ЄУН №337/5669/24
Провадження №2/337/148/2025
29 травня 2025 року м. Запоріжжя
Хортицький районний суд міста Запоріжжя у складі головуючого судді Бредуна Д.С., при секретарі Сакоян О.В., за участю позивача ОСОБА_1 , представника позивача адвоката Сердюченка В.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,
18 жовтня 2024 року позивачка ОСОБА_1 в особі представника адвоката Сердюченко В.В. звернулася до суду з позовною заявою, в якій просить поділити майно, що є спільною сумісною власністю подружжя, визнавши за ОСОБА_1 право власності на житлову квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 67.42 кв.м.жилою площею 45.2 кв.м.
В обґрунтування позову вказано, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 16.12.1998 року. Від шлюбу у сторін народилась спільна дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Під час перебування у шлюбі було придбано таке майно: квартира за адресою: АДРЕСА_1 , Домоволодіння, розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , Транспортний засіб DAEWOO MATIZ д.н.з. НОМЕР_1 .
З 2009 року шлюбні стосунки між сторонами фактично припинені. Рішенням суду від 26.04.2013 року шлюб розірвано. Майно було фактично поділене право власності на квартиру зареєстровано за позивачкою, на будинок і машину за відповідачем. Однак юридично майно (квартира та житловий будинок) залишається у спільній сумісній власності, що не дозволяє можливості повноцінно визначати юридичну долю такого майна, у зв`язку з чим подано позов.
Посилаючись на те, що відповідач з 2009 року не виявляв належної уваги до спільної дитини, не цікавився труднощами та потребами сім`ї. Ведення спільного господарства та утримання неповнолітньої дитини здійснювалося за рахунок зароблених позивачкою самостійно грошових коштів. На теперішній час відповідач також не приймає належної участі у вихованні та утриманні спільної дитини.
За таких обставин, згідно ч.2 ст. 70 СК України позивачка просить відступити від засади рівності часток подружжя і виділити позивачці з дитиною житлову квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 67,42 кв.м, жилою площею 45,2 кв.м., оскільки дитина, навіть будучи на теперішній час повнолітньою, потребує належних умов для проживання, навчання і виховання. Інше майно (домоволодіння і автомобіль) просить залишити за відповідачем.
Ухвалою судді від 27 листопада 2024 року у справі відкрито загальне позовне провадження і призначено підготовче засідання.
Ухвалою суду від 24 лютого 2025 року у справі закрите підготовче провадження, призначено судовий розгляд по суті.
Відповідач, повідомлений про розгляд справи за місцем реєстрації та на сайті «Судової влади», в судове засідання повторно не з`явився, про причини неявки суду не повідомив, у визначений судом строк відзив на позовну заяву суду не надав, у зв`язку з чим відповідно до вимог ч.8 ст. 178, ч.2 ст. 247, ст. 279, ч.1 ст. 280, ст. 281 ЦПК України суд вважає за необхідне розглянути справу на підставі наявних у справі матеріалів в порядку заочного провадження та без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.
В судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 пояснила, що хотіла продати квартиру але нотаріус їй відмовив, оскільки у правочині повинен приймати участь її колишній чоловік. В укладенні договору дарування їй також відмовили, посилаючись на необхідність підпису відповідача. Так вона була в шлюбі ОСОБА_2 з 1998 року по 2013 рік. Квартиру купили в 2003 році, будинок в 2009 році, Матіз в 2006 році. Перестали жити разом в 2009 році. Щодо розподілу майна мали усну домовленість, яка всіх влаштувала. Від рівності часток просить відступити, оскільки з 2009 року ОСОБА_2 не давав їй грошей, не платив аліменти і вона сама змушена була утримувати їх дитину. Про стягнення аліментів не зверталась, так як боялась відповідача, оскільки він обіцяв оформити інвалідність і вона нічого не отримає. Також їх донька ходила на курси англійської, лікарі призначали їй плавання у басейні, проте ОСОБА_2 не допомагав, не возив їх на автомобілі і не давав можливості з`їздити самим. Витрати на школу мистецтв, яку відвідувала дитина, також несла лише вона.
Представник позивача адвокат Сердюченко В.В. в судовому засіданні наполягав на задоволенні позову і пояснив, що суть спору полягає у юридичному врегулюванні користування майном і приведення фактичного порядку до юридичної площини. При цьому, посилаючись на ст.ст. 70, 71 СК України просить при цьому відступити від засади рівності часток подружжя.
В судовому засіданні свідок ОСОБА_4 пояснила, що вона є дружиною сина позивачки, та невісткою ОСОБА_1 . Зі своїм чоловіком свідок почала проживати в 2007 році у м. Дніпро, і на вихідні приїжджали до його батьків сторін у справі. ОСОБА_1 і ОСОБА_2 в 2009 році розійшлись, в 2013 році офіційно це зареєстрували. Після розлучення з ОСОБА_2 вона не спілкувалась. Наскільки свідок знає від ОСОБА_1 і її доньки ОСОБА_5 , їм було дуже важко, всі витрати ОСОБА_1 несла на собі. Щоб ОСОБА_2 допомагав не пам`ятає. ОСОБА_1 і ОСОБА_6 звертались до ОСОБА_2 , в тому числі, щоб купити ноутбук, возити на плавання. ОСОБА_6 була дуже ображена, що батько так до неї ставився.
Свідок ОСОБА_7 в судовому засіданні пояснив, що він є сином позивачки ОСОБА_1 . В 2009 році його мати розсталась з вітчимом ОСОБА_8 , оскільки той зраджував. Свідок тоді жив у ОСОБА_9 (до 2011 року), та приїжджав додому. Знає, що ОСОБА_10 не допомагав, хоча вона його просила. За це вона з ним не спілкується і до цього часу на нього злиться. З ОСОБА_2 він знайомий з 90х років (95го-97го) бачився останній раз в 2009 році. Після цього ОСОБА_2 родині не допомагав, хоча вони того потребували. ОСОБА_1 просила ОСОБА_11 , щоб та телефонувала ОСОБА_1 і просила грошей, але той «кормив» «завтраками», і свідок не пам`ятає, щоб той хоч раз допоміг. Сестра при ньому телефонувала ОСОБА_2 , зверталась про допомогу, просила привезти поїсти.
В судовому засіданні свідок ОСОБА_12 пояснила, що вона є донькою сторін у справі. В 2009 році її батьки розлучились неофіційно, і майже не контактували, созванювались дуже рідко. У неї в дитинстві були проблеми зі спиною, і лікар прописав їй плавання, однак батько не допомагав, казав, що не має грошей і змоги просто возити. Зустрічалась з ним дуже рідко. Коли у батька народилась інша донька, він сказав свідку, що та тепер на другому місті. Коли свідок навчалась у старшій школі (з 2014 року), їй потрібен був ноутбук для навчання. Вона просила батька купити, але той не купив. Всіх її репетиторів оплачувала мати. З 2009 року і по час закінчення навчання, їй допомагала лише мама. На додаткові потреби свідок заробляла сама. Свідку не відомо, щоб ОСОБА_1 зверталась до ОСОБА_2 щодо аліментів.
Заслухавши пояснення сторони позивача, свідків, дослідивши матеріали справи, суд дійшов таких висновків.
Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
За ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Згідно ч.ч.1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Відповідно до ч.ч.1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. (ст. 5 Цивільного процесуального кодексу України).
Згідно ч.1 ст. 81, ч.1 ст. 89 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Як вбачається з рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 26 квітня 2013 року у справі ЄУН №337/2110/13-ц, Провадження №2/337/1139/2013, ОСОБА_1 і ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 16 грудня 1998 року по 07 травня 2013 року.
ІНФОРМАЦІЯ_2 у вказаному шлюбі народилась ОСОБА_3 (свідоцтво про народження серії НОМЕР_2 , актовий запис №527).
За час перебування у шлюбі, сторонами було придбано:
квартиру АДРЕСА_3 , право власності на яку зареєстровано за ОСОБА_1 (договір купівлі-продажу квартири від 19 листопада 2003 року, зареєстрований в реєстрі за №2174);
домоволодіння, розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , право власності на яке зареєстровано за ОСОБА_2 (відповідно до державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, договору купівлі-продажу, р.№696, 20.05.2004 року);
транспортний засіб DAEWOO MATIZ, 2006 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , що обліковувався за ОСОБА_2 з 17 серпня 2006 року по 27 грудня 2016 року (згідно відповіді ТСЦ МВС №2342 від 27.11.2023 року на адвокатський запит, та опосередковано полісу №ВС/2820222 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів).
Як було встановлено, договір купівлі-продажу спірної квартири, яка є предметом позову, був укладений 19 листопада 2003 року. Питання про розподіл іншого майна подружжя (домоволодіння і транспортного засобу/його вартості), сторона позивача не порушила, у зв`язку з чим воно не відноситься до предмету судового розгляду відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України.
Правовий режим майна подружжя на час набуття права власності на спірну квартиру врегульовано положеннями КпШС, який діяв до 01 січня 2004 року.
Відповідно до ст. 22 КпШС, який був чинний на час укладення вказаного договору, було визначено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.
Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.
Статтею 23 КпШС визначено, що майном, нажитим за час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою.
Статтею 24 КпШС визначено, що майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них.
Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші.
Відтак, КпШС не передбачав необхідності врахування джерела придбання майна під час віднесення майна до спільного сумісного майна подружжя, визначаючи, що все майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. А до особистої власності подружжя КпШС відносив майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування.
За діючим на цей час Сімейним кодексом України визначено, визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (ч.1 ст. 69).
Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України.
Згідно з ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Згідно з ст. 71 СК України якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.
Отже, законодавством передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ані дружина, ані чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить спільно подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.
Втім, заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У такому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява одного з подружжя про те, що річ була придбана за його особисті кошти, не буде належно підтверджена, тоді презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною.
Тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Як на підставу для задоволення позову сторона позивача посилається на те, що ОСОБА_2 не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (ч.2 ст. 70 СК України).
Якщо сторони не дійшли згоди щодо поділу спільного майна, розмір часток кожного з подружжя визначається судом під час розгляду спору. За загальним правилом, що закріплене в частині першій статті 70 СК України, частки дружини та чоловіка є рівними. Це правило не змінюється і в тому разі, якщо один з подружжя не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
СК України встановлює два винятки із загального правила щодо рівності часток подружжя у праві на майно. Суд може зменшити або збільшити частку одного з подружжя із відповідною зміною частки іншого з подружжя. У разі відступлення від засади рівності часток подружжя суд має вказати, які саме обставини стали підставою для збільшення чи зменшення частки одного з подружжя.
Обставини, які є підставою для збільшення чи зменшення частки одного з подружжя у праві на майно можна поділити на дві групи: негативні, тобто ті, що надають можливість суду зменшити розмір частки одного з подружжя (частина друга статті 70 СК України); позитивні, що дають змогу суду збільшити розмір частки одного з подружжя (частина третя статті 70 СК України).
Негативні обставини (частина друга статті 70 СК України) - законодавець на рівні СК України передбачив орієнтовний перелік таких обставин (зокрема, якщо один із подружжя не дбав про матеріальне спільне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї), за наявності яких суд може зменшити частку одного з подружжя. Такі обставини можуть застосовуватися як окремо, так і в сукупності. Тобто законодавець невичерпно виокремив випадки недобросовісної поведінки одного з подружжя як під час шлюбу, так і після його розірвання щодо виконання своїх сімейних обов`язків та майна і встановив наслідок такої недобросовісної поведінки - зменшення розміру частки одного з подружжя. Про недобросовісність одного із подружжя може свідчити, зокрема, приховання певних речей, передання їх на зберігання родичам, продаж спільного майна без згоди другого з подружжя.
Законом України від 17 травня 2017 року №2037-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» частину другу статті 70 СК України доповнено словами «ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей)». Тобто на рівні СК України передбачено, що ухиляння від участі в утриманні дитини (дітей) є підставою для втручання в майнову сферу одного із подружжя за ухилення від виконання сімейного обов`язку з утримання дитини (дітей). Законодавець не пов`язує наявність такої негативної обставини ні з договором про сплату аліментів на дитину (дітей), рішенням суду (судовим наказом) про стягнення аліментів на дитину (дітей), ні з розміром заборгованості зі сплати аліментів. Тому ухилення від участі в утриманні дитини (дітей) може мати місце у разі: невиконання одним із батьків договору про сплату аліментів на дитину (дітей); невиконання рішення суду або судового наказу про стягнення аліментів на дитину (дітей); нездійснення одним із батьків жодного утримання за відсутності договору про сплату аліментів на дитину (дітей), рішення суду або судового наказу про стягнення аліментів на дитину (дітей).
Позитивні обставини (частина третя статті 70 СК України) - суд може збільшити частку в праві на майно того з подружжя, із яким проживають діти до вісімнадцяти років або повнолітні непрацездатні діти, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Тобто законодавець пов`язує збільшення частки в праві на майно того з подружжя, з яким залишається дитина (діти), у разі, якщо недостатнім є розмір аліментів, які вона (вони) одержують. Таким чином, закон передбачає такий алгоритм: існує та виконується договір про сплату аліментів на дитину (дітей), рішення суду (судовий наказ) про стягнення аліментів на дитину (дітей); на дитину призначаються аліменти; розмір аліментів, які вона (вони) одержує (одержують), недостатній для забезпечення її фізичного, духовного розвитку та лікування; під час поділу майна подружжя частка в майні того з них, з ким проживає дитина (діти), за рішенням суду збільшується. Для застосування частини третьої статті 70 СК України щодо збільшення частки у спільному майні подружжя того з них, з яким проживає дитина з особливими потребами, необхідно встановити, зокрема, які саме потреби виникають у такої дитини та з чим вони пов`язані, як вони можуть забезпечуватися та чи покриває розмір сплачуваних аліментів понесені витрати та їх забезпечення та/або непонесені, але необхідні витрати».
Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України).
Законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує (див., зокрема, постанову Великої Палати Верховного Суду від 11 жовтня 2023 року у справі № 756/8056/19 (провадження № 14-94цс21)).
Після розірвання шлюбу між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 їх донька ОСОБА_3 залишилась проживати з матір`ю.
Згідно ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. (ч.ч.1, 2 ст. 180 СК України)
У разі, якщо грошових коштів що виділяються другим з батьків для утримання дитини недостатньо, або такі кошти не виділяються взагалі, той з батьків, з ким проживає дитина, звертається до суду із позовом про стягнення аліментів за рішенням суду.
Як було встановлено у справі, ОСОБА_1 не зверталась до ОСОБА_2 з письмовими запитами щодо надання коштів на утримання дитини. Позов / судовий наказ про стягнення аліментів ОСОБА_1 також не пред`являвся.
Отже можна припустити, що на той час ОСОБА_2 виділяв кошти на утримання дитини у розмірі, що влаштовував ОСОБА_2 . Спростування такого твердження в ході судового розгляду не надано. Суду не було доведено належними і допустимими доказами, що ОСОБА_2 не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини.
Пояснення свідків ОСОБА_4 , ОСОБА_7 і ОСОБА_12 , як близьких родичів позивачки, та осіб що користуються квартирою, та претендують на неї в даному випадку є упередженими, та крім того неналежним засобом доказування.
Інших доказів на доведення викладених у позові обставин стороною позивача не надано.
Щодо наявності інших обставин, за яких можливе відступлення від засад рівності часток подружжя при поділі спірної квартири, позивачем як на підставу позову не зазначено.
Розподіл іншого майна, що набуто подружжям за час шлюбу (домоволодіння і автомобіль чи його вартість) не віднесено до предмету судового розгляду, не охоплено позовними вимогами, а тому взаємозалік вартостей не може бути застосований.
Положеннями статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.
Щодо втручання держави в право на мирне володіння майном, Верховний Суд в постанові від 16.10.2019 року у справі №460/762/16 зазначив, що концепція «майна» в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне тлумачення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві. Певні права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися правом власності, а отже, і «майном».
Предметом регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції є втручання держави у право на мирне володіння майном. У практиці ЄСПЛ (серед багатьох інших, наприклад, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 07 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 02 листопада 2004 року, «East/WestAllianceLimited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: чи є втручання законним; чи має воно на меті «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.
Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі закону нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним з питань застосування та наслідків дії його норм.
Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу втручання держави у право на мирне володіння майном може бути виправдано за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку наявності проблеми, що становить суспільний інтерес, вирішення якої б вимагало таких заходів. Поняття «суспільний інтерес» має широке значення (рішення від 23 листопада 2000 року у справі «Колишній король Греції та інші проти Греції»). Крім того, ЄСПЛ також визнає, що й саме по собі правильне застосування законодавства, безперечно, становить «суспільний інтерес» (рішення ЄСПЛ від 02 листопада 2004 року в справі «Трегубенко проти України»).
Критерій «пропорційності» передбачає, що втручання у право власності розглядатиметься як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, визначеною для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». При цьому з питань оцінки «пропорційності» ЄСПЛ, як і з питань наявності «суспільного», «публічного» інтересу, визнає за державою досить широку «сферу розсуду», за винятком випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах.
Таким чином, стаття 1 Першого протоколу до Конвенції гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, набула право користування майном, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення право на таке майно, мають значення обставини, за якими майно було набуте у користування, поведінка особи, з користування якої майно витребовується.
Оцінюючи справу за вказаними критеріями, судом не встановлено законності обраних позивачем підстав позову, щодо позбавлення відповідача права власності на частку у спільному майні.
Отже, суд приходить до висновку, про необхідність часткового задоволення позову, визнавши за позивачкою право власності на 1/2 частки оспореного майна подружжя.
Керуючись ст.ст. 89, 141, 229, 247, 263, 264, 280, 354 ЦПК України, суд
Позов ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 (1970 року народження, РНОКПП НОМЕР_4 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 ) про поділ спільного майна подружжя задовольнити частково.
Визнати за ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ) в порядку поділу спільного майна подружжя право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_3 , загальною площею 67,42кв.м, жилою площею 45,2кв.м.
В задоволенні іншої частини позову відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене в день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Запорізького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя: Д.С. Бредун