ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/594/25 Справа № 417/243/15-ц Суддя у 1-й інстанції - Чернік А. П. Суддя у 2-й інстанції - Агєєв О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Агєєва О.В.,

суддів: Никифоряка Л.П., Новікової Г.В.

за участю секретаря судового засідання Драгомеррецької А.О., Триполець В.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпро цивільну справу №417/243/15-ц за позовом публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, за апеляційною скаргою Гурської Анастасії Сергіївни, яка діє в інтересах ОСОБА_1 на заочне рішення Марківського районного суду Луганської області від 20 травня 2015 року, ухвалене у складі судді Лукінової К.С, -

ВСТАНОВИВ:

20.02.2015р. позивач АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з даним позовом, посилаючись у своїх вимогах на те, що між ПАТ КБ «Приватбанк» та відповідачем ОСОБА_1 укладений в письмовій формі договір кредиту № DN80FJ00000055 від 03 квітня 2007 року, у вигляді не поновлювальної лінії у розмірі 67000,00 доларів США на придбання нерухомості, а також 6700,00 доларів США на сплату одноразової комісії, та 13735,00 доларів США на сплату страхових платежів, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,83 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, на строк з 03 квітня 2007 року по 02 квітня 2027 року включно.

Для виконання кредитного договору позивач відкрив позичальнику рахунок для зарахування коштів, спрямованих на погашення заборгованості, рахунок по сплаті відсотків, рахунок для обліку винагороди.

Відповідно до умов договору відповідач щомісяця повинна надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості, відсотків, а також інших витрат згідно з кредитним договором у розмірі 937,13 доларів США.

У випадку порушення зобов`язань за кредитним договором відповідач сплачує банку відсотки за користування кредитом у подвійному розмірі, нараховані від суми непогашеної в строк заборгованості за кредитом.

Відповідач не надала своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору, в зв`язку з чим станом на 02 лютого 2014 року має заборгованість у розмірі 118 375,64 доларів США, яка складається з: 75 857,64 доларів США - заборгованість за кредитом; 7 437,76 доларів США - заборгованість по несплаченим процентам за користування кредитом; 2 211,00 доларів США - заборгованість по комісії за користування кредитом; 32 869,24 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором.

У зв`язку з чим просив стягнути з відповідача заборгованість в сумі 1 787 472,16 грн. та судові витрати в сумі 4074,00 грн.

Заочним рішенням Марківського районного суду Луганської області від 20 травня 2015 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитом в сумі 1 743 818 грн. 82 коп. Вирішено питання по сплаті судового збору.

Не погодившись з зазначеними судовими рішеннями, представник ОСОБА_1 -адвокат Гурська А.С. подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на те, що оскаржуване рішення не відповідає визначеним ст.263 ЦПК України критеріям, постановлено з грубим порушенням прав ОСОБА_1 , норм матеріального та процесуального права, судом не було з`ясовано всі обставини, які мають значення для справи, суд визнав встановленими обставини, які мають істотне значення та не були доведені позивачем, а тому рішення має бути скасовано.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд вирішив справу без участі відповідача, оскільки остання не була належним чином повідомленою, і не надавала своїх заперечень та пояснень. Позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження факту видачі кредиту, його погашення, реального розміру заборгованості по всім заявленим вимогам, а також право на дострокове стягнення кредиту, окрім цього, матеріали справи не містять повідомлення позивача про дострокове повернення кредиту та докази його направлення та вручення.

Зазначає, що жоден з наданих позивачем на підтвердження своїх позовних вимог документів не є первинним документом, який би підтверджував факт видачі кредиту, його погашення, реальний розмір заборгованості по всім заявленим вимогам, а також право позивача на дострокове стягнення кредиту.

Представник позивача АТ КБ «ПриватБанк» - адвокат Колодочка П.О. подав до суду клопотання про визнання поважними причини неподання відзиву на апеляційну скаргу по справі та просив надати додатковий строк для підготовки та подання відзиву на апеляційну скаргу. Однак в подальшому своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Представником позивача було подано клопотання про долучення доказів на стадії апеляційного розгляду, а саме: копії кредитного договору від 03.04.2007 року; оновлені графіки погашення кредиту (станом на 29.12.2011р. та станом на 01.02.2012р.), виписки від 29.05.2024 №JS6I90JTOJ64IGV1, претензії від 04.01.2012 року №30.1.0.0/2-043.

Представник відповідача подала заперечення проти долучення поданих представником позивача доказів на стадії апеляційного розгляду, обґрунтовуючи свої заперечення ч.3 ст.367 ЦПК України, згідно вимог якої докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Представники відповідача у судовому засіданні апеляційного суду підтримали доводи апеляційної скарги, просили її задовольнити.

Представник позивача в судовому засіданні заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив відмовити у її задоволенні, рішення суду першої інстанції просив залишити без змін.

Відповідач до суду не з`явилась про дату, час і місце розгляду справи повідомлена у встановленому законом порядку.

Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутності учасника справи, який не з`явився в судове засідання, оскільки, відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з огляду на наступне.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено,що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду не в повній мірі відповідає вимогам закону з огляду на таке.

Судом встановлено, що Публічним акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» та відповідачем ОСОБА_1 укладений у письмовій формі договір кредиту № DN80FJ00000055 від 03.04.2007 року, відповідно до якого банк надав боржнику кредит у розмірі 73 700 доларів США терміном до 02.04.2027 року.

Відповідно до договору відповідач щомісяця в період сплати повинен надати банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості, відсотків, а також інших витрат згідно з кредитним договором.

У випадку порушення зобов`язань за кредитним договором відповідач сплачує банку відсотки за користування кредитом у подвійному розмірі на місяць, нараховані від суми непогашеної в строк заборгованості за кредитом.

Відповідач не надала своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами, відповідно до умов договору, в зв`язку з чим станом на 02.02.2014 року склалась заборгованість в розмірі 118 375,64 доларів США, що за курсом НБУ на 02.02.2014р. еквівалентно дорівнює 1 787 472,16 грн., і яка складається з: заборгованості за кредитом - 75 857,64 доларів США (що в еквіваленті складає 1 145 450,36 грн.; заборгованості по несплаченим процентам за користування кредитом - 7437,76 доларів США (що в еквіваленті складає 112310,18 грн.); заборгованості по комісії за користуванням кредитом 2211,00 доларів США (що в еквіваленті складає 33386,1 грн.); пені за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором 32 869,24 доларів США (що в еквіваленті складає 496 325,52 грн.) (станом на 02.12.2014 року курс НБУ: 100 доларів США - 1510 грн.).

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що відповідач порушила зобов`язання за кредитним договором, що є підставою для стягнення з неї всієї суми заборгованості, в т.ч. процентів, комісії та пені, що передбачено як законом, так і умовами договору.

Колегія суддів не погоджується з рішенням суду першої інстанції, яке підлягає скасуванню через порушення вимог процесуального закону з ухваленням нового рішення з огляду на наступне.

Згідно ч.2 ст.128 ЦПК України суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання, якщо їх явка не є обов`язковою.

Судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями.

Судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно.

Обов`язок суду повідомити учасників справи про місце, дату і час судового засідання є реалізацією однією із основних засад (принципів) цивільного судочинства відкритості судового процесу. Невиконання (неналежне виконання) судом цього обов`язку призводить до порушення не лише права учасника справи бути повідомленим про місце, дату і час судового засідання, але й основних засад (принципів) цивільного судочинства.

Розгляд справи за відсутності учасника процесу, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки-повідомлення, є порушенням статті 6 Конвенції, а також порушенням статей 128, 130 ЦПК України.

Згідно зі статтею 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Так, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 червня 2024 року у справі № 643/17028/20 (провадження № 61-17619св23) зазначено, що: «процесуальним законодавством передбачено два способи надсилання судової повістки: шляхом направлення рекомендованим листом з повідомленням про вручення та в електронній формі - через «Електронний кабінет», у тому числі шляхом направлення листа на офіційну електронну пошту засобами підсистем ЄСІТС у випадках, передбачених пунктом 37 глави 2 розділу ІІІ Положення про ЄСІТС. Вимога про надіслання судової повістки через підсистеми ЄСІТС є обов`язковою для осіб, визначених у пункті 10 Положення про ЄСІТС, і тих осіб, які добровільно зареєстрували офіційні електронні адреси в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі.

Подібний за змістом висновок щодо надсилання судової кореспонденції на електронну адресу зроблено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2024 року у справі № 454/1883/22 (провадження № 14-117цс23).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 листопада 2023 року у справі № 761/20381/21 (провадження № 61-4215св23) зазначено, що: «відповідно до пункту 2 Порядку надсилання учасникам судового процесу (кримінального провадження) текстів судових повісток у вигляді SMS-повідомлень, затвердженого наказом Державної судової адміністрації України від 01 червня 2013 року № 73, текст судової повістки може бути надісланий судом учаснику судового процесу SMS-повідомленням лише після подання ним до суду відповідної заявки. Така заявка оформляється безпосередньо в суді або шляхом заповнення учасником форми, яка розміщена на офіційному веб-порталі судової влади України.

Отже, суд може повідомляти учасника справи про розгляд справи з використанням засобів мобільного зв`язку шляхом надіслання текстових (SMS) повідомлень, однак виключно за наявності відповідної письмової заяви такого учасника».

Аналіз викладених вище приписів ЦПК України, якими встановлено порядок направлення судової повістки особі, яка не має офіційної електронної адреси, свідчить про обов`язок суду направлення судової повістки рекомендованим листом з повідомленням про вручення. Надсилання відповідних процесуальних документів на електронну адресу сторони у справі, вказану в документах, що подавались до суду, не заборонене, та може здійснюватися як додаткове, однак такі дії не можуть замінити належне надсилання учаснику судової повістки відповідно до статті 128 ЦПК України».

Якщо остання відома адреса місця проживання (перебування), місцезнаходження чи місця роботи учасників справи знаходиться на тимчасово окупованій території, суд викликає або повідомляє учасників справи, які не мають електронного кабінету, про дату, час і місце першого судового засідання у справі через оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за двадцять днів до дати відповідного судового засідання.

Суд викликає або повідомляє таких учасників справи про дату, час і місце інших судових засідань чи про вчинення відповідної процесуальної дії через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів до дати відповідного судового засідання або вчинення відповідної процесуальної дії.

З опублікуванням такого оголошення відповідач вважається повідомленим про дату, час і місце розгляду справи (Постанова ВС від 10.04.2020 у справі № 415/7119/15-ц).

Право сторони по справі знати про час і місце судового засідання, є складовою права на доступ до правосуддя, передбачене статтею 6 Конвенції.

Хоча в тексті відновленого судового рішення Марківського районного суду Луганської області від 20 травня 2015 року (яке оскаржується) зазначено про належне повідомлення відповідача - шляхом опублікування оголошення в газеті «Урядовий кур`єр», але матеріали справи даних, що підтверджують дане твердження - не містять, що колегія суддів трактує на користь обґрунтованості доводів апелянта в цій частині.

Таким чином, оскільки порушено право відповідача знати про час і місце розгляду справи то це, відповідно до пункту 3 частини третьої статті 376 ЦПК України, є підставою для скасування судового рішення, т.я. апелянт посилається на це в своїй апеляційній скарзі.

Розглядаючи по суті позовні вимоги суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Відповідно до статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ч.1 ст.638 ЦК України, істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною 2 статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Таким чином, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Статтею 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути заборгованість за процентами нарахованими за користування кредитом.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 лютого 2020 року у справі №912/1120/16 (провадження №12-142гс19) зазначено, що у межах кредитного договору позичальник отримує позичені кошти у своє тимчасове користування на умовах повернення, платності і строковості. У постановах Великої Палати Верховного Суду вже неодноразово вказувалося на те, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно.

Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані частиною першою ст.1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення. Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством.

Судом встановлено наявність заборгованості позичальника перед кредитором станом на час звернення до суду. Згідно наданого розрахунку розмір даної заборгованості, станом на 02 грудня 2014 року, визначено в сумі 118 375,64 доларів США, з яких: 75 857,64 доларів США заборгованість за тілом кредиту, 7 437,76 доларів США - нараховані та несплачені проценти за користування кредитом, 2 211,00 доларів США - заборгованість по комісії за користування кредитом, 32 869,24 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язання за договором.

Таким чином, суд вважає встановленим, що позичальник не виконував взяті на себе зобов`язання за кредитним договором, своєчасно не здійснював відповідні платежі згідно графіку, через що виникла заборгованість, яка також не сплачується відповідачем, а тому існують підстави для часткового задоволення позову.

Колегія суддів також зазначає, що згідно ч.2 ст.530 ЦК України якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Відповідно до вимог ч.2 ст.1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

З матеріалів справи вбачається, що у даній справі, звертаючись до суду з позовом, Банк обґрунтував свої вимоги наявністю заборгованості за кредитним договором та правом вимагати дострокового повернення суми кредиту та відсотків у зв`язку з неналежним виконанням позичальником зобов`язань за кредитним договором.

Як зазначив Верховний Суд у своїй постанові від 26 липня 2023 року у справа №757/2278/14-ц (провадження №61-1085св23), у разі пред`явлення кредитором позову про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором, саме на позивача покладається обов`язок з доведення того, що є підстави для звернення з таким позовом.

Частиною 4 статті 16 ЗУ «Про споживче кредитування» (який є спеціальним законом, і яким слід керуватись при вирішенні даної справи) передбачено, що у разі затримання споживачем сплати частини споживчого кредиту та/або процентів щонайменше на один календарний місяць, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - щонайменше на три календарні місяці, кредитодавець має право вимагати повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, в повному обсязі, якщо таке право передбачене договором про споживчий кредит.

Кредитодавець зобов`язаний у письмовій формі повідомити споживача про таку затримку із зазначенням дій, необхідних для усунення порушення, та строку, протягом якого вони мають бути здійснені.

Якщо кредитодавець відповідно до умов договору про споживчий кредит вимагає здійснення платежів, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі платежі або повернення споживчого кредиту здійснюються споживачем протягом 30 календарних днів, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - 60 календарних днів з дня одержання від кредитодавця повідомлення про таку вимогу. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про споживчий кредит, вимога кредитодавця втрачає чинність.

Тобто спеціальний закон пов`язує право кредитодавця вимагати дострокового погашення кредиту за певних умов, зокрема, якщо це передбачено кредитним договором.

Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (частини друга, четверта статті 77 ЦПК України).

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Для встановлення дійсних фактичних обставин справи сторони мають надати до суду належні, допустимі, достатні та достовірні докази, які підлягають оцінці судом.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (частини перша, третя статті 77 ЦПК України).

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина друга статті 78 ЦПК України).

Відповідно до статті 79 ЦПК України докази мають бути достовірними, тобто такими, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Як зазначено вище і вбачається з матеріалів справи, Банк звернувся до суду з даним позовом у лютому 2015 року, після не сплати відповідачем сум (згідно графіку погашення) за кредитним договором певної кількості щомісячних платежів, в результаті чого станом на 02 грудня 2014 року виникла заборгованість за кредитним договором.

З тексту кредитного договору №DN80FJ00000055 від 03 квітня 2007 року, який підписаний відповідачем, вбачається, що сторони погодили умови кредитування, зокрема щомісячні проценти на рівні 0,83% на місяць на залишок заборгованості, порядок повернення кредиту (згідно графіку погашення), кількість та розмір платежів, періодичність внесення платежів (графік платежів).

Пунктом 1.1. п.1 кредитного договору визначено, що кредит надається позичальнику на строк з 03 квітня 2007 року по 02 квітня 2027 року включно.

Підпунктом 2.3.3 пункту 2.3 пункту 2 кредитного договору зазначено, що у випадку затримання сплати частини кредиту та/або відсотків щонайменше на один календарний місяць позичальник має право повернути Банку суму кредиту в повному обсязі, винагороду, відсотки за фактичний строк його користування, в повному обсязі виконувати інші зобов`язання за договором протягом 30 календарних днів з дати отримання повідомлення про таку вимогу від банку.

Підпунктом 2.3.7 пункту 2.3 пункту 2 кредитного договору визначено право Банку стягнути кредит до настання дати, передбаченої п.1.1 даного Договору, у т.ч. шляхом звернення стягнення на заставне майно, при настанні умов, передбачених п.2.3.3 договору.

Вимога про дострокове виконання позичальником своїх зобов`язань по цьому договору направляється позичальнику у письмовому вигляді та підлягає виконанню у повному обсязі протягом 30 тридцяти календарних днів з дати одержання повідомлення про таку вимогу Банку. Апеляційний суд наголошує, що у розподілі тягаря доведення позову саме на позивача покладено обов`язок довести належними та допустимими доказами наявність заборгованості, яка підлягає стягненню з позичальника та поручителя на користь кредитора, а відповідачі мають довести, що у них немає такого обов`язку у зв`язку з відсутністю заборгованості, яка підлягає стягненню, або що розмір заборгованості не відповідає дійсності. У разі пред`явлення кредитором позову про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором саме на позивача покладається обов`язок з доведення того, що строк виконання такого зобов`язання настав.

В оцінці цього визначальними є умови кредитного договору. Такий договір є джерелом правового регулювання цивільних відносин між сторонами, який визначає обов`язкові для обох сторін правила поведінки, відмінні від їх законодавчого регулювання.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем, на виконання п.п.2.3.3 п.2.3 п.2 кредитного договору, було направлено на адресу боржника досудову вимогу про погашення заборгованості за кредитним договором. Однак, матеріали справи не містять доказів вручення такої вимоги позичальнику та того, що відповідач протягом 30 днів з дня отримання досудової вимоги не виконала її, і як слід для позичальника настав обов`язок з дострокового повернення усієї суми кредиту.

Тому звернення Банку до суду у лютому 2015 року з даним позовом (про дострокове повернення всієї суми кредиту) на переконання колегії є передчасним.

Згідно зі ст.2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та штрафів на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, а також юридичним особам та фізичним особам - підприємцям, що провадять (провадили) свою господарську діяльність на території населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція. Банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобов`язані скасувати зазначеним у цій статті особам пеню та штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції.

Відповідно до п.18 Прикінцеві та перехідні положення ЦК України - у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Аналізуючи п.18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК можна зробити висновок, що штрафи, неустойка, пеня та інші платежі, як захід відповідальності за цей період, не нараховуються за такими договорами і підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем) (на відміну від мораторію, який передбачає лише відстрочення). Дія п.18 Прикінцевих положень ЦК України розповсюджується на усі види кредитних (позикових) боргових зобов`язань, як перед юридичними, так і перед фізичними особами (не на заборгованість по комунальних платежах, тощо). Дія розповсюджується як на відповідальність, визначену статтею 625 ЦК України, так і на інші види відповідальності, визначені відповідними кредитними договорами: штрафи, неустойку, пеню та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами (перелік таких платежів не є вичерпним). Строк дії таких обмежень триває включно із 24 лютого 2022 року і на період дії воєнного, надзвичайного стану та тридцятиденний строк після його припинення або скасування. Дія правової норми у часі пункт 18 має ретроспективну дію і поширюється також на кредитні договори і позики, які укладені до 17 березня 2022 року (закон № 2120 від 15 березня 2022 року).

Як вбачається з п.п.1.1 укладеного між сторонами Кредитного договору, строк кредитування визначено з 03 квітня 2007 по 02 квітня 2027, а також, період сплати кредиту з 10 по 20 число кожного місяця, порядок сплати: щомісяця у сумі 937,13 доларів США, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди.

Таким чином, з урахуванням недодержання позивачем порядку щодо досудового регулювання, яке дає право на звернення до суду з позовом про дострокове стягнення всієї суми заборгованості за кредитом, умов укладеного договору, сплачених відповідачем сум на погашення кредиту, суд приходить до переконання про часткове задоволення вимог та стягнення заборгованості яка виникла станом 02.12.2014 року (в межах заявлених вимог) згідно наступного розрахунку.

Так, (як вказано вище) згідно договору, погашення кредиту повинно було відбуватись щомісячно в розмірі 937,13 доларів США. З часу укладення договору до звернення позивача з даним позовом до суду, відповідач повинна була сплатити (937,13 доларів США * 91 місяць) = 85278,83 доларів США.

Згідно наданого позивачем розрахунку заборгованості, станом на 02.12.2014р. (т.2 а.с.54-56) відповідач за весь час здійснила платежів на погашення заборгованості в сумі 49809,12 доларів США.

Враховуючи зазначене, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума заборгованості за кредитом яка склалась станом на 02.12.2014р., у розмірі 35469,71 доларів США (85278,83 - 49809,12), що еквівалентно 535592,62 грн. (за курсом НБУ станом на 02.12.2014 року: 100 доларів США - 1510 грн.), в іншій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Доводи апеляційної скарги в частині відсутності доказів відкриття рахунку на ім`я позичальника, видачі кредитних коштів, доказів щодо погашення заборгованості, суд відхиляє з наступних підстав.

На переконання колегії, стороною апелянта не спростовано укладання між сторонами кредитного договору №DN80FJ00000055 від 03.04.2007р., в забезпечення якого 03.04.2007 було також укладено, нотаріально посвідчений, іпотечний договір (т.1 а.с.161-163, 171-173) та придбана нерухоме майно.

При цьому, в судовому засіданні апеляційної інстанції представниками апелянта не заперечувався факт часткового погашення сум за договором, що свідчить про наявність договірних відносин за кредитом. Посилання в апеляційній скарзі на необхідність застосування в даному випадку положень Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» також свідчить про те, що сторони знаходяться у договірних відносинах.

Крім того, даний факт підтверджується розрахунком заборгованості та випискою з рахунку відкритого на ім`я відповідача ОСОБА_1 , на який зараховувались кошти на погашення кредиту в зазначеному вище розмірі.

Також судом відхиляються доводи сторони відповідача щодо застосування в даному випадку положень ч.6 ст.15 ЗУ «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» щодо звільнення від обов`язку сплати основної суми іпотечного кредиту та відсотків за ним до деокупації міста Луганська.

Як зазначив в своїй постанові від 5 лютого 2025 року у справа №757/29209/22-ц (провадження №61-6938св24) Верховний Суд: «Особа може бути звільнена від цивільного обов`язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства (частина четверта статті 14 ЦК України).

За змістом вказаного припису поняття «звільнення суб`єкта цивільного права від обов`язку» означає, що цивільний обов`язок припиняється без його виконання, тоді як поняття «звільнення від виконання обов`язку» передбачає, що відповідний обов`язок продовжує існувати, але через певні обставини немає можливості його примусового виконання доти, поки вони існують.

Упродовж строку тимчасової окупації особи, які проживають на тимчасово окупованій території або перемістилися з неї, звільняються від обов`язку погашення основної суми іпотечного кредиту та нарахованих відсотків за ним, якщо об`єктом іпотеки є майно, розташоване (зареєстроване) на території, що після укладення такого іпотечного договору була тимчасово окупована. Національний банк України приймає рішення про зміну класифікації таких іпотечних кредитів або інші рішення з метою недопущення погіршення ліквідності (фінансового стану) кредитора».

Закон України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» набув чинності 27.04.2014р.

Стаття 15 Закону була доповнена частиною шостою, яка передбачає звільнення осіб наведеної вище категорії від обов`язку погашення основної суми іпотечного кредиту, згідно із Законом №1618-IX від 01.07.2021.

З матеріалів відновленої справи (тексту оскаржуваного рішення) вбачається, що Банк звернувся до суду з даним позовом в лютому 2015 року і просив стягнути заборгованість, яка виникла станом на грудень 2014 року. Тобто на час звернення позивача до суду з даним позовом норма ч.6 ст.15 ЗУ «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» ще не діяла.

Оскільки суд апеляційної інстанції надає оцінку судовому рішенню на час його ухвалення, то підстав для задоволення даного доводу апеляційної скарги суд не вбачає.

Щодо доводів про строк позовної давності суд зазначає наступне.

Суд апеляційної інстанції вправі прийняти до розгляду заяву про застосування позовної давності лише за умови, що відповідач у справі не був належним чином повідомлений судом першої інстанції про день та час судового розгляду справи, чи у разі інших поважних причин, які об`єктивно позбавляли особу зробити в суді першої інстанції таку заяву, внаслідок чого було порушено принцип процесуальної рівності сторін. Подібна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 31 січня 2024 року у справі №200/7924/16-ц.

Проте, відповідач не зверталась до суду апеляційної інстанції з заявою про застосування позовної давності до вимог позивача, пославшись в апеляційній скарзі на те, що позбавлена такої можливості через відсутність в позовній заяві даних про дату сплати останнього платежу.

Інші доводи апеляційної скарги, на переконання колегії суддів, не спростовують наявність цивільно-правової відповідальності відповідача перед позивачем, яка доведена підлягає стягненню частково, у встановленому вище розмірі.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року; SERYVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909|04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Згідно з п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, рішення суду першої інстанції скасуванню, з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до частин 1, 13 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За результатами розгляду скарги по справі ухвалено нове рішення, за яким вимоги АТ КБ «ПриватБанк» задоволено на 29,96%. При зверненні до суду з позовом Банк сплатив судовий збір в розмірі 3654 грн. Тобто з відповідача на користь позивача підлягає стягненню повернення суми судового збору пропорційно задоволеним вимогам - в розмірі 1094,74 грн.

При зверненні з апеляційною скаргою стороною відповідача сплачено судовий сбір у розмірі 5481 грн. Вимоги скарги задоволено на 70,04%, тобто з позивача на користь відповідача необхідно стягнути повернення судового збору за подання апеляційної скарги (пропорційно задоволеній частині) в розмірі 3838,89 грн.

Таким чином, на підставі ч.10 ст.141 ЦПК України, остаточно з позивача на користь відповідача підлягає стягненню різниця сплаченого судового збору в сумі 2744,15 грн.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 на заочне рішення Марківського районного суду Луганської області від 20 травня 2015 року задовольнити частково.

Заочне рішення Марківського районного суду Луганської області від 20 травня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 стягнення заборгованості за кредитним договором - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором №DN80FJ00000055 від 03 квітня 2007 року яка виникла станом на 02 грудня 2014 року у сумі 35 469 (тридцять п`ять тисяч чотириста шістдесят дев`ять) доларів США 71 цент, що еквівалентно 535 592 (п`ятсот тридцять п`ять тисяч п`ятсот дев`яносто дві) грн. 62 коп.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 2744 (дві тисячі сімсот сорок чотири) грн. 15 коп.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді:

Повний текст постанови складено 21.05.2025р.

Головуючи суддя О.В. Агєєв