РІШЕННЯ

іменем України

справа №621/850/25

провадження 2/621/745/25

21 травня 2025 року м. Зміїв Харківської області

Зміївський районний суд Харківської області в складі:

головуючого - судді В.Філіп`євої

за участі секретаря судового засідання - А.Девятерикової,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

представник позивача - ОСОБА_2 ,

відповідач - ОСОБА_3 ,

представник відповідача - ОСОБА_4 ,

третя особа - Відділ Центр надання адміністративних послуг Слобожанської селищної ради Чугуївського району Харківської області, представник О.Пілат,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за відсутності учасників в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: Відділ Центр надання адміністративних послуг Слобожанської селищної ради Чугуївського району Харківської області,

про визнання особи таким, що втратив право користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

Представник позивача звернувся до Зміївського районного суду Харківської області з позовною заявою, в якій просив визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовної заяви зазначив, що позивач ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_2 . У квартирі разом з ним зареєстрований відповідач ОСОБА_5 , який не проживає в житловому приміщенні понад один рік, а саме з 06.10.2023 року, без поважних причин, не сплачує комунальні платежі, не несе інших витрат по утриманню житла, квартирою не цікавиться. На даний час місце перебування відповідача йому невідомо, оскільки останній виїхав за межі України. Зняти відповідача з реєстрації самостійно в Центрі надання адміністративних послуг позивач не має можливості, оскільки в зв`язку з воєнним станом внесено зміни до порядку реєстрації і необхідно надати відомості про відповідача з воєнкомату, що позивач також самостійно зробити не може. Враховуючи викладене, просить задовольнити позовні вимоги, та визнати відповідача таким, що втратив право на користування житловим приміщенням.

Ухвалою Зміївського районного суду Харківської області від 07.04.2025 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справипро дату, час і місце судового розгляду.

Учасники справи в судове засідання не з`явились.

Представник позивача Р.Ващенко подав до суду заяву, в якій просив провести розгляд справи без його та позивача участі. Позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити в повному обсязі, не заперечував проти заочного розгляду справи.

Представник відповідача А.Межерицький подав суду письмову заяву, в якій позовні вимоги визнав та зазначив, що відповідач не проживає за місцем своєї реєстрації давно, а з 06.10.2023 року виїхав за межі України, не має наміру користуватися цим житлом, просив розглянути справу за його та відповідача відсутності.

Представник третьої особи О.Пілат подала заяву, в якій просила розглянути справу за відсутності представника відділу Центр надання адміністративних послуг Слобожанської селищної ради.

Відповідно до ч.3 статті 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів.

Відповідно до частини 1 статті 223 Цивільного процесуального кодексу України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Відповідно до частини 4 статті 223 Цивільного процесуального кодексу України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).

В зв`язку з неподанням відповідачем відзиву на позовну заяву, суд вирішує спір згідно положень ч.8 статті 178, ч.2 статті 191 ЦПК України за матеріалами, наявними в цивільній справі.

В зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, відповідно до ч.2 статті 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Дослідивши доводи позовної заяви та письмові докази, що містяться в матеріалах справи, суд встановив наступне:

Згідно паспорту громадянина України, серії НОМЕР_1 , виданого 30.01.2002 року Зміївським РВ УМВС України в Харківській області, Довідок Слобожанської селищної ради Чугуївського району Харківської області №600 від 04.03.2025 року та №01-21/510 від 31.03.2025 року, відповідач ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дійсно зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , (а.с. 9-10, 13, 21).

Відповідно до Договору купівлі-продажу квартири від 19.02.2025 року, посвідченого приватним нотаріусом Чугуївського районного нотаріального округу Харківської області Л.Кожушною за реєстрованим номером 322, та Витягу з Державного реєстру речових прав №414063556 від 19.02.2025 року, позивач ОСОБА_6 придбав у власність у ОСОБА_7 квартиру АДРЕСА_2 , про що внесено відповідний запис №58623264 до Державного реєстру правочинів. (а.с. 11-12).

З Акта про непроживання особи за місцем реєстрації від 19.02.2025 року, складеного власником квартири ОСОБА_8 та колишнім власником квартири ОСОБА_9 , в присутності свідків ОСОБА_10 , С.Зеленського вбачається, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , фактично за вказаною адресою не проживає, особисті речі та майно відсутнє (а.с. 16).

Відділом Центру надання адміністративних послуг Слобожанської селищної ради Чугуївського району Харківської області листами №01-21/304 від 21.01.2025 року та №01-21/246 від 10.02.2025 року вбачається, запропоновано позивачу ОСОБА_11 та ОСОБА_12 надати дозвіл від ІНФОРМАЦІЯ_2 для зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання останнього, оскільки ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є особою призовного віку та вважається військовозобов`язаним та без вказаного дозволу на час дії воєнного стану, не вбачається можливим надання зазначеної адміністративної послуги (а.с. 14, 15).

Дослідивши повно і всебічно матеріали цивільної справи, оцінивши надані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, їх належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд зазначає наступне:

Згідно ч.1 статті 2 ЦПК України Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частинами 1, 3 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ст. ст. 76-81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Закону України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до статті 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Статтею 317 ЦК України визначено зміст права власності, а саме, що власникові належать право володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.Згідно статті 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно статті 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною 1 статті 321 Цивільного кодексу України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Права власника житлового будинку, квартири визначені статтею 383 Цивільного кодексу України та статтею 150 Житлового кодексу України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб та розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Статтею 391 ЦК України встановлено, що власник майна вправі вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми є наявні у позивача право власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушення права та з яких підстав.

Згідно ч.4 статті 311 Цивільного кодексу України, фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом.

Європейський суд з прав людини вказує, що "втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла". Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, не здійснюється згідно із законом та не може розглядатись як необхідне в демократичному суспільстві.

Як встановлено в судовому засіданні, відповідач ОСОБА_5 був зареєстрований у житловому приміщенні - квартирі, розташованій за адресою: АДРЕСА_1 , як член сім`ї власника, а отже набув право користування приміщенням правомірно, однак, згідно заяви його представника не проживає у квартирі більше 5 років, а з 06.10.2023 року взагалі мешкає за кордоном України та втратив бажання користуватися вказаним житлом.

При цьому, з 19.02.2025 року спірне житло перешло у власність позивача ОСОБА_1 , який не є членом сім`ї відповідача, і згідно вище наведених норм законодавства, новий власник має право вимагати усунення перешкод у володінні, користуванні й розпорядженні належним йому майном.

Тобто, матеріали справи свідчать про те, що відповідач був зареєстрований у спірній квартирі за згодою колишнього власника свого батька і набув право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом.

Отже, у разі виникнення спору між власником та особами, які вселялися в житло у якості членів сім`ї, суд враховує, що право користування житлом має речово-правовий характер, і по своїй суті є сервітутом (статті 401 Цивільного кодексу України)

Припинення цього права повинно відбуватися згідно з вимогами статей 405, 406 Цивільного кодексу України, зокрема, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення або через відсутність особи понад один рік у спірному житловому приміщенні (ч.2 статті 406 Цивільного кодексу України)

Відповідач не проживає в спірній квартирі більше одного року, що є обставиною, яка має істотне значення, а тому право відповідача користуватися чужим житлом підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі ч.2 статті 405, ч.2 статті 406 Цивільного кодексу України.

Відповідно до підпункту 2 пункту 50 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07 лютого 2022 року № 265 "Деякі питання декларування і реєстрації місця проживання та ведення реєстрів територіальних громад", зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) здійснюється на підставі рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житло або права користування житлом, про виселення, про зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Відповідно до п. 6 ч. 1 статті 24 Закону України "Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні", орган реєстрації вносить зміни до реєстру територіальної громади на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житло або права користування житлом, про виселення, визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

За змістом вказаних норм, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши водночас вимогу про позбавлення права користування житловим приміщенням. При цьому, особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за наявності двох умов:

-непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців

- відсутність поважних причин такого не проживання.

Верховний Суд України у пункті 10 постанови Пленуму ВСУ №2 від 12.04.1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» зазначив, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).

Представником позивача надані докази того, що відповідач зареєстрований в спірному житловому приміщенні, власником якого є позивач ОСОБА_6 . Відповідач не користується житловим приміщенням понад 1 рік, не є членом його сім`ї, а самостійно в Центрі надання публічних послуг реєстрації проживання він зняти з реєстрації відповідача не має можливості.

Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права у будь-який час та будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним.

Аналогічну правову позицію висловив Верховний Суд України у постанові від 16.11.2016 року по справі №6-709цс16, згідно якої, власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

За таких обставин суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Враховуючи, що позивач не заявляв вимоги про стягнення з відповідача суми сплаченого судового збору, керуючись принципом диспозитивності цивільного судочинства, питання розподілу судових витрат суд не вирішує.

На підставі викладеного, керуючись статтями 12, 13, 19, 76-82, 89, 206, 223, ч. 2 ст. 247, 259, 263-265, 268, 280-282, 352, 354 ЦПК, суд

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 - задовольнити.

Визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою, розташованою за адресою: АДРЕСА_1 .

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Харківського апеляційного суду через Зміївський районний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_4 .

Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 .

Третя особа: відділ Центру надання адміністративних послуг Слобожанської селищної ради Чугуївського району Харківської області, , юридична адреса: вул. Каштанова, буд. №21, с-ще Слобожанське, Чугуївський район, Харківська область, 63460.

Повний текст рішення складено 21.05.2025 року.

Суддя В. Філіп`єва