Номер провадження: 22-ц/813/1426/25
Справа № 522/6606/23
Головуючий у першій інстанції Науменко А.В.
Доповідач Коновалова В. А.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

17.04.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Коновалової В.А.,

суддів: Карташова О.Ю., Назарової М.В.,

з участю секретаря судового засідання Уманець А.В..

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідачі - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , від імені якої діє представник ОСОБА_4 ,

на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 03 квітня 2024 року,

за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про виселення

в с т а н о в и в:

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про виселення, в обґрунтування якого зазначила, що з 05.07.2016 року вона є власницею квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 05.07.2016 року, який зареєстровано в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно від 05.07.2016 року.

Позивач зазначає, що під час укладання договору купівлі-продажу квартири за зазначеною адресою проживали та були зареєстровані ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

Відповідно до відповіді Департаменту надання адміністративних послу ОМР № 341/01-09 від 06.03.2023 року за вищезазначеною адресою жодна особа зареєстрованою не значиться.

25.01.2023 року позивач звернулась з листом-вимогою до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про передання ОСОБА_5 наявних у них ключів від квартири, а також звільнення квартири від їх особистих речей за адресою АДРЕСА_2 з дня отримання зазначеної вимоги, яка отримана 26.01.2023 року.

Позивач має намір продати квартиру, оскільки знаходиться у скрутному становищі, але не може цього зробити через те, що відповідачі не бажають звільнити приміщення.

Договір найму з відповідачами не укладався, відповідачі не є членами сім?ї позивачки, в будинку не зареєстровані, не оплачують ніяких комунальних платежів, займають приміщення самоправно. Добровільно звільнити приміщення відповідачі не бажають, у зв?язку з чим позивач змушена звернутися до суду.

Позивач просила суд виселити ОСОБА_3 , ОСОБА_6 з належної ОСОБА_1 квартири АДРЕСА_1 , без надання іншого жилого приміщення.

Короткий зміст рішень суду

Приморський районний суд м. Одеси рішенням від 03 квітня 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про виселення відмовив.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позовних вимог, виходив із того, що відповідачі проживали в квартирі з дозволу попереднього власника житла ОСОБА_7 , даних про те, що ОСОБА_7 ставив питання про виселення відповідачів, суду не надано. З 2016 року (з моменту придбання вказаної квартири позивачем) відповідачі продовжували проживати у вказаній квартирі вже зі згоди позивача у вказаній справі, так як позивачу було достеменно відомо про факт проживання відповідачів у її квартирі, що підтверджується як матеріалами справи так і поясненнями сторін. За вказаних обставин суд визнав, що відповідачі користувалися єдиним житлом на законних підставах протягом тривалого часу. Оскільки спірна квартира протягом тривалого періоду часу є житлом відповідачів в розумінні діючого в Україні житлового законодавства та статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, іншого житла у відповідачів немає та в результаті виселення вони можуть стати безхатченками. З врахуванням наведеного, суд першої інстанції вважав, що при виселенні відповідачів з вказаної квартири не буде збережено принцип пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами позивача як власника та втратою відповідачами житла, в зв`язку з чим вимоги позивача є необґрунтованими та до задоволення не підлягають.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , від імені якої діє представник ОСОБА_4 , просить скасувати рішення Приморського районного суду м. Одеси від 03 квітня 2024 року по справі № 522/6606/23 та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 з належної ОСОБА_1 квартири АДРЕСА_1 , без надання іншого жилого приміщення задовольнити, посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, що мають значення для справи, порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

(1) Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , від імені якої діє представник ОСОБА_4 , не погоджується з висновками суду першої інстанції, та зазначає, що відповідачі не є членами сім`ї попереднього власника, що підтверджується договором купівлі-продажу від 05.07.2016 року. Відповідно до п.5 договору продавець свідчить, що членів сім?ї, в тому числі недієздатних чи обмежено дієздатних осіб та дітей, які б мали право проживання (особистий сервітут, встановлений ст. 405 ЦК України) в квартирі, що є предметом цього договору, немає. Попередній власник не був зареєстрований у вказаній квартирі, а також не проживав разом з відповідачами.

Посилається, що позивач не надавала згоди на подальше проживання відповідачів, що підтверджується п. 8 договору купівлі-продажу зі змісту якого вбачається, що позивачем відразу було поставлено питання перед колишнім власником про зняття з реєстрації третіх осіб, крім того, позивач у 2016 році та 2017 році звертався до суду з позовними вимогами до відповідачів про виселення з зазначеної квартири.

Зазначає, що квартира за адресою АДРЕСА_2 відповідачами була продана у 2011 році, а відповідачі повинні були самі подбати про своє майбутнє місце проживання.

Позивач вважає, що оскільки відповідач ОСОБА_2 повністю визнала пред?явлений до неї позов, то у суду були усі підстави для задоволення позову у частині вимог щодо виселення ОСОБА_2 з займаної квартири позивача. Задоволення такої вимоги щодо ОСОБА_2 , жодним чином не суперечило б вимогам ч. 4 ст. 206 ЦПК України.

(2) Позиція інших учасників справи

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 14.06.2024 року ОСОБА_2 , ОСОБА_3 роз`яснювалось право подання до апеляційного суду відзиву на апеляційну скаргу, проте відзиву не надходило.

Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_4 копію ухвали про відкриття провадження отримав 14.06.2025 року в особистому кабінеті Електронного суду, що підтверджується довідкою.

Копія ухвали про відкриття провадження та апеляційна скарга направлялась ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , конверти з рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення повернулися неврученим з зазначенням причини «за закінченням терміну зберігання».

Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_4 про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином і в установленому законом порядку, шляхом отримання судової повістки за допомогою підсистеми (модуля) ЄСІТС «Електронний суд» в Електронному кабінеті 08.02.2025 року, що підтверджується довідкою.

ОСОБА_2 повідомлена про дату, час та місце розгляду справи у відповідності до вимог п. 1 ч. 8 ст. 128 ЦПК України.

Від ОСОБА_3 надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, проти позову заперечує та просить відмовити.

Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_4 в судовому засіданні доводи апеляційної скарги підтримав.

ОСОБА_2 у судовому засідання просила апеляційну скаргу залишити без задоволення.

ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Ухвалюючи рішення суд першої інстанції виходив з того, що відповідач підтвердила, що продала вказану квартиру ОСОБА_7 за борги, однак між ними була домовленість про викуп вказаної квартири зворотно, а тому вона продовжувала проживати у вказаній квартирі і надалі. У зв`язку з відсутністю фінансової можливості викупити вказану квартиру, в подальшому вона була продана ОСОБА_7 позивачу ОСОБА_1 , відповідачі не були виселені та зняті з реєстрації під час придбання квартири у власності ОСОБА_7 в період з 2011 по 2016 рік, що було відомо позивачу. Даних про те, що ОСОБА_7 ставив питання про виселення відповідача, суду не надано. З 2016 року (з моменту придбання вказаної квартири позивачем) відповідачі продовжували проживати у вказаній квартирі вже зі згоди позивача у вказаній справі, так як позивачу було достеменно відомо про факт проживання відповідачів у її квартирі.

Суд вважав, оскільки відповідачі користувалися єдиним житлом на законних підставах протягом тривалого часу, при виселенні відповідачів з вказаної квартири не буде збережено принцип пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами позивача як власника та втратою відповідачами житла, в зв`язку з чим вимоги позивача є необґрунтованими та до задоволення не підлягають.

Проаналізувавши встановлені судом першої інстанції обставини у справі колегія суддів вважає, що рішення суду відповідає вимогам закону та обставинам справи.

Із матеріалів справи вбачається, що 05.07.2016 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу квартири за адресою АДРЕСА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Пашичевою Г.Л. Зазначена квартира належала продавцю на праві особистої приватної власності на підставі договору купівлі-продажу від 04.02.20211 року.

Відповідно до п. 4 вказаного договору зазначена квартира під арештом не перебуває, сервітутів і прав у третіх осіб (у тому числі за договорами найму, довічного користування, тощо), як у межах України так і за межами України немає, як внесок до статутного капіталу (фонду) юридичних осіб не внесена.

Пунктами 8, 9 договору передбачено, що продавець звільнить квартиру та вирішить питання про зняття з реєстрації місця проживання у квартирі третіх осіб в строк до першого серпня 2016 року. Прихованих недоліків чи дефектів які б перешкоджали використання квартири за призначенням на момент огляду виявлено не було.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції позивачем зазначалося, що квартира за адресою: АДРЕСА_2 , її цікавила як об`єкт бізнесу, стан квартири не цікавив, знала що в квартирі проживають люди.

Судом першої інстанції встановлено, що на час придбання квартири відповідачі були зареєстровані та проживали у вказаній квартирі, про що позивачу було відомо.Відповідач ОСОБА_6 за адресою: АДРЕСА_2 зареєстрована 29.05.1985 року.

Набуваючи квартиру в якій зареєстровані та залишилися проживати ОСОБА_8 , ОСОБА_3 зі згоди попереднього власника квартири протягом тривалого строку, позивач у визначений законом спосіб не заявив до них вимог про виселення.

Відповідач ОСОБА_9 у вказаній квартирі проживає 45 років, до смерті її чоловіка, квартира перебувала у його власності, потім перейшла у власність відповідачів, які продали квартиру ОСОБА_7 з яким була домовленість про викуп квартири, тому вони продовжували проживати в квартирі.

Судом встановлено, що відповідачі в період з 2011 року по 2016 рік не були виселені та зняті з реєстрації під час перебування квартири у власності ОСОБА_7 .

Зазначені обставин свідчать про те, що відповідачі у встановленому законом порядку були вселені до і залишилися проживати у квартирі після її продажу.

Вказане породжувало у відповідачів правомірне очікування на проживання у квартирі за адресою: АДРЕСА_2 .

Згідно довідки Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб № Д5-66725-ф/о від 30.03.2024 року за адресою АДРЕСА_2 , відсутні зареєстровані/задекларовані особи.

З відповідей № 492969 та № 492979 від 14.03.2024 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що у відповідачів відсутнє будь-яке інше житло.

Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Суду як джерело права.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).

Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням у приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

Правова позиція Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції передбачає кожній особі гарантії, крім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ від 24 листопада 1986 року у справі «Gillow v. the U.K.»), так і на наймача (рішення ЄСПЛ від 18 лютого 1999 року у справі «Larkos v. Cyprus»).

Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, визначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

У пунктах 40-44 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (заява № 30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем.

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, пункт 50).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, пункт 47).

Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (рішення ЄСПЛ у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria), заява № 20082/02, пункт 56).

Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (рішення ЄСПЛ від 27 травня 2004 року у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» (Connors v. the United Kingdom), заява № 66746/01, пункт 82).

Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (пункт 60 вищезгаданого рішення у справі «Зехентнер проти Австрії»).

Навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (рішення ЄСПЛ від 09 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини» (Stankova v. Slovakia), заява № 7205/02, пункти 60-63; зазначене вище рішення у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», пункт 50; рішення від 15 січня 2009 року у справі «Косіч проти Хорватії» (Cosic v. Croatia), заява № 28261/06, пункти 21-23; рішення від 22 жовтня 2009 року у справі «Пауліч проти Хорватії» (Paulic v. Croatia), заява № 3572/06, пункти 42-45).

Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (рішення у справі «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy) [ВП], заява № 33202/96, пункт 110, ECHR 2000-I).

Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення відносно такої особи статті 8 Конвенції (див., mutatis mutandis, рішення ЄСПЛ у справах «Дакус проти України» від 14 грудня 2017 року («Dakus v. Ukraine», заява № 19957/07), «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 2 березня 2011 року («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 30856/03), «Садов`як проти України» від 17 травня 2018 року («Sadovyak v. Ukraine», заява № 17365/14)).

Порушення Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із трьох зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб (частина перша статті 383 ЦК України).

Виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку (частина перша статті 109 ЖК України).

У спірних правовідносинах є конкуренція прав на повагу до житла відповідачів, які не є власниками спірної квартири, та правом власності на неї позивача.

Звертаючись до суду із позовом позивач просив виселити ОСОБА_3 , ОСОБА_6 з належної ОСОБА_1 квартири АДРЕСА_1 , без надання іншого жилого приміщення, оскільки вони не є членами сім`ї позивача, в будинку не зареєстровані та займають приміщення самовільно.

Права ОСОБА_1 , як власника житлового будинку, гарантовані статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, в якій закладено принцип мирного володіння майном.

У своїй практиці Європейський суд з прав людини керується принципом пропорційності, тобто дотримання справедливого балансу. Заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар внаслідок втручання у її права. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення, й наслідками, що настають.

У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно суспільний інтерес; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Отже, під час вирішення справи про виселення особи, чи визнавання такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, суд повинен провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до її житла не лише законним, але й необхідним у демократичному суспільстві. Інакше кажучи, виселення особи має відповідати нагальній суспільній необхідності, зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою.

Питання про визнання припиненим права користування житлом та зобов`язання особи звільнити житло у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням обставин щодо об`єкта нерухомого майна, які ставляться до житлових приміщень, а також наявності чи відсутності іншого житла.

Має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

Відповідачі дуже тривалий час проживають у спірній квартирі, після продажу квартири ОСОБА_7 продовжували в ній проживати. Позивачу ОСОБА_1 на час придбання квартири 05.07.2016 року було відомо про те, що в квартирі зареєстровані та проживають відповідачі. Як зазначалося позивачем під час розгляду справи в суді першої інстанції квартира її цікавила як об`єкт бізнесу, стан квартири не цікавив.

Із цим позовом позивач звернулась до суду в квітні 2023 року, зазначивши, що має намір продати квартиру, але не може здійснити це, оскільки відповідачі не бажають звільнити квартиру.

Добросовісність є однією із загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що добросовісність та розумність належать до фундаментальних засад цивільного права (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Отже, сторони повинні діяти правомірно, зокрема, поводитися добросовісно, розумно враховувати інтереси одна одної, утримуватися від недобросовісних дій чи бездіяльності.

Принцип добросовісності - це загальноправовий принцип, який передбачає необхідність сумлінної та чесної поведінки суб`єктів при виконанні своїх юридичних обов`язків і здійсненні своїх суб`єктивних прав.

У суб`єктивному значенні добросовісність розглядається як усвідомлення суб`єктом власної сумлінності та чесності при здійсненні ним прав і виконанні обов`язків.

Добросовісність при реалізації прав і повноважень включає в себе неприпустимість зловживання правом, яка, виходячи із конституційних положень, означає, що здійснення прав та свобод людини не повинно порушувати права та свободи інших осіб.

Обізнаність позивача на час придбання квартири за адресою: АДРЕСА_2 про те, що в квартирі зареєстровані та проживають ОСОБА_6 , ОСОБА_10 та їх факт проживання за мовчазною згодою позивача свідчить, що відповідачі розраховували на правову визначеність своїх житлових прав.

Колегія суддів погоджується із висновком суду про те, що спірна квартира протягом тривалого періоду часу є житлом відповідачів в розумінні діючого в Україні житлового законодавства та статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Іншого житла у відповідачів немає.

Судом першої інстанції, із урахуванням принципу пропорційності, з дотриманням балансу інтересів сторін спору відносно спірного житлового приміщення, дійшов обґрунтованого висновку про те, що фактичне виселення відповідачів із квартири, якою відповідачі користувалися тривалий час на законних підставах, не буде збережено принцип пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами позивача як власника та втратою відповідачами житла.

Схожий висновок у подібних правовідносинах висловлений у постанові Верховного Суду від 07 квітня 2021 року у справі № 61-11890св20.

Крім того, колегія суддів вважає безпідставними посилання заявника на неврахування судами висновку щодо застосування норми права, викладеного у постановах Верховного Суду № 334/4599/20, 367/2873/18, оскільки встановлені фактичні обставини у вищенаведених справах відрізняються від встановлених обставин у справі, яка переглядається.

Доводи апеляційної скарги про те, щоОСОБА_6 під час розгляду справи визнала позов, то у суду були усі підставі для задоволення позовних вимог щодо виселення ОСОБА_6 не заслуговують на увагу, оскільки судом зазначено, що визнаючи позов, відповідач одночасно і спростувала обставини викладені у позовній заяві та вказала, що квартира є єдиним місцем проживання відповідачів. В суді апеляційної інстанції відповідач заперечували проти задоволення позовних вимог.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

В апеляційній скарзі не наведено ніяких нових обставин та не надано нових доказів, що давали б апеляційному суду підстави для проведення переоцінки обставин та доказів, зроблених судом першої інстанції у своєму рішенні.

Щодо суті апеляційної скарги

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись статтями 367, п.1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якої діє представник ОСОБА_4 , залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 03 квітня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 16 травня 2025 року.

Головуючий В.А. Коновалова

Судді М.В. Назарова

О.Ю. Карташов