ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/818/167/25 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: щодо визнання права власності
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 травня 2025 року м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Яцини В.Б.,

суддів колегії Мальованого Ю.М., Пилипчук Н.П.,

за участю секретаря судового засідання Холод М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Харківської міської ради на рішення Дзержинського районного суду м.Харкова від 04 червня 2024 року, по справі № 638/20201/19, за позовом Харківської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , приватного нотаріуса Харківського районного нотаріального округу Харківської області Полторацької Лариси Миколаївни, приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Харківської області Некрасової Наталії Анатоліївни, приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Харківської області Макушевої Наталії Віталіївни, треті особи: Департамент реєстрації та цифрового розвитку Харківської міської ради, Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради, про визнання свідоцтва про право власності та договорів дарування, купівлі-продажу недійсними, скасування записів державних реєстраторів речових прав на нерухоме майно, визнання спадщини відумерлою і передачу нерухомого майна в комунальну власність міста Харкова, витребування майна із чужого незаконного володіння,

в с т а н о в и в :

Харківська міська рада у грудні 2019 року звернулась до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовом, в якому просила суд:

1) визнати недійсним свідоцтво про право власності № НОМЕР_1 від 04.09.1998 року, зареєстроване за ОСОБА_5 приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Полторацькою Ларисою Миколаївною;

2) визнати недійсним договір дарування квартири від 26.11.2015 № 964, виданий та зареєстрований приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Полторацькою Ларисою Миколаївною, за змістом якого ОСОБА_5 подарувала, а ОСОБА_2 прийняла в дар квартиру АДРЕСА_1 ;

3) скасувати запис державного реєстратора прав на нерухоме майно, приватного нотаріуса Харківського районного нотаріального округу Полторацькою Ларисою Миколаї від 26.11.2015 № 12239005 про реєстрацію за ОСОБА_2 права власності на квартиру АДРЕСА_1 ;

4) визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири від 27.11.2015 № 1129, виданий та зареєстрований приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Некрасовою Наталією Анатоліївною, за змістом якого ОСОБА_2 продала, а ОСОБА_3 купила квартиру АДРЕСА_1 ;

5) скасувати запис державного реєстратора прав на нерухоме майно, приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу - Некрасової Н. А., від 27.11.2015 № 12251920 про реєстрацію за ОСОБА_3 права власності на квартиру АДРЕСА_2 права власності на квартиру АДРЕСА_3 ;

6) визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири від 04.12.2015 № 932, виданий та зареєстрований приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Полторацькою Ларисою Миколаївною, за змістом якого ОСОБА_3 продала, а ОСОБА_4 купила квартиру АДРЕСА_1 . Оскільки позивач припустився описки суд першої інстанції розглянув цю вимогу як вимогу про: визнання недійсним договір купівлі-продажу квартири від 04.12.2015 № 932, виданий та зареєстрований приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Макушевою Наталією Віталіївною;

7) скасувати запис державного ресторатора прав на нерухоме майно, приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу - Полторацької Лариси Миколаївни (суд першої інстанції з огляду на описку розглянув як ОСОБА_6 ), від 04.12.2015 № 12370769 про реєстрацію за ОСОБА_4 права власності на квартиру АДРЕСА_1 ;

8) визнати відумерлою спадщиною квартиру АДРЕСА_1 , яка належала на праві приватної власності ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , та передати її до комунальної власності територіальної громади міста Харкова;

9) витребувати квартиру АДРЕСА_1 із чужого незаконного володіння від добросовісного набувача в особі ОСОБА_4 на користь Харківської міської ради;

10) стягнути солідарно із ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь Харківської міської ради витрати, понесені за сплату судового збору у розмірі 15 368 грн. 00 коп.

В обґрунтування позовних вимог були наведені наступні підстави.

ІНФОРМАЦІЯ_3 помер ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що були внесені дані до актового запису про смерть N° 1676 від 29.01.2015. За життя ОСОБА_7 належала на праві приватної власності квартира АДРЕСА_1 , на підставі розпорядження Центру (відділу) приватизації державного житлового фонду від 04.09.1998 року No 32107. Право на подання заяви до суду про визнання спадщини відумерлою у Харківської міської ради виникло в період з 26.01.2016 року (після спливу 1 року з дати смерті ОСОБА_7 ) Проте, згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається наявність на теперішній час реєстрації права власності на спірне нерухоме майно за фізичними особами. Така обставина унеможливлює вільно виконати обов`язок Харківської міської ради щодо необхідності визнати кв. АДРЕСА_1 відумерлою спадщиною та передати ї у комунальну власність міста в порядку окремого провадження.

Під час досудового розслідування за кримінальним провадженням №0000919 від 29.08.2016 встановлено, що в період 26.11.2015 по 04.12.2015 невстановлені особи, використавши втрачений ОСОБА_5 у 2012 році паспорт підробили правовстановлюючі документи від її імені на квартиру АДРЕСА_1 та нотаріально посвідчили на підставі підробленого свідоцтва про право власності на житло договір дарування від ОСОБА_5 на ОСОБА_2 та в подальшому, 27.11.2015 та 04.12.2015 нотаріально посвідчили договори купівлі - продажу зазначеної квартири на ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Зазначеним підробленим свідоцтвом про право власності на ім?я ОСОБА_5 та спірним договором дарування від 26.11.2015 № 964 порушуються майнові права та інтереси Харківської міської ради на спірну квартиру АДРЕСА_1 , зокрема, щодо можливості визнати спадщину відумерлою після смерті ОСОБА_7 , тому в розумінні частини 3 статті 215 ЦК України позивач вважає себе особою, що заінтересована у визнанні судом правочину недійсним.

На момент укладення вказаного договору ОСОБА_5 не була законним власником зазначеної квартири, а справжній власник ОСОБА_7 на цей час помер (дата смерті - ІНФОРМАЦІЯ_2 ). Посилаючись на ст.ст. 215, 216 ЦК України позивач просила визнати недійсним свідоцтво про право власності, зареєстроване на ОСОБА_5 . Також, посилаючись на ст.ст.203, 215, 317, 319 ЦК України просила визнати недійсними договір дарування від 26.11.2015 № 964, договір купівлі-продажу від 27.11.2015 № 1129, та договір купівлі-продажу від 04.12.2015 № 932, оскільки особи, які відчужували нерухоме майне, не були його законними власниками та не мали право на продаж (дарування) спірної квартири.

Посилаючись на статтю 1277 ЦК України позивач також вважав, що як представницький орган місцевого самоврядування Харківська міська рада має право на звернення до суду з вимогою про визнання спадщини відумерлою, оскільки строк звернення не сплив, спадкоємців померлого ОСОБА_7 не встановлено. Щодо вимог про витребування квартири з чужого незаконного володіння на підставі ст.ст.330, 388 ЦК України позивач зазначає, що наявність рішення державного реєстратора про право власності на іншу особу унеможливлює вільне використання, володіння та розпорядження нерухомим майном Харківською міською радою. При цьому позивач вважає, що ОСОБА_4 , яка є останнім власником спірної квартири, є добросовісним набувачем, а законним власником вказаної квартири мала б бути саме територіальна громада міста. З посиланням на практику Верховного суду позивач також просить скасувати відповідні записи державних реєстраторів речових прав на нерухоме майно щодо реєстрації права власності за ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 .

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 04 червня 2024 року у задоволенні позову відмовлено.

При цьому суд першої інстанції вказав, що оскільки у позивача на момент вчинення оспорюваного правочину дарування з урахуванням положень ч.2 ст. 1277 ЦК України ще не виникло право на визнання спадщини відумерлою та передачу її у комунальну власність, а отже не виник майновий інтерес позивача як заінтересованої особи, - позовні вимоги в цій частині задоволені бути не можуть у зв`язку з безпідставністю їх пред`явлення. Решта заявлених вимог є неналежним та неефективним способом захисту цивільного інтересу позивача.

Суд також зазначив, що територіальна громада в разі відчуження спадкового майна особою, яка не є спадкоємцем, або незбереження цього майна, на користь добросовісного набувача, має право на отримання лише грошової компенсації його вартості. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 грудня 2022 року у справі № 461/12525/15 (провадження № 14-190цс20) за аналогічних обставин справи дійшла вищевказаних правових висновків та вказала, що закон передбачає саме такий спосіб захисту порушеного інтересу територіальної громади та спосіб відновлення її інтересу на спадкове майно за відсутності спадкоємців (стаття 16 ЦК України) та у разі продажу спадкового майна іншій особі, якщо остання є добросовісним набувачем.

В апеляційній скарзі ХМР, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права просить скасувати рішення та задовольнити позов у повному обсязі.

Скарга мотивована тим, що вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав позивача.

Вказує, що у ХМР на підставі ч.3 ст1277 ЦК України та частини 1 ст.60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» виник законний інтерес щодо майна спадкодавця, яке є відумерлою спадщиною, і якого він був незаконного позбавлений.

Зауважує, що майно на момент звернення до суду вже не належало померлому ОСОБА_7 , це унеможливлювало ХМР звернутися до суду в окремому провадженні з заявою про визнання спадщини відумерлою.

В зв`язку з тим, що квартира АДРЕСА_1 на даний час належить на праві власності ОСОБА_4 позовна вимоги ХМР щодо витребування квартири від добросовісного набувача ОСОБА_4 відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову а призводить до ефективного захисту прав власника територіальної громади м.Харкова.

Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явились в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з положеннями ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржене рішення вказаним вимогам у повній мірі відповідає.

Колегія суддів погоджується з вищевказаними висновками суду першої інстанції, які доводами скарги не спростовані.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_3 помер ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

За життя ОСОБА_7 належала на праві приватної власності квартира АДРЕСА_1 .

26.11.2015 між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 було укладено спірний договір дарування № 964, виданий та зареєстрований приватним нотаріусом районного нотаріального округу Полторацькою Ларисою Миколаївною, за змістом якого ОСОБА_5 подарувала, а ОСОБА_2 прийняла в дар спірну квартиру АДРЕСА_1 . Як зазначено у вказаному договорі дарування спірна квартира належить ОСОБА_5 на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Харківським міським центром приватизації державного житлового фонду (від 04.09.1998, реєстраційний номер 1-98-140735, згідно з розпорядженням від 04.09.1998, №32107).

В матеріалах справи міститься копія зазначеного свідоцтва, виданого на ім`я ОСОБА_5 тим же органом (Харківським міським центром приватизації державного житлового фонду) та на тих же підставах, що і ОСОБА_7 , тобто згідно з розпорядженням від 04.09.1998, № 32107.

27.11.2015 між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено спірний договір купівлі-продажу квартири від 27.11.2015 №1129, виданий та зареєстрований приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Некрасовою Наталією Анатоліївною, за змістом якого ОСОБА_2 продала, а ОСОБА_3 купила спірну квартиру АДРЕСА_1 .

04.12.2015 між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено спірний договір купівлі-продажу квартири від 04.12.2015 № 932, виданий та зареєстрований приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Макушевою Наталією Віталіївною, за змістом якого ОСОБА_3 продала, а ОСОБА_4 купила спірну квартиру АДРЕСА_1 .

Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна право власності на квартиру АДРЕСА_1 на час подання позову та розгляду справи зареєстровано за ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу №932, виданого 04.12.2015 приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Макушевою Н. В., а отже за відсутність доказів про інше вона є добросовісним набувачем та наразі останнім власником спірної квартири.

Крім того, судом встановлено, що 25.06.2015 із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_7 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , звернулась ОСОБА_8 , заведено спадкову справу за №383/2015 від 25.06.2015. Також, 26.06.2015 із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_7 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , звернулась ОСОБА_9 . Інших заяв про прийняття або про відмову прийняття спадщини до Шостої Харківської міської державної нотаріальної контори не надходило, свідоцтв про право власності на спадщину не видавалось. Згідно інформаційної довідки зі Спадкового реєстру заповіти та спадкові договори за участю ОСОБА_7 відсутні.

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 23.12.2015 задоволена заява ОСОБА_9 та було встановлено в порядку окремого провадження факт батьківства ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відносно ОСОБА_9 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_4 . Також, були внесені зміни до актового запису №202 про народження ОСОБА_9 .

Постановою Харківського апеляційного суду від 01 лютого 2022 року у справі № 642/8473/15-ц (провадження № 22-ц/818/1416/22) за скаргою Харківської міської ради рішення суду першої інстанції від 23.12.2015 було скасовано, заява ОСОБА_9 залишена без розгляду, оскільки в даній справі наявний спір про право, стороною якого є Харківська міська рада, яка не була залучена до розгляду вказаної справи та , яка за законом має право звертатись із заявою про визнання спадщини відумерлою.

Судом також встановлено, що СУ ГУНП в Харківській області здійснюється досудове розслідування кримінального провадження № 0000919 від 29.08.2016 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.190 КК України. На підставі ухвали Київського районного суду м. Харкова від 23.11.2016 надано тимчасовий доступ до оригіналів інвентаризаційної та приватизаційної справ на квартиру АДРЕСА_4 , які знаходяться в КП Харківське міське бюро технічної інвентаризації Харківської міської ради.

На запит старшого слідчого СУ ГУНП в Харківській області БичіхінійЛ. А. щодо реєстрації права власності станом на 31.12.2012 квартири АДРЕСА_3 КП Харківське міське бюро технічної інвентаризації Харківської міської ради надана відповідь, з якої вбачається, що згідно запису з реєстрової книги, реєстрацію права власності вказаної квартири проведено КП Харківське міське бюро технічної інвентаризації було здійснено за ОСОБА_7 , на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 04.09.1998 ХМЦПДЖФ №1-98-140735 (копія листа на №32988/119-242016 від 22.12.2016 міститься в матеріалах справи).

Також, судом встановлено, що нотаріальна діяльність приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Полторацької Лариси Миколаївни (відповідача по справі) була припинена з 14.08.2017.

На виконання ухвали про витребування копії договору дарування квартири АДРЕСА_1 від 26.11.2015 № 964, що був посвідчений ОСОБА_10 , Харківський обласний державний нотаріальний архів надав відомості про те, що договір дарування та документи, на підставі яких його посвідчено, вилучені на підставі ухвали слідчого судді. На виконання ухвали про витребування копії договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 04.12.2015 № 932, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , Харківський обласний державний нотаріальний архів надав відомості про те, що в справі Реєстр для реєстрації нотаріальних дій. Том 1 нотаріусом ОСОБА_10 під реєстровим номером 932 та 04.12.2015 вказана нотаріальна дія не вчинялася, запис про посвідчення вказаного договору не проводився.

Позивачем в доведення факту реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_3 саме за ОСОБА_7 та недійсності реєстрації такого права за ОСОБА_5 надано копію протоколу додаткового допиту свідка ОСОБА_1 від 19.01.2017. Згідно з протоколом свідок у вільній формі пояснила, що на початку жовтня 2009 року вона загубила свій паспорт на ім`я ОСОБА_5 , спірний договір дарування вона не підписувала; на копії паспорта на ім`я ОСОБА_5 , що вилучений з матеріалів нотаріальної справи, зображена на фото інша особа. Сама ж ОСОБА_5 , яка в подальшому змінила прізвище на ОСОБА_11 , ніколи не була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_5 .

Крім того, з копії листа, долученого позивачем, від 22.12.2016 №32988/119-242016, за підписом директора КП Харківське міське бюро технічної інвентаризації Харківської міської ради вбачається, що реєстрацію права власності квартири АДРЕСА_1 , станом на 31.12.2012 проведено КП Харківське міське бюро технічної інвентаризації за ОСОБА_7 , на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 04.09.1998 ХМЦПДЖФ реєстр.№1-98-140735.

Факт приватизації спірної квартири та отримання у зв`язку з цим зазначеного вище свідоцтва ОСОБА_7 також підтверджується відповіддю Департамента економіки та комунального майна Харківської міської ради, яка міститься у листі від 10.07.2019 №6668. У відповіді зазначено також і про відсутність інформації щодо інших співвласників вказаної квартири у базі Управління.

З досліджених судом доказів суд визнав встановленою обставину відсутності підстав для набуття ОСОБА_12 права власності на квартиру АДРЕСА_3 , та пов`язаних у зв`язку з цим подальших дій щодо відчуження спірного майна.

За таких обставин суд першої інстанції обґрунтовано визнав відсутність підстав для набуття ОСОБА_12 права власності на квартиру АДРЕСА_3 , та пов`язаних у зв`язку з цим подальших дій щодо відчуження спірного майна та відхилив аргументи відповідача ОСОБА_4 щодо не доведення факту набуття ОСОБА_7 права власності на спірне майно та не спростування позивачем факту реєстрації відповідного права за ОСОБА_12 . Суд першої інстанції правильно вважав, що позивачем на підставі поданих ним доказів доведений факт набуття права власності саме ОСОБА_7 , а не ОСОБА_12 . В цій частині рішення суду не оскаржується.

Щодо позовних вимог про визнання недійсним свідоцтва про право власності.

Розглядаючи позовну вимогу щодо визнання недійсним свідоцтва про право власності, зареєстроване за ОСОБА_12 , суд на підставі вищевказаних обставин правильно покликався на правові висновки, які були висловлені у постанові КЦС ВС від 09.03.2021 року у справі № 756/4120/16-ц (провадження № 61-772120) про те, що свідоцтво про право власності є лише документом, яким оформлюється відповідне право, але не правочином, на підставі якого це право виникає, змінюється чи припиняється, тобто свідоцтво про право власності не породжує виникнення у власника відповідного права, а тільки фіксує факт його наявності. Таким чином, для скасування свідоцтв про право власності на нерухоме майно має бути визнано недійсним та скасовано рішення органу, на підставі якого було видано вказане свідоцтво. З цього приводу касаційна практика є сталою (див. постанови ВС від 27 червня 2018 року № 925/797/17; від 05 лютого 2020 року № 904/750/19; від 06.05.2020 року у справі № 120/4617/18-а; від 27 травня 2020 року № 442/2771/17; від 16 вересня 2020 року № 278/657/18.

З огляду на вищевказані правові висновки суд першої інстанції обґрунтовано виснував про обрання позивачем неефективного способу захисту при пред`явленні вищезазначеної позовної вимоги, оскільки такий спосіб захисту цивільного права не призведе до захисту порушеного чи оспорюваного права або інтересу позивача.

Щодо визнання недійсним договору дарування квартири від 26.11.2015 № 964, зареєстрованого приватним нотаріусом Полторацькою Ларисою Миколаївною, на підставі якого відбулось перше відчуження спірного майна.

Позивач обґрунтував позовні вимоги в частині визнання недійсними правочинів, посилаючись на приписами статей 203, 215 ЦК України, в яких визначені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, загальні підстави і правові наслідки недійсності правочину та зазначив, що дарувальником ( ОСОБА_5 ) та продавцями ( ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ) за вказаними правочинами були особи, які не мали права відчужувати спірне майна, оскільки ніколи не були власниками такого майна. Проте, позивач не зазначив, яким саме чином вчинення цих правочинів вплинуло на порушення його прав та законних інтересів та як визнання їх саме недійсними разом з позовними вимогами про витребування майна призведе до поновлення його порушених прав або іншим чином захистить права та законні інтереси територіальної громади міста.

Позовна вимога про визнання правочину недійсним, оформленого договором дарування, з метою встановлення факту вибуття майна поза волею власника пред`явлена до всіх відповідачів, у тому числі і до ОСОБА_12 як до сторони першого правочину, за яким спірна квартира вибула із володіння.

Судом було відповідно до наявних у справі доказів правильно встановлено, що вказаний правочин вчинявся вже після смерті ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , що свідчить про відсутність будь-якого можливого волевиявлення встановленого власника. Правомірність набуття та реєстрації права власності на спірну квартиру ОСОБА_12 судом під час розгляду справи не встановлено. Реєстрація права власності на нерухоме майно є лише похідною від правочину офіційним визнанням права власності з боку держави. Сама собою державна реєстрація права власності за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права власності, але створює спростовувану презумпцію права власності такої особи.

Своє право власності особа на ім`я ОСОБА_12 зареєструвала в Єдиному реєстрі прав власності на нерухоме майно безпосередньо перед вчиненням оспорюваного правочину, тобто, вже після смерті ОСОБА_7 що додатково ставить під сумнів дійсність цього правочину.

Крім того, на підставі досліджених матеріалів справи судом встановлено, що ОСОБА_12 не могла бути стороною договору дарування, оскільки справжня особа на ім`я ОСОБА_13 , яка в подальшому змінила прізвище на ОСОБА_11 , ніяких дій, направлених на відчуження спірного майна, не вчиняла.

Разом з тим, у позивача на момент вчинення оспорюваного правочину дарування з урахуванням положень ч.2 ст. 1277 ЦК України про те, що заява про визнання спадщини відумерлою подається після спливу одного року з часу відкриття спадщини, ще не виникло право на визнання спадщини відумерлою та передачу її у комунальну власність, а отже не виник майновий інтерес позивача як заінтересованої особи, суд вважає, що позовні вимоги в цій частині задоволені бути не можуть у зв`язку з безпідставністю їх пред`явлення, тому суд першої інстанції правильно відмовив в їх задоволенні.

Щодо позовних вимог про визнання недійсними договорів купівлі-продажу спірного майна від 27.11.2015 №1129, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , та від 04.12.2015 №932, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

Суд першої інстанції за обставин цієї справи відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України врахував правові висновки, які були висловлені у постанові Верховного Суду України від 30 листопада 2016 року в справі № 6-2069цс16 про те, що не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до набувача з використання правового механізму, установленного статями 215, 216 ЦК України. Такий спосіб захисту можливий лише шляхом подання віндикаційного позову власником, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати в набувача це майно». Аналогічний висновок зазначений у постанові Верховного суду України від 18.01.2017 в справі №6-2723цс16.

Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (близький за змістом підхід сформулював Верховний Суд України у висновку, викладеному у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14). Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Тому. у світлі обставин цієї справи суд першої інстанції правильно вказав, що позовні вимоги про визнання договорів купівлі-продажу, які передували набуттю останнім набувачем права власності, недійсними разом з пред`явленням позовних вимог про витребування спірного майна у добросовісного набувача є неефективним способом захисту своїх прав в цій частині, тому зазначені вище вимоги про визнання недійсними наступних правочинів купівлі-продажу задоволенню не підлягають.

Щодо позовних вимог про визнання спадщини (спірної квартири) відумерлою та передачі її до комунальної власності територіальної громади міста Харкова, витребування майна у добросовісного набувача відповідачки ОСОБА_4 .

Відповідно до статті 1277 ЦК України у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно за його місцезнаходженням, зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. Заява про визнання спадщини відумерлою подається після спливу одного року з часу відкриття спадщини. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини, а нерухоме майно - за його місцезнаходженням.

Зміст зазначених норм статті 1277 ЦК України свідчить про те, що спадщина набуває статусу відумерлої лише після набуття чинності рішенням суду про визнання її такою, а право власності на зазначене майно набувається у територіальної громади після ухвалення такого рішення суду, та з дня реєстрації на цій підставі права власності на відумерлу спадщину за громадою, згідно частини четвертої статті 334 ЦК України.

До звернення із заявою про визнання спадщини відумерлою і набрання законної сили відповідним рішенням суду у територіальної громади існує лише законний інтерес та публічний обов`язок на звернення до суду з вищевказаною заявою для набуття права власності на спадщину після смерті особи, у якої відсутні спадкоємці.

Тлумачення статті 330 ЦК України свідчить, що виникнення права власності у добросовісного набувача відбувається за таких умов: факт відчуження майна; майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач; відповідно до статті 388 ЦК, майно, відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребуване у добросовісного набувача.

Водночас, приписами статті 387 ЦК України передбачено, що власник має право витребувати майно з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України).

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України пов`язується з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Розглядаючи проблему застосування цивільного та цивільного процесуального законодавства при визнанні спадщини відумерлою з точки зору процедур розгляду таких справ та способу захисту інтересу територіальної громади на спадкове майно, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 грудня 2022 року у справі № 461/12525/15 (провадження № 14-190цс20) дійшла таких висновків: спадщина набуває статусу відумерлої саме після набуття чинності рішенням суду про визнання її такою, а право власності на зазначене майно набувається у територіальної громади з моменту реєстрації цього права за громадою. При цьому орган місцевого самоврядування не є спадкоємцем у справі про визнання спадщини відумерлою та не залучається до спадкування.

Разом з тим законодавство не містить положень про можливість територіальної громади отримати відчужене майно в натурі та/або способи захисту інтересів територіальної громади у випадку, якщо спадщина була незаконно передана особі-спадкоємцю, зокрема, на підставі рішення суду, яке в подальшому було скасоване, та у випадку, коли спадщина такою особою була вже відчужена іншій особі, що позбавило територіальну громаду отримати майно у свою власність як відумерле в порядку, передбаченому цивільним процесуальним законодавством.

Велика Палата Верховного суду, застосовуючи аналогію закону, у зазначеній вище постанові 14 грудня 2022 року у справі № 461/12525/15 (провадження № 14-190цс20) виснувала, що територіальна громада в разі відчуження спадкового майна особою, яка не є спадкоємцем, або незбереження цього майна, на користь добросовісного набувача, має право на отримання лише грошової компенсації його вартості. Велика Палата Верховного Суду вважає, що закон передбачає саме такий спосіб захисту порушеного інтересу територіальної громади та спосіб відновлення її інтересу на спадкове майно за відсутності спадкоємців (стаття 16 ЦК України) та у разі продажу спадкового майна іншій особі, якщо остання є добросовісним набувачем.

До аналогічного висновку дійшла ОП КЦС ВС у постанові від 09 грудня 2024 року у справі № 754/446/22 (провадження № 61-7349сво23), а саме.

Добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність) з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (див.: пункт 46.2 постанови Великої Палати Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18, провадження № 14-436цс19, пункт 7.15 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17, провадження № 12-44гс20).

Добросовісний набувач не може відповідати у зв`язку із порушеннями інших осіб, допущеними в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає такий статус всупереч приписам статті 388 ЦК України, а, відтак, втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар (див.: пункт 6.53 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19, провадження № 12-35гс21).

У разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно за його місцезнаходженням, зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою (абзац 1 частини першої статі 1277 ЦК України, в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону) (частина перша статті 8 ЦК України).

Законодавець визначив порядок усунення прогалин в приватному праві. Приватні відносини є різноманітними, а соціальне життя рухливе. У зв`язку з цим може виникнути необхідність визначення певного правила, яке не закріплено в приватно-правових нормах безпосередньо. Умовами застосування аналогії закону є те, що: відносини, до яких застосовується аналогія, охоплюються предметом цивільно-правового регулювання (статті 1, 9 ЦК); наявність прогалини в їх регулюванні (прогалини в праві); відсутній регулятор, який визначав би правило поведінки учасників приватних відносин (норми акту цивільного законодавства або договору); існують правові норми, що регулюють подібні за змістом відносини; застосування аналогії закону не повинно суперечити суті цих відносин (див.: постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 вересня 2023 року в справі № 295/7291/20, провадження № 61-11106св21).

Як зазначалось, стаття 1280 ЦК України передбачає, що якщо майно, на яке претендує спадкоємець, що пропустив строк для прийняття спадщини, перейшло як відумерле до територіальної громади і збереглося, спадкоємець має право вимагати його передання в натурі. У разі ж продажу такого майна спадкоємець має право на грошову компенсацію.

Аналіз змісту зазначеної норми свідчить про те, що право на отримання спадкового майна в натурі виникає у спадкоємця лише якщо майно, що було визнане відумерлою спадщиною, збереглося і не було відчужене територіальною громадою. Якщо ж воно було відчужене іншій особі за договором або не збереглося, то спадкоємець має право лише на компенсацію його вартості у грошовому еквіваленті. А відтак, застосовуючи аналогію закону й територіальна громада в разі відчуження спадкового майна особою, яка не є спадкоємцем, або незбереження цього майна, на користь добросовісного набувача, має право на отримання лише грошової компенсації, розмір якої визначається, виходячи з його ринкової вартості на час розгляду спору в суді або на час добровільного врегулювання спору між сторонами цих правовідносин.

Чаме власнику або законному користувачу майна належить право на витребування майна з незаконного володіння (див.: постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 522/2110/15-ц, провадження № 14-247цс18; від 30 червня 2020 року у справі № 19/028-10/13). У цій справі суд встановив, що позивач не є власником або законним користувачем спірного майна, яке незаконно вибуло з його володіння, а тому правильно вважав, що у нього немає підстав для витребування майна на свою користь як неволодіючого власника або користувача.

Крім того, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції).

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) застосовується з огляду на такі принципи: 1) у першому реченні першого абзацу закладається принцип мирного володіння майном, який має загальний характер; 2) принцип, викладений у другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності й обумовлює його певними критеріями; 3) закріплений у другому абзаці принцип визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна у загальних інтересах. Другу та третю норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, треба тлумачити у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див.: mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04), § 166168).

Критеріями пропорційності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право.

Втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див.: рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява №29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року(Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07)).

Розглядаючи справи щодо застосування положень статті 388 ЦК України у поєднанні з положеннями статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, суди повинні самостійно, з урахуванням усіх встановлених обставин справи дійти висновку про наявність підстав для втручання у мирне володіння майном особи, що набула це майно за відплатним договором, виходячи з принципів мирного володіння майном (див.: постанова Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/6211/14-ц), а також надати оцінку тягаря, покладеного на цю особу таким втручанням. Такими обставинами можуть бути, зокрема, підстави та процедури набуття майна добросовісним набувачем, порівняльна вартість цього майна з майновим станом особи, спрямованість волевиявлення учасників правовідносин та їх фактичні наміри щодо цього майна тощо.

З урахуванням вищезазначеного, суд дійшов обґрунтованого висновку, що позовні вимоги в частині визнання спадщини відумерлою, передачі її у комунальну власність та витребування майна у добросовісного набувача задоволенню не підлягають, оскільки позивачем обраний неналежний спосіб захисту прав територіальної громади, що є самостійною підставою для відмови у позові.

Щодо позовних вимог в частині скасування записів державних реєстраторів прав на нерухоме майно: нотаріуса Полторацької Л. М. про реєстрацію права власності за ОСОБА_2 , нотаріуса Некрасової Н. А. про реєстрацію права власності за ОСОБА_3 , нотаріуса Макушевої Н. В. про реєстрацію права власності за ОСОБА_4 .

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», який набрав чинності із 16 січня 2020 року, статтю 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» викладено у новій редакції.

Так, відповідно до абзаців 1, 2 частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, чинній із 16 січня 2020 року) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню, крім випадків, передбачених пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону.

У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи визнання його прийнятим з порушенням цього Закону та анулювання у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються. У разі якщо в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, наявні відомості про речові права, обтяження речових прав, припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації, або якщо відповідним судовим рішенням також визнаються речові права, обтяження речових прав, одночасно з державною реєстрацією припинення речових прав чи обтяжень речових прав проводиться державна реєстрація набуття відповідних прав чи обтяжень. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними.

Отже, у розумінні положень наведеної норми права, на відміну від положень частини другої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, належними нині способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є саме скасування рішення державного реєстратора щодо державної реєстрації прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав.

Таких правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 20 серпня 2020 року у справі № 916/2464/19.

Враховуючи викладене, а також беручи до уваги те, що в ході розгляду справи було встановлено, що вимоги про скасування відомостей (записів) про проведену державну реєстрацію прав станом на день ухвалення судом рішення, з урахуванням змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», є неналежним способом захисту прав позивача, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що в задоволенні цієї частини позовних вимог необхідно відмовити.

Крім того, з наведених підстав також відсутні підстави, з огляду на відмову у задоволенні вищерозглянутих позовних вимог, і для скасування рішень приватних нотаріусів, як державних реєстраторів прав на нерухоме майно, про реєстрацію прав власності за відповідачами.

Позовні вимоги, пред`явлені до приватного нотаріуса Харківського районного нотаріального округу Харківської області Полторацької Лариси Миколаївни, приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Некрасової Наталії Анатоліївни, приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Макушевої Наталії Віталіївни, також задоволенню не підлягають з огляду на те, що спір між сторонами виник з приводу порушення законних майнових інтересів щодо нерухомого майна та передачу його у власність територіальної громади.

При цьому у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16 (провадження № 11-377апп18) зроблено висновок, що спір про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації речового права на нерухоме майно чи обтяження такого права за іншою особою у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно є цивільно-правовим. А тому вирішення таких спорів здійснюється за правилами цивільного або господарського судочинства залежно від суб`єктного складу сторін. Належним відповідачем у справах за позовом про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації права чи обтяження має бути особа, право чи обтяження якої зареєстровано. Отже, державні реєстратори (приватні нотаріуси) є неналежними відповідачами у даній справі.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 01 квітня 2020 року у справі № 520/13067/17 зробила висновок, що позовна вимога про визнання незаконною та скасування державної реєстрації права власності на квартиру не може бути звернена до приватного нотаріуса, яку позивачка визначила співвідповідачем. Державний реєстратор, зокрема і приватний нотаріус, зобов`язаний виконати рішення суду щодо скасування державної реєстрації речового права або його обтяження незалежно від того, чи був цей реєстратор залучений до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, чи не був залучений. Встановивши, що позов заявлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц зроблено висновок, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Водночас встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.

Таким чином, оскільки у даному випаду був пред`явлений позов до неналежного відповідача це є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

З огляду на те, що державні реєстратори (приватні нотаріуси) є неналежними відповідачами у спірних правовідносинах, у позові до них необхідно відмовити саме із цієї підстави.

З огляду на вищевказане колегія суддів вважає, що суд першої інстанції на підставі наявних у справі доказів правильно встановив обставини справи, навів належне мотивування з приводу наведених сторонами аргументів щодо предмету спору, а доводи скарги не знайшли своє підтвердження у матеріалах справи та висновків суду не спростовували.

З цих підстав колегія суддів визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому відповідно до ст. 375 ЦПК України залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржене рішення суду без змін.

Керуючись ст.ст. 259, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційнускаргу Харківської міської ради залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 04 червня 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складений 29 травня 2025 року.

Головуючий В.Б. Яцина

Судді колегії Ю.М. Мальований

Н.П. Пилипчук