухгалтером ТОВ «БУДСЕРВІСМАТЕРІАЛИ», заборгованість ОСОБА_1 за надані послуги з 01 травня 2021 року до 31 вересня 2023 року становить 17 135 грн.

Відповідно до частини другої статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний, оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Із зазначених положень закону випливає, що споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними.

У постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15 зроблено висновок, що хоча у частині першій статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Вказаний правовий висновок є незмінним.

Отже, під час розгляду справи про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги визначальним є встановлення факту надання обслуговуючою організацією (позивачем) житлово-комунальних послуг особам, які є їх споживачами (відповідачу), та правильність нарахування заборгованості за житлово-комунальні послуги.

Згідно з статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Як визначено у частинах першій, другій статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Частинами першою, шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З огляду на викладене, суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшов правильного висновку про те, що незважаючи на відсутність письмового договору про надання послуг з утримання авто паркінгу (машиномісця) між сторонами у справі фактично склалися саме такі договірні правовідносини, оскільки товариством послуги з утримання та обслуговування машиномісця, які не можуть бути відокремлені, фактично надаються, а тому відповідач, як власник цього нерухомого майна, зобов`язаний їх оплачувати.

Також колегія суддів погоджується із висновком місцевого суду про часткове задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача 3 % річних та втрати від інфляції з таких підстав.

Згідно з вимогами статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань (висновок Великої Палати Верховного Суду, висловлений у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц).

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (частина друга статті 625 ЦК України).

Як роз`яснив Верховний Суд України у правовій позиції від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2023цс15, закріплена в пункті 10 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» правова норма щодо відповідальності боржника за несвоєчасне здійснення платежів за житлово- комунальні послуги у вигляді пені не виключає застосування до таких правовідносин правових норм, установлених у статті 625 ЦК України. Інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов`язання, вираженого в національній валюті, та трьох відсотків річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утриманими грошовими коштами. Тобто, у разі прострочення виконання грошового зобов`язання з оплати отриманих житлово - комунальних послуг, на боржника покладається відповідальність, передбачена статтею 625 ЦК України.

Оскільки факт порушення відповідачами зобов`язань щодо своєчасної оплати за спожиті житлово-комунальні послуги доведений позивачем, і правовідносини, які складися між сторонами, є грошовими зобов`язаннями у силу вимог статті 509 ЦК України, тому позивач має право на отримання заборгованості за надані послуги із урахуванням індексу інфляції та 3 % річних, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України «Деякі питання оплати житлово-комунальних послуг в період воєнного стану» від 05 березня 2022 року № 206 - в умовах воєнного стану, введеного Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64 «Про введення воєнного стану в Україні», забороняється нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість, утворену за несвоєчасне та/або неповне внесення населенням плати за житлово-комунальні послуги. Оплата комунальних послуг відбувається за умовами відповідних договорів про надання таких послуг за виключенням вищезазначеного.

Тобто, нарахування пені, інфляційних нарахувань та трьох процентів річних, нарахованих на заборгованість, утворену за несвоєчасне та/або неповне внесення населенням плати за житлово-комунальні послуги у період з лютого 2022 року є порушенням законодавства, що підлягає застосуванню в умовах воєнного стану.

Враховуючи зазначене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про стягнення 3 % річних та втрати від інфляції за період з 24 лютого 2022 року до 30 вересня 2023 року.

Доводи апеляційної скарги про застосування апеляційним судом до спірних правовідносин положення Закону України «Про житлово-комунальні послуги», який втратив чинність, є такими, що заслуговують на увагу, проте не вплинули на правильність вирішення спору.

Інші доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду справи, правильності висновків суду першої інстанції, викладених в оскаржуваному судовому рішенні, вони не спростовують, а тому відхиляються апеляційним судом у зв`язку з їх необґрунтованістю.

Підстави для скасування рішення суду першої інстанції у суду апеляційної інстанції відсутні.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення залишено без змін, а апеляційна скарга без задоволення, то судовий збір за подання апеляційної скарги не відшкодовується та покладається на особу, яка подала апеляційну скаргу.

Керуючись статтями 141, 367, 369, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Лихвара Валентина Андрійовича залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 23 квітня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий Г.І. Мостова

Судді Р.В. Березовенко

О.Ф. Лапчевська