Справа № 569/7043/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 травня 2025 року м. Рівне

Рівненський міський суд Рівненської області в складі

головуючого судді Кучиної Н.Г.,

секретар судового засідання Корпесьо В.Р.,

за участю

позивача ОСОБА_1

представника позивача, адвоката Воронюк К.Ю.

відповідача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

представника відповідача адвоката Соломон О.М.,

розглянувши в загальному порядку у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа , яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Відділ державної виконавчої служби у місті Рівному Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про визнання договору купівлі- продажу недійсним та встановлення порядку користування домоволодінням у складі житлового будинку, літньої кухні та прибудинкових споруд, стягнення моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог.

ОСОБА_1 (далі позивач) звернулась до Рівненського міського суду Рівненської області з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 (далі - відповідачі), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Відділ державної виконавчої служби у місті Рівному Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про визнання договору купівлі - продажу недійсним та встановлення порядку користування домоволодінням у складі житлового будинку, літньої кухні та прибудинкових споруд, стягнення моральної шкоди.

В обґрунтування позову позивач посилається на те, що рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 07 жовтня 2021 року по справі N? 569/7529/20 було частково задоволено її, ОСОБА_1 , позов до ОСОБА_3 про визнання права користування домоволодінням, зобов?язання не чинити перешкод у проживанні в житловому будинку та визнання права на спадкування за законом разом із спадкоємцями першої черги спадкування.

Визнано за нею право користування домоволодінням у складі житлового будинку, літньої кухні та прибудинкових споруд за адресою: АДРЕСА_1 .

Зобов`язано ОСОБА_3 не чинити їй перешкод у проживанні в житловому будинку за адресою АДРЕСА_1 .

Постановою Верховного суду від 05 жовтня 2022 року по справі N? 569/7529 20 рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 07 жовтня 2021 року по справі N? 569/7529/20 у частині зобов?язання ОСОБА_3 не чинити їй, ОСОБА_1 , перешкод у проживанні в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 , залишено в силі.

Достовірно знаючи про існування вищевказаних судових рішень, необхідність виконання останніх та про її законне право на проживання у спірному житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 відповідачем ОСОБА_3 12.09.2023 року останній було продано (відчужено) своєму двоюрідному братові - відповідачу ОСОБА_2 , чим фактично порушено її законні права та інтереси як третьої особи, яка на законних підставах, встановлених судовим рішенням, має право проживати у спірному будинку та унеможливлено фактичне виконання судового рішення.

Вважає, що ОСОБА_3 12.09.2023 року відчужив спірний об?єкт нерухомості виключно з метою унеможливлення виконання судового рішення, цілеспрямовано на завдання їй, шкоди, як третій особі.

Звертає увагу суду також на те, що фактично відразу після набуття права власності на спірний об?єкт нерухомості, ОСОБА_2 як у телефонному режимі, так і шляхом неодноразового надсилання письмових заяв рекомендованими повідомлення від 20.09.2023 року, 22.09.2023 року, 16.10.2023 року 30.11.2023 року, 31.12.2023 року, 22.01.2024 року вимагає сплатити йому кошти, востаннє у розмірі 45 000 (сорок п?ять тисяч) гри. 00 коп., забрати належні їй речі, зазначаючи, що вона незаконно, займає кімнату та користується комунальними послугами.

18.03.2024 року за її заявою ФОП ОСОБА_4 було виготовлено новий технічний паспорт на будинок з господарськими будівлями та спорудами N? 2 на АДРЕСА_1 , інвентаризаційна справа N? 2215, який відповідає дійсному плану спірного житлового будинку, літньої кухні та прибудинкових споруд та який є наразі чинним.

Так, оскільки ОСОБА_3 перешкоди у її користуванні (проживанні) у спірному житловому будинку так і не усунуто, що підтверджується актом державного виконавця відділу державної виконавчої служби у місті Рівному Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 22.03.2024 року при примусовому виконанні постанови 569/7529/20, з огляду на те, що останній зареєстрований та продовжує фактично проживати у спірному будинку навіть після його продажу, наразі вона, ОСОБА_1 , фактично проживає та користується лише однією окремою ізольованою кімнатою, позначеною на плані будинку «1-5», площею 12,3 кв. м., прохід до якої можливий лише через коридор, позначений «1-1», площею 5,0 кв. м., та коридор, позначений «1-2», площею 5,4 кв. M. При цьому не має доступу ані до кухні, позначеної «1-7», площею 8,9 кв. м., ані до допоміжного приміщення (ванни), позначеного «1-6», площею 3,7 кв. м., літньої кухні, відтак позбавлена можливості елементарно задовільнити свої потреби у приготуванні гарячої їжі та санітарно-гігієнічні потреби.

Вважає, що договір купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами № 714, укладений 12.09.2023 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Рівненської області Мельничук М. С. порушує публічний порядок, оскільки спрямований на порушення її конституційних прав і свобод людини і громадянина, а відтак до спірних правовідносин підлягають застосуванню і положення ч. 1, 3 ст. 228 ЦК України.

Також вважає, що відповідачами заподіяно їй моральної шкоди з огляду на те, що, ОСОБА_2 з часу набуття права власності на спірний житловий будинок систематично погрожує їй та чинить на неї як психологічний, так і економічний тиск, уповноважує сторонніх осіб проникати у спірний об?єкт та вчиняти конфліктні ситуації, з?ясовувавати з нею стосунки, її психо-емоційний стан значно погіршився.

З урахуванням вчинення відповідачами психологічно-емоційного тиску на неї, чинення їй перешкод у повноцінному користуванні та проживанні у спірному житловому будинку, спричинення їй фізичного насильства довіреною особою ОСОБА_2 , фактично з 12.09.2023 року стан її фізичного та психічного здоров?я значно погіршився, йому завдано непоправних наслідків.

Відповідно до висновку психолога комунального закладу «Денний центр соціально-психологічної допомоги» Рівненської обласної ради N? 103 від 05.04.2024 зокрема через постійне перебування у стані невизначеності, фізичного та емоційного виснаження, думок про постійну небезпеку якість її життя значно погіршилась.

З часу укладення відповідачами оспорюваного правочину вона втратила душевний спокій та живе у суцільних моральних стражданнях: не може нормально ані спати, ані їсти. Спричинену моральну шкоду оцінює у 120000 (сто двадцять тисяч) гривень 00 коп.

Просить суд, визнати недійсним з моменту його укладення договір купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що розташований у АДРЕСА_1 , укладений 12.09.2023 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Рівненської області Мельничук Мариною Степанівною та зареєстрований у реєстрі за N? 714, скасувавши державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 .

Встановити порядок користування житловим будинком з надвірними будівлями та спорудами, літньою кухнею, що розташовані у АДРЕСА_1 , шляхом виділення у користування їй, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у користування окрему ізольовану кімнату, позначену «1-5», площею 12,3 кв. м., приміщення: коридор, позначений «1-1»,площею 5,0 кв. м., коридор, позначений «1-2», площею 5,4 кв. м., кухню, позначену «1-7», площею 8,9 кв. м., допоміжне (ванна) позначене «1-6», площею 3,7 кв. м., літню кухню лишити у загальному (спільному) користуванні.

Стягнути солідарно з відповідачів на її користь моральну (немайнову) шкоду у розмірі 120000 (сто двадцять тисяч) грн. 00 коп.

Короткий зміст заперечень відповідача ОСОБА_3 .

Позовні вимоги не визнав повністю. В обґрунтування заперечень на позовні вимоги покликається на те, що позивач ОСОБА_1 втратила право користування жилим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 в день смерті його батька, тобто ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Він та позивач, перебуваючи у шлюбних відносинах, продовжували проживати в будинку, власником якого був його батько.

22 травня 2020 року Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області (справа № 569/1950/20) шлюб було розірвано.

Відповідно до Свідоцтва про право на спадщину за законом від 30 липня 2020 року, за реєстровим №2-215 та Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (індексний номер витягу 218403052) від 30.07.2020 року, він набув право власності на будинок та прибудинкові території. ОСОБА_1 на той час вже не була членом його сім`ї.

Стосовно рішень суду, які зазначаються позивачем у позовній заяві, а саме по справі №569/7529/20, звертає увагу на зміст постанови Верховного Суду від 05 жовтня 2022 року, в якій зазначено, що згідно з частиною першою статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Відмовляючи в позові в частині визнання права користування житловим приміщенням, апеляційний суд вказав, що позивач вселилась, проживає та була зареєстрована у спірному будинку зі згоди його власника, як член його сім`ї, і має право користування цим житлом відповідно до закону.

Однак власник, за згодою якого позивачка вселилася та була зареєстрована в будинку, як член його сім`ї помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . Він прийняв спадщину за законом. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 30.07.2020 та є одноосібним власником житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами.

22.05.2020 шлюб між ними був розірваний, а отже припинилась обставина, яка була підставою для встановлення сервітуту.

Стосовно посилань позивачки на те, що договір укладений між двоюрідними братами, то варто зазначити, що чинне законодавство не забороняє укладення договорів між родичами. Він давно планував продати цей будинок та придбати собі більш компактніше житло.

Позивачкою не зазначено, які конкретно права порушив укладений договір, адже відповідно до судових рішень його зобов`язано не чинити перешкод у проживанні, що було ним виконано.

Також зазначає, що позивачка стверджує, що він відчужив об`єкт нерухомості, щоб цілеспрямовано завдати їй шкоди, як третій особі, проте ніяких доказів на підтвердження своїх слів вона не надає.

Договір купівлі-продажу, укладений між мною та ОСОБА_2 є правомірним і дійсним, він взагалі не стосується прав, свобод та інтересів ОСОБА_1 , оскільки вона не має будь-яких прав на домоволодіння по АДРЕСА_1 , а тому і не можливо щоб ці права були порушені.

Щодо моральної шкоди, заподіяної ОСОБА_1 зазначив, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності, обов`язковому доказуванню під час вирішення спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вина останнього в її заподіянні. Зокрема, з`ясуванню підлягає підтвердження факту заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або шкоди немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Просить суд, у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні Позивача, Відділ державної виконавчої служби у місті Рівному Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, про визнання договору купівлі-продажу недійсним та встановлення порядку користування домоволодінням у складі житлового будинку, літньої кухні та прибудинкових споруд, стягнення моральної шкоди відмовити у повному обсязі.

Короткий зміст заперечень відповідача ОСОБА_2 .

Вважає позовні вимоги безпідставними, оскільки чинне законодавство не забороняє укладення договорів між родичами. Крім того, ОСОБА_3 вже давно планував продати будинок, а оскільки випала така нагода продати йому, він не став від неї відмовлятися.

Позивачка не зазначає, які конкретно права порушив укладений договір, адже відповідно до судових рішень ОСОБА_3 зобов`язано не чинити перешкод у проживанні ОСОБА_1 , і відповідно до постанов державного виконавця він ці рішення виконав.

Також зазначає, що ОСОБА_1 стверджує, що ОСОБА_3 відчужив об`єкт нерухомості, щоб цілеспрямовано завдати їй шкоди, як третій особі, проте ніяких доказів на підтвердження своїх слів вона не надає.

Натомість, коли ОСОБА_3 відбував покарання у ДУ «Рівненський слідчий ізолятор», відповідно до вироку Рівненського міського суду Рівненської області від 27.10.2023 у справі № 569/17692/21, її все влаштовувало і вона спокійно проживала у будинку, який їй не належить, а це викликає у нього обґрунтовані підозри щодо добросовісності і чесної поведінки ОСОБА_1 .

Укладений договір між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 є правомірним і дійсним, він взагалі не стосується прав, свобод та інтересів ОСОБА_1 , оскільки вона не має будь-яких прав на домоволодіння по АДРЕСА_1 , а тому і не можливо щоб ці права були порушені.

Що стосується питання відшкодування моральної шкоди, то вказав, що вказані вимоги є безпідставним і необґрунтованим, а тому не підлягають задоволенню.

Так, те, що ОСОБА_1 систематично відвідує консультації психолога пов`язане з тим, що за її словами здійснює щодо неї домашнє насильство, а не через те що був укладений договір купівлі-продажу будинку.

Крім того, сама по собі наявність захворювання у позивачки і обізнаність про це захворювання ОСОБА_3 не може бути підставою для відшкодування моральної шкоди тим більше в такому значному розмірі. Таким чином, відсутній причинно-наслідковий зв`язок між укладенням договору і підставами для відшкодування моральної шкоди.

Твердження позивачки, що на неї відбувається психоемоційний та економічний тиск і погрози зі сторони ОСОБА_2 викликають у нас обґрунтований сумнів, оскільки вказані листи, на які посилається ОСОБА_1 , не містять у собі погроз. Вони пов`язані лише з адекватними вимогами законного власника будинку, який, до речі, у своїх листах повідомляв про намір укласти договір оренди з Позивачкою і вирішити ситуацію мирним шляхом.

Крім того, такі його вимоги, пов`язані з протиправною і шкідливою поведінкою самої позивачки, адже він неодноразово повідомляв, що має намір зробити ремонт будинку, а ОСОБА_1 своїми діями тільки перешкоджає законному власнику розпоряджатися своїм будинком на власний розсуд та порушує безпекові правила експлуатації будинку.

Просить суд, у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні Позивача, Відділ державної виконавчої служби у місті Рівному Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, про визнання договору купівлі-продажу недійсним та встановлення порядку користування домоволодінням у складі житлового будинку, літньої кухні та прибудинкових споруд, стягнення моральної шкоди відмовити у повному обсязі.

Рух справи та інші заяви та клопотання.

Ухвалою суду від 12 квітня 2024 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження (а.с. 112-113 том 1).

Ухвалою суду від 06 травня 2024 року клопотання відповідача ОСОБА_2 про участь в судовому засіданні в режимі відео конференції задоволено ( а.с.118-119 том 1)

08 травня 2024 року ОСОБА_3 подав клопотання про перенесення підготовчого судового засідання (а.с.120 том 1)

08 травня 2024 року ОСОБА_2 подав клопотання про перенесення підготовчого судового засідання (а.с.121 том 1)

07 червня 2024 року представник позивача, адвокат Кисельова М.І. подала перенесення судового засідання ( а.с. 162 том 1)

30 липня 2024 року представник позивача, адвокат Кисельова М.І. подала перенесення судового засідання ( а.с. 164 том 1)

27 вересня 2024 року представник позивача, адвокат Кисельова М.І. подала перенесення судового засідання ( а.с. 175 том 1)

18 жовтня 2024 року відповідач ОСОБА_3 подав клопотання про доручення до матеріалів справи ухвали Рівненського міського суду Рівненської області про визнання виконавчого листа таким, що не ділягає виконанняю ( а.с. 181, 182 том 1)

24 жовтня 2024 року представник позивача, адвокат Кисельова М.І. подала перенесення судового засідання ( а.с. 175 том 1)

24 жовтня 2024 року ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області у задоволенні заяви відповідача ОСОБА_3 про закриття провадження у справі відмовлено ( а.с. 191, 193-195 том 1)

24 жовтня 2024 року ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області закрито підготовче судове засідання ( а.с. 192, 196-197 том 1)

29 листопада 2024 року представник позивача, адвокат Кисельова М.І. подала перенесення судового засідання ( а.с. 214 том 1)

16 грудня 2024 року представником позивача подано клопотання про доручення доказів ( а.с. 222 -224 том 1)

07 січня 2025 року представником позивача подано клопотання про допит позивача як свідка ( а.с. 1-2 том 2

21 лютого 2025 року надійшло клопотання представника позивача Воронюк К.Ю. про відкладення розгляду справи ( а.с.29-30 том 2)

05 березня 2025 року надійшло повідомлення позивача ОСОБА_1 про розірвання договору з адвокатом Кисельовою М.І. ( а.с. 68 том 2)

17 березня 2025 року надійшло клопотання представника позивача Воронюк К.Ю. про відкладення розгляду справи ( а.с.49 том 2)

Виклад позиції позивача та заперечень відповідача.

Позивач та його представник в судовому засіданні позов підтримали у повному обсязі, з підстав, викладених у позові.

Відповідачі в судовому засідання позовні вимоги не визнали, з підстав, викладених у відзивах.

Мотивувальна частина

Фактичні обставини справи, встановлені судом.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 07 жовтня 2021 року у справі 569/7529/20 позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права користування домоволодінням, зобов`язання не чинити перешкод у проживанні в житловому будинку та визнання права на спадкування за законом разом із спадкоємцями першої черги спадкування, задоволено частково. Визнано за ОСОБА_1 право користування домоволодінням у складі житлового будинку, літньої кухні та прибудинкових споруд за адресою: АДРЕСА_1 . Зобов`язано ОСОБА_3 не чинити ОСОБА_1 перешкод у проживанні в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 . В задоволенні інших позовних вимог ОСОБА_1 - відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати по справі понесені позивачем по сплаті судового збору в розмірі 1680, 40 грн. В задоволенні вимоги ОСОБА_1 про стягнення витрат на надання правової допомоги в розмірі 2500 грн. - відмовлено (а.с. 20-23 том 1).

Постановою Рівненського апеляційного суду від 10 лютого 2022 року рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 07 жовтня 2021 року в частині позовних вимог про визнання за ОСОБА_1 права користування домоволодінням у складі житлового будинку, літньої кухні та прибудинкових споруд за адресою: АДРЕСА_1 , та зобов`язання ОСОБА_3 не чинити ОСОБА_1 перешкод у проживанні в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 - скасовано. В задоволенні позовних вимог у цій частині відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судовий збір за розгляд справи судом апеляційної інстанції у розмірі 2520,60 грн. (а.с. 24-26 том 1).

Постановою Верховного суду від 05 жовтня 2021 року постанову Рівненського апеляційного суду від 10 лютого 2022 року постанову Рівненського апеляційного суду від 10 лютого 2022 року в частині вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про зобов`язання не чинити перешкод у проживанні скасовано. Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 07 жовтня 2021 року в цій частині залишено в силі. Постанову Рівненського апеляційного суду від 10 лютого 2022 року в частині вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права користування житловим приміщенням залишено без змін (а.с. 27-31 том 1).

Рівненським міським судом Рівненської області на підставі поданої ОСОБА_1 заяви 24.11.2022 року було видано виконавчий лист, який перебував на примусовому виконанні у відділі державної виконавчої служби у місті Рівному Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів), ВП N? 70423780, який було виконано та прийнято постанову про закінчення виконавчого провадження від 05.12.2022 року. вищевказаного судового рішення ( а.с.32, 33, 34 том 1)

Судом також встановлено, що на підставі заяви ОСОБА_1 , від 11.08.2023 року 23.10.2023 року (фактично через понад два місяці після подання заяви на отримання) Рівненським міським судом Рівненської області 26.10.2023 року було видано відповідний виконавчий лист, згідно якого визнано за ОСОБА_1 право користування домоволодінням у складі житлового будинку, літньої кухні та прибудинкових споруд за адресою: АДРЕСА_1 та зобов`язано ОСОБА_3 не чинити мені, ОСОБА_1 , перешкод у проживанні в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 . ( а.с. 35,36 том 1)

Як вбачається з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об?єктів нерухомого майна щодо об?єкта нерухомого майна N? 346140001 від 12.09.2023 року, 12.09.2023 року приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Рівненської області Мельничук Мариною Степанівною дійсно було посвідчено договір купівлі-продажу N? 714 житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, за яким право власності на спірний об?єкт нерухомості набув ОСОБА_2 .( а.с. 41 том 1)

Як вбачається з письмових заяв рекомендованими повідомлення від 20.09.2023 року, 22.09.2023 року, 16.10.2023 року 30.11.2023 року, 31.12.2023 року, 22.01.2024 року ОСОБА_2 , як власник будинковолодіння просив забрати свої речі ОСОБА_1 з будинку АДРЕСА_2 . оскільки мав намір відремонтувати будинок, крім того зазначав про відшкодування йому збитків за проживання у вказаному будинку ( а.с. 44-49 том 1)

Листом від 25.03 2024 року ОСОБА_2 просив ОСОБА_1 обговорити умови проживання у спільному будинковолодінні, а також звільнити будинок у зв`язку з ремонтними роботами ( а.с. 52 том 1)

З оглянутого в судовому засіданні технічного паспорта на домоволодіння по АДРЕСА_1 виготовленого ФОП ОСОБА_4 вбачається, що ОСОБА_2 є одноосібним власником ( а.с. 56-58 том 1)

Відповідно до висновку психолога комунального закладу «Денний центр соціально-психологічної допомоги» Рівненської обласної ради N? 103 від 05.04.2024 зокрема через постійне перебування у стані невизначеності, фізичного та емоційного виснаження, думок про постійну небезпеку якість ОСОБА_1 , життя значно погіршилось. ( а.с. 64 том 1)

З психологічного висновку № 161 від 06 липня 2023 року слідує, що з 22 червня 2023 року, ОСОБА_1 , систематично відвідує консультації психолога, фахівця з соціальної роботи комунального закладу «Денний центр соціально-психологічної допомоги» Рівненської обласної ради. Такий стан є наслідком пережитого домашнього насильства. ( а.с. 65, 66 том 1)

З досліджених судом виписок епікризів ОСОБА_1 вбачається, що остання протягом 2024 року неодноразово перебувала на лікування з діагнозом «Злукова хвороба ОЧП з помірним порушенням моторно- евакуаторної функції кишківника ( а.с. 101-108 том 1)

З рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 10 липня 2024 року вбачається, що за заявою ОСОБА_1 було видано обмежувальний припис стосовно ОСОБА_3 на шість місяців, заборонено вести листування, телефонні переговори з ОСОБА_1 ,, контактувати через інші засоби зв`язку ( а.с.173-174 том 1)

Ухвалою Рівненського міського суду від 17 червня 2024 року у справі № 569/7529/20 за заявою ОСОБА_3 про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, було визнано виконавчий лист, виданий Рівненським міським судом Рівненської області 26 жовтня 2023 року по справі № 569/7529/20 на виконання рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 07.01.2021 року за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про визнання права користування домоволодінням, зобов`язання не чинити перешкод проживанні у житловому будинку та визнання права на спадкування за законом разом із спадкоємцями першої черги таким, що не підлягає виконанню ( а.с. 182-183 том 1)

Постановою Рівненського апеляційного суду від 12 листопада 2024 року у справі № 569/11625/24 за заявою ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису, рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 10 липня 2024 року в частині незадоволених заявлених вимог скасовано. Видано обмежувальний припис строком на 6 місяців відносно ОСОБА_3 , яким заборонено останньому перебувати в місці спільного проживання з ОСОБА_1 , заборонено наближатись на відстань ближче 100 метрів від місця проживання ОСОБА_1 та місця її перебування, місця її роботи ( а.с. 209-213 том 1)

З дослідженого в судовому засіданні договору купівлі- продажу житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами від 12.09.2023 року вбачається, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 уклали договір про те, що ОСОБА_3 продав та передав у власність, а ОСОБА_2 купив і прийняв у власність, належний продавцю на праві приватної власноті будинок з надвірними будівлями та спорудами АДРЕСА_1 . Житловий будинок належить продавцю на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом від 30.07.2020 року. Продавець свідчить що немає обмежень щодо свого права розпорядження нерухомим майном, майно нікому не продано, не подаровано, не відчужено іншим способом, не є предметом обтяжень ( а.с.228-229 том 1)

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області у справі № 569/6053/24 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні своїм майном шляхом виселення, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено ( а.с. 230-234 том 1)

З довідки про склад зареєстрованих осіб у житловому будинку № 7874 від 26.03.2024 року вбачається, що в будинку АДРЕСА_1 були зареєстровані ОСОБА_1 з 29.02.1992 року по 20.06.2022 року та ОСОБА_3 з 02.12.1982 року по 26.03.2024 року ( а.с.56 том 2)

Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права.

Як на підставу визнання договору купівлі- продажу житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами від 12.09.2023 року укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 недійсним позивач покликається, що вказаний договір є фраундаторним.

Суд не погоджується з такими доводами позивача з огляду на таке.

Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним як способу захисту є усталеним у судовій практиці, що підтверджується висновками, які містяться у постановах Верховного Суду України від 25.12.2013 у справі №6-78цс13, від 11.05.2016 у справі №6-806цс16, постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 28.11.2019 у справі №910/8357/18, від 17.06.2020 у справі №910/12712/19, від 20.01.2021 у справі №910/8992/19 (910/20867/17), від 16.03.2021 у справі №910/3356/20, від 18.03.2021 у справі №916/325/20, від 19.02.2021 у справі №904/2979/20 тощо.

За загальним правилом, у спорі про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин (див. висновки сформовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2018 у справі №905/1227/17, від 02.10.2019 у справі №587/2331/16-ц, від 22.10.2019 у справі №911/2129/17, від 19.11.2019 у справі №918/204/18).

Стаття 13 ЦК України, у якій визначаються межі здійснення цивільних прав, встановлює, що цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства, зокрема при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині, а також не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Учасники цивільних відносин при здійсненні своїх прав зобов`язані діяти добросовісно, утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб; не допускаються дії, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. На цих засадах мають ґрунтуватися і договірні відносини.

У зв`язку з цим слід дійти висновку, що межею реалізації принципу свободи договору має бути неприпустимість зловживання правом.

Рішенням Конституційного Суду України від 28.04.2021 року №2-р(II)/2021 у справі №3-95/2020(193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України та вказано, що "оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука "а також зловживання правом в інших формах", що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною)".

Фраудаторні правочини (правочини, що вчинені боржником на шкоду кредиторам) в українському законодавстві регулюються тільки в певних сферах, зокрема у банкрутстві (стаття 20 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (до введення в дію КУзПБ), стаття 42 КУзПБ), при неплатоспроможності банків (стаття 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб"); у виконавчому провадженні (частина четверта статті 9 Закону України "Про виконавче провадження").

Велика Палата Верховного Суду кваліфікує правочини, що вчинені боржником на шкоду кредиторам як фраудаторні правочини, зробивши такий правовий висновок (постанова від 03.07.2019 у справі № 369/11268/16-ц): "Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі вироку) про стягнення коштів, що набрало законної сили. Боржник (дарувальник), проти якого ухвалено вирок про стягнення коштів та відкрито виконавче провадження, та його сини (обдаровувані), які укладають договір дарування, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки укладається договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.

Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України).".

Отже, договір, який укладений з метою уникнути виконання договору та зобов`язання зі сплати боргу, є зловживанням правом на укладання договору та розпорядження власністю, оскільки унеможливлює виконання зобов`язання і завдає шкоди кредитору. Такий договір може вважатися фраудаторним та може бути визнаний судом недійсним за позовом особи, право якої порушено, тобто кредитора.

У цій справі, що розглядається, із встановлених судом обставин вбачається , що 12.09.2023 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір про те, що ОСОБА_3 продав та передав у власність, а ОСОБА_2 купив і прийняв у власність, належний проавцю на праві приватної власноті будинок з надвірними будівлями та спорудами АДРЕСА_1 . Житловий будинок належить продавцю на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом від 30.07.2020 року.

При цьому, відповідно до пункту 7 договору купівлі продажу від 20.09.2023 року слідує, що продавець зобов?язується: вилучити ключі від вищевказаного будинку у осіб, які їх мали, і передати житловий будинок до 13 вересня 2023 року включно у стані, що відповідає санітарним та технічним нормам щодо жилих приміщень. Продавець вправі передати будинок покупцю до настання обумовленого строку. Обов`язок продавця передати будинок покупцю вважається виконаним у момент передачі йому (його уповноваженому представнику) ключів від помешкання та допоміжних приміщень; передати покупцю всі документи (технічний паспорт, тощо), необхідні для реалізації права володіння, користування та розпорядження вищезазначеним нерухомим майном; погасити заборгованість по платежах, пов?язаних з обслуговуванням будинку, який відчужується (з обов?язковим наданням Покупцю документів, якими визначається перевірка приладів обліку та квитанцій, розрахункових книжок, довідок обслуговуючих організацій, що підтверджують відсутність заборгованостей, тощо) Попередити покупця про всі відомі йому (Продавцю) технічні та екологічні дефекти будинку, що є предметом цього договору. до моменту фактичної передачі будинку покупцеві, продавець несе відповідальність за збереження його фізичного стану, обладнання та невід?ємних конструктивних елементів будинку. Продавець зобов`язуються не демонтувати сантехнічне, електротехнічне обладнання, встановлені лічильники, вікна, двері, вбудовані меблі, наявні у помешканні на момент її огляду покупцем. У разі невиконання цього обов`язку продавець зобов`язуються відшкодувати завдану шкоду.

Також згідно з п. 8 вказаного договору сторони на момент укладення та посвідчення цього правочину повідомляють один одного та нотаріуса, що ними надана правдива інформація щодо будь-якого питання, пов`язаного із вчиненням цієї нотаріальної дії, що вони повідомили нотаріусу повну інформацію про відсутність чи наявність осіб, права чи інтереси яких може стосуватися дана нотаріальна дія, що вони не обмежені в праві укладати правочини; не визнані в установленому порядку недієздатними (повністю або частково) та не перебувають у хворобливому стані, не страждають в момент укладення цього договору на захворювання, що перешкоджають усвідомленню його суті; укладення договору відповідає їх інтересам, договір не має характеру фіктивного та удаваного правочину, не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені у ньому, у тексті цього договору зафіксовано усі істотні умови, будь-які попередні домовленості, які мали місце до укладення цього договору і не відображені в його тексті, не мають правового значення.

За таких підстав, дослідивши вказаний договір купівлі- продажу, суд приходить до висновку що він не відноситься до фраундаторних, оскільки не вчинений боржником на шкоду кредитору, оскільки у правовідносинах ОСОБА_1 не виступає кредитором для відповідачів, крім того, між ними взагалі відсутні будь-які зобов`язання і правочини.

Тому укладений договір між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 є правомірним і дійсним, та власник майна при укладенні вказаного договору діяв на підставі статті 317 ЦК України, оскільки йому, як власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Суд також зауважує, що на момент продажу будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 покупець ОСОБА_2 мав би знати від продавця ОСОБА_3 , що ОСОБА_3 зобов"язано не чинити ОСОБА_1 перешкоди у проживанні в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 за рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 07 жовтня 2021 року, яке в цій частині постановою Верховного Суду від 05 жовтня 2021 року залишено без змін.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_2 підтвердив те, що йому було відомо про постанову Верховного суду від 05 жовтня 2021 року, якою в частині про зобов`язання ОСОБА_3 не чинити ОСОБА_1 перешкод у проживанні в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 залишено в силі рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 07 жовтня 2021 року.

Щодо покликання позивача на акт державного виконавця від 22.03.2024 року при примусовому виконанні постанови № 569/7529/20, з якого чітко вбачається, що перешкоди у користуванні у спірному житловому будинку ОСОБА_3 не усунуті, суд їх відхиляє з огляду на таке.

24.11.2022 ОСОБА_1 отримала та пред`явила виконавчий лист по вказаній справі до виконання у Відділ державної виконавчої служби у місті Рівному Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів).

28.11.2022 старшим державним виконавцем Адамчо Володимиром Святославовичем була винесена постанова про відкриття виконавчого провадження про зобов`язання ОСОБА_3 не чинити ОСОБА_5 перешкод у проживанні в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Боржнику необхідно було виконати рішення суду протягом 10 робочих днів.

05.12.2022 старшим державним виконавцем Адамчо Володимиром Святославовичем була винесена постанова про закінчення виконавчого провадження. Встановлено, що 28.11.2022 до відділу надійшла заява стягувача ОСОБА_1 від 28.11.2022, в якій вона повідомила, що боржником ОСОБА_3 27.11.2022 змінено замки до хвіртки та вхідних дверей будинку, до яких у неї є ключі та станом на 27.11.2022 боржник не чинить перешкод у проживанні у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Таким чином, рішення суду було виконане у повному обсязі і ОСОБА_1 сама зверталася до державного виконавця з відповідною заявою. А тому, посилання позивачки на неповне виконання рішення суду і видача другого виконавчого листа є помилковим і неправомірним.

Судом також встановлено, що новий виконавчий лист справі №569/7529/20 від 23.10.2023, за виконанням якого звернулася ОСОБА_1 до відділу державної виконавчої служби, ухвалою Рівненського міського суду від 17 червня 2024 року у справі № 569/7529/20 за заявою ОСОБА_3 про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, було визнано таким, що не підлягає виконанню.

Стосовно посилань ОСОБА_1 на те, що договір укладений між двоюрідними братами, суд зазначає, що чинне законодавство не забороняє укладення договорів між родичами.

Належних та допустимих доказів, що ОСОБА_3 відчужив об`єкт нерухомості, щоб цілеспрямовано завдати шкоди позивачу, як третій особі, в судовому засіданні не надано.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2383/2010 (провадження № 14-308цс18) суд встановив, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Уразі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Як на підставу визнання спірного правочину недійсним, позивач також покликається на ст. 228 ЦК України, при цьому суд виснує таке.

Відповідно до ст. 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

У правовому висновку Верховного Суду України, викладеному у постанові від 13 квітня 2016 року у справі № 6-1528цс15, який є обов`язковим для судів, зазначено, що: «Відповідно до статті 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об`єктами права власності українського народу землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об`єктів цивільного права тощо.

Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об`єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не вважаються такими, що порушують публічний порядок».

08 серпня 2019 року Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду в рамках справи № 2а-12868/12/2670, адміністративне провадження № К/9901/1167/18 (ЄДРСРУ № 83552488) визначав підстави визнання правочинів такими, що порушують публічний порядок.

Аналізуючи положення ч. 1 ст. 203 та ст.ст. 215, 228 ЦК України колегія суддів дійшла висновку, що зміст наведених норм свідчить про те, що законодавець відокремив порушення публічного порядку від інших підстав нікчемності правочинів та передбачив наявність умислу сторін (сторони) на незаконний результат, а також суперечність його публічно-правовим актам держави.

Договір може бути визнаний нікчемним лише за умови одночасної наявності таких підстав: умислу сторін (сторони) Договору на досягнення незаконного результату та суперечність змісту Договору публічно-правовим актам держави.

Щодо умислу сторін (сторони) на досягнення незаконного результату, то у постанові від 04 червня 2019 у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18, ЄДРСРУ № 82424016) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що при кваліфікації правочину за ст. 228 ЦК України та встановлення умислу сторін (сторони) має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок (щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо) сторонами правочину або однією зі сторін й повинна бути встановлена лише вироком суду, постановленим у кримінальній справі, що відповідає частині першій статті 62 Конституції України.

В матеріалах справи не міститься жодних доказів, які б доводили наявність у відповідачів умислу на досягнення незаконного результату під час укладення спірного договору від 12.09.2023 року.

Посилання позивача ОСОБА_1 на те, що укладеним договором було порушене її право на проживання у спірному будинку на думку суду, є безпідставним та спростовується рішенням Рівненського міського суду Рівненської області у справі № 569/6053/24 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні своїм майном шляхом виселення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

Встановлені в судовому засіданні обставини не дають підстав для кваліфікації вказаного правочину за ст. 228 ЦК України.

Що стосується вимог про встановлення порядку користування житловим будинком, що розташований у АДРЕСА_1 , то в цій частині позовні вимоги також не підлягають до задоволення, з огляду на таке.

Судом встановлено, що одноосібним власником згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об?єктів нерухомого майна будинку АДРЕСА_1 є ОСОБА_2 .

Згідно ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною 1 ст. 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Позивач не є і не був членом сім`ї власника житла ОСОБА_2 між власником житла та позивачем на даний час відсутні будь-які договірні відносини з приводу користування ним, а відтак у задоволенні вимог про встановлення порядку користування житловим будинком слід відмовити.

Що стосується питання відшкодування моральної шкоди, то суд зазначає таке.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності, обов`язковому доказуванню під час вирішення спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вина останнього в її заподіянні. Зокрема, з`ясуванню підлягає підтвердження факту заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або шкоди немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Зазначені положення кореспондуються з висновками, викладеними у Постанові Верховного Суду від 26.11.2020 у справі №826/18130/16, в якій зазначено: "При цьому, у справах про відшкодування моральної шкоди обов`язок доказування покладається на особу, яка заявляє вимогу про відшкодування такої шкоди. Доказами, які дозволять суду встановити наявність моральної шкоди, її характер та обсяг, в даному випадку можуть бути, зокрема, довідки з медичних установ, виписки з історії хвороби, чеки за оплату медичної допомоги та придбання ліків, тощо."

За змістом частини 1 статті 1167 ЦК України та інших норм законодавства, що регулюють ці правовідносини, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Проте фізична чи юридична особа звільняється від відповідальності щодо відшкодування моральної шкоди, якщо доведе, що остання завдана не з її вини.

З пункту 2 постанови Пленуму Верховного Суду України №6 від 27.03.1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» слідує, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи шкода, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи.

Отже, для покладення відповідальності на заподіювача майнової та моральної шкоди необхідна сукупність таких обов`язкових умов: а) наявність шкоди; б) протиправність дій заподіювача шкоди; в) причинний зв`язок між протиправною поведінкою заподіювача і шкодою; г) вина у заподіянні шкоди.

Диспозиція наведених норм покладає на позивача обов`язок доказати факт заподіяння шкоди відповідачем та її розмір.

Пленум Верховного Суду України у постанові від 31.03.1995 № 4 Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди (зі змінами) зазначив, що при розгляді спору про відшкодування моральної шкоди суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних або фізичних страждань і втрат немайнового характеру (абзац другий пункту 5).

Отже, причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду.

Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту шкоду, яка завдана його діями. Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювача, а викликана іншими обставинами.

При цьому причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без якихось додаткових факторів стала причиною завдання шкоди. У випадку, коли протиправна поведінка, яка створила конкретну можливість завдання шкоди, перетворює її у дійсність тільки в разі приєднання до неї протиправної дії третіх осіб, має встановлюватися юридично значимий причинний зв`язок як з поведінкою, яка створила конкретну можливість (умови для завдання шкоди), так і з діями, які перетворили її у дійсність (фактичне завдання шкоди).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

В судовому засіданні встановлено, що позивач ОСОБА_1 систематично відвідує консультації психолога, пов`язане з тим, що відносно неї здійснюється домашнє насильство ОСОБА_3 , а не через те, що був укладений договір купівлі-продажу будинку.

З досліджених судом листів ОСОБА_2 , якими, як стверджує ОСОБА_1 , на неї здійснюється психоемоційний та економічний тиск і погрози зі сторони ОСОБА_2 слідує, що останні не містять у собі погроз. Вони пов`язані з вимогами власника будинку, який, також повідомляє про намір укласти договір оренди з позивачкою і вирішити ситуацію мирним шляхом.

Крім того, предметом спору у вказаній справі є визнання договору купівлі- продажу недійсним і у зв`язку з цим стягнення моральної шкоди, оскільки судом відмовлено у задоволені вимог про визнання договору купівлі- продажу недійсним, а вимоги про відшкодування моральної шкоди є похідними, то і в задоволенні вказаних вимог слід відмовити.

Судові витрати.

Оскільки позивачу відмовлено в задоволенні позову, то судовий збір покладається на позивача, оскільки відповідно до ст. 141 ЦПК України стягненню з відповідача у такому випадку судові витрати не підлягають.

Керуючись ст.ст. 3, 12, 13, 81, 141, 259, 263-265, 354 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа , яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Відділ державної виконавчої служби у місті Рівному Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про визнання договору купівлі- продажу недійсним та встановлення порядку користування домоволодінням у складі житлового будинку, літньої кухні та прибудинкових споруд, стягнення моральної шкоди відмовити.

Апеляційна скарга на рішення може бути подана безпосередньо в Рівненський апеляційний суд протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса АДРЕСА_1 .

Відповідач ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_3 .

Відповідач - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , адреса АТ "УкрПошта", АДРЕСА_4

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Відділ державної виконавчої служби у місті Рівному Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції - 33.028, м.Рівне, вул.Замкова, 22-а

Повний текст рішення складено 27 травня 2025 року

Суддя Н.Г.Кучина