ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2025 року

м. Київ

справа № 757/17853/23-ц

провадження № 61-15654св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротенка Є. В. (судді-доповідача), Зайцева А. Ю., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Акціонерне товариство «Українська залізниця»,

розглянув при попередньому розгляді справи у порядку письмового провадження касаційну скаргу Акціонерного товариства «Укрзалізниця» на рішення Печерського районного суду м. Києва від 09 листопада 2023 року у складі судді Батрин О. В., додаткове рішення Печерського районного суду м.Києва від 20 лютого 2024 року у складі судді Батрин О. В.та постанову Київського апеляційного суду від 05 листопада 2024 року у складі колегії суддів: Березовенко Р. В., Лапчевської О. Ф., Мостової Г. І.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця» (далі - АТ «Українська залізниця»), у якому, уточнивши в подальшому позовні вимоги, просила:

- визнати незаконним та скасувати наказ АТ «Укрзалізниця» від 04 травня 2022 року № 483/ос в частині призупинення дії трудового договору від 21 жовтня 2021 року № 634-2021 з ОСОБА_1 , аудитором внутрішнім Департаменту внутрішнього аудиту та контролю АТ «Укрзалізниця», починаючи з 06 травня 2022 року;

- зобов`язати АТ «Укрзалізниця» поновити з 06 травня 2022 року дію трудового договору з ОСОБА_1 , аудитором внутрішнім Департаменту внутрішнього аудиту та контролю АТ «Укрзалізниця», з якою було призупинено дію трудового договору від 21 жовтня 2021 року № 634-2021 на підставі наказу АТ «Укрзалізниця» від 04 травня 2022 року №483/ос;

- стягнути з АТ «Укрзалізниця» на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу (час призупинення дії трудового договору) за період з 06 травня 2022 року до 14 вересня 2023 року - день звільнення позивача з посади аудитора внутрішнього Департаменту внутрішнього аудиту та контролю АТ «Укрзалізниця» у сумі 396 279,40 грн.;

- допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення дії укладеного з позивачем трудового договору від 21 жовтня 2021 року № 634-2021 та в частині стягнення на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу з часу призупинення дії трудового договору в межах суми платежу за один місяць.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 21 жовтня 2021 року між сторонами укладено трудовий договір № 634-2021, відповідно до пункту 1.3 якого позивачку прийнято на посаду аудитора внутрішнього Департаменту внутрішнього аудиту та контролю АТ «Укрзалізниця».

Наказом відповідача від 04 травня 2022 року № 483/ос призупинено дію трудового договору від 21 жовтня 2021 року № 634-2021 у зв`язку з відсутністю виконуваних процесів, функцій і завдань за укладеним трудовим договором, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України.

16 червня 2022 року позивачка звернулась до відповідача із заявою про поновлення трудового договору, однак листом від 12 липня 2022 року останній відмовив у цьому.

Згідно з наказом (розпорядженням) АТ «Українська залізниця» № 1786/ос від 13 вересня 2023 року ОСОБА_1 звільнена з посади аудитора внутрішнього Департаменту внутрішнього аудиту та контролю АТ «Укрзалізниця» з 14 вересня 2023 року на підставі пункту 5 статті 36 КЗпП України у зв`язку з переведенням до апарату управління філії «Головний інформаційно-обчислювальний центр» АТ «Укрзалізниця».

ОСОБА_1 вважає призупинення трудового договору незаконним, оскільки відповідач мав можливість надавати роботу, а вона її виконувати. При цьому АТ «Укрзалізниця» як станом на час початку збройної агресії російської федерації, так і станом на час винесення оскаржуваного наказу працює та продовжує працювати.

Просила позов задовольнити.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 09 листопада 2023 року позов задоволено частково.

Визнано незаконним та скасовано наказ АТ «Укрзалізниця» від 04 травня 2022 року № 483/ос в частині призупинення дії трудового договору від 21 жовтня 2021 року № 634-2021 з ОСОБА_1 , аудитором внутрішнім Департаменту внутрішнього аудиту та контролю АТ «Укрзалізниця», починаючи з 06 травня 2022 року.

Стягнуто з АТ «Укрзалізниця» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу (час призупинення дії трудового договору) за період з 06 травня 2022 року до 14 вересня 2023 року у сумі 396 279,40 грн.

Допущено негайне виконання рішення суду в частині стягнення на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу з часу призупинення дії трудового договору в межах суми платежу за один місяць в розмірі 38 259,20 грн.

У задоволенні позовних вимог про поновлення дії трудового договору відмовлено.

Стягнуто з АТ «Укрзалізниця» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1073,60 грн.

Стягнуто з АТ «Укрзалізниця» на користь держави судовий збір у розмірі 3962,79 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідачем у справі не доведено законність та обґрунтованість наказу АТ «Укрзалізниця» від 04 травня 2022 року № 483/ос про призупинення дії трудового договору з позивачкою, зокрема не доведено, що на час видання оспорюваного наказу існували обставини, які виключали можливість обох сторін трудових відносин виконувати обов`язки, передбачені трудовим договором, тобто, що існувала абсолютна неможливість роботодавця надати роботу, а працівника - виконувати її, а тому оскаржуваний наказ є незаконним та підлягає скасуванню, у зв`язку з чим позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

Також суд вважав за необхідне стягнути з відповідача на користь позивачки середній заробіток за час вимушеного прогулу з дня призупинення дії трудового договору 06 травня 2022 року до дня звільнення останньої з посади 14 вересня 2023 року у розмірі 396 279,40 грн.

14 листопада 2023 року від представника позивачки - адвоката Голиці Т. І. надійшла заява про ухвалення додаткового рішення у справі щодо розподілу витрат на правничу допомогу у розмірі 32 000,00 грн.

Додатковим рішенням Печерського районного суду м. Києва від 20 лютого 2023 року заяву представника позивача Голиці Т. І. про ухвалення додаткового рішення задоволено частково. Стягнуто з АТ «Українська залізниця» витрати на правничу допомогу в розмірі 11 666,67 грн пропорційно до задоволених позовних вимог.

При цьому суд дійшов висновку про документальне підтвердження понесених витрат на правничу допомогу у розмірі 17 500,00 грн (за підготовку та складення позовної заяви - 7 000 грн; за складення адвокатського запиту - 1000 грн; за складення заяви про зміну предмету позову, уточненої позовної заяви та письмових пояснень - 1 500 грн; за участь представника позивача у судових засідання - 6 000 грн; витрати на написання процесуальних документів (клопотання про витребування доказів, клопотання про приєднання доказів до матеріалів справи)- 2 000,00 грн).

З урахуванням принципу пропорційності стягнення судових витрат до розміру задоволених позовних вимог (2 з 3 позовних вимог задоволено), суд стягнув з відповідача витрати на правничу допомогу в розмірі 11 666,67 грн.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції у частині задоволених позовних вимог таіз додатковим рішенням суду, АТ «Українська залізниця» оскаржило їх в апеляційному порядку.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 05 листопада 2024 року апеляційні скарги АТ «Українська залізниця» задоволено частково.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 09 листопада 2023 року залишено без змін.

Додаткове рішення Печерського районного суду міста Києва від 20 лютого 2024 року змінено, зменшено суму стягнутих витрат на правничу допомогу з 11666,67 грн до 11000,00 грн.

Залишаючи без змін рішення Печерського районного суду м. Києва від 09 листопада 2023 року, апеляційний суд погодився з висловленими у ньому висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають встановленим обставинам справи та нормам матеріального і процесуального права.

При цьому апеляційний суд зазначив, що рішення суду першої інстанцій в частині вирішення позовних вимог про зобов`язання АТ «Укрзалізниця» поновити з 06 травня 2022 року дію трудового договору з ОСОБА_1 в апеляційному порядку не оскаржувалося, а тому, відповідно до статті 367 ЦПК України, в апеляційному порядку не переглядалося.

Разом із тим, переглядаючи додаткове рішення Печерського районного суду міста Києва від 20 лютого 2024 року, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що, визначаючи вартість роботи адвоката за підготовку та складення позовної заяви, за складення адвокатського запиту, за складення заяви про зміну предмету позову, уточненої позовної заяви та письмових пояснень, за написання інших процесуальних документів (клопотання про витребування доказів, клопотання про приєднання доказів до матеріалів справи), суд першої інстанції фактично врахував виконану адвокатом роботу, первинний аналіз документів, наданих позивачу, проведення консультацій, надання правової оцінки та аналіз судової практики та саму підготовку процесуальних документів.

Визначений судом до стягнення розмір таких витрат колегія суддів апеляційного суду вважала дійсним та реальним з урахуванням як об`єму виконаної адвокатом роботи, так і обставин справи.

Разом з тим, адвокат з позивачкою погодили визначення вартості участі представника з розрахунку 3 000,00 грн за 1 годину судових засідань, тобто 1000 грн/20 хв., а загальний час участі представника позивача у судових засіданнях складає 1 год. 41 хв..

Таким чином колегія суддів вважала за необхідне зменшити розмір витрат представника позивача за участь в судових засіданнях з 6 000,00 грн до 5 000,00 грн.

Отже, загальний розмір витрат на правничу допомогу, понесений позивачкою у суді першої інстанції, становить не 17 500,00 грн, як визначив суд першої інстанції, а 16 500,00 грн.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

21 листопада 2024 року АТ «Укрзалізниця» через засоби поштового зв`язку звернулось до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Печерського районного суду м. Києва від 09 листопада 2023 року, додаткове рішення Печерського районного суду м. Києва від 20 лютого 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 05 листопада 2024 року, у якій просить скасувати вказані судові рішення і ухвалити нове рішення, яким відмовити позивачці у задоволенні позову та задоволенні заяви про стягнення витрат на правничу допомогу у цій справі.

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувані судові рішення судів попередніх інстанцій ухвалені з порушенням норм матеріального та процесуального права, без повного дослідження усіх доказів та обставин, що мають значення для справи.

Також заявник посилається на відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

Доводи інших учасників справи

Інші учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги, відзиву на касаційну скаргу до касаційного суду не направили.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Ухвалою Верховного Суду від 19 грудня 2024 року відкрито касаційне провадження та витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.

01 січня 2025 року матеріали цивільної справи надійшли на адресу Верховного Суду.

06 січня 2025 року на адресу Верховного Суду від АТ «Укрзалізниця» надійшло клопотання про зупинення провадження у справі № 757/17853/23-ц до закінчення перегляду у касаційному порядку Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду справи № 758/4178/22 з подібними правовідносинами.

Ухвалою Верховного Суду від 21 січня 2025 року зупинено касаційне провадження у справі № 757/17853/23-ц за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про визнання незаконним наказу про призупинення дії трудового договору, поновлення дії трудового договору, стягнення середнього заробітку, за касаційною скаргою АТ «Українська залізниця» на рішення Печерського районного суду м. Києва від 09 листопада 2023 року, додаткове рішення Печерського районного суду м. Києва від 20 лютого 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 05 листопада 2024 року до закінчення перегляду в касаційному порядку Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду справи № 758/4178/22 (провадження № 61-6935св24).

Ухвалою Верховного Суду від 27 травня 2025 року поновлено касаційне провадження у справі № 757/17853/23-ц за позовом ОСОБА_1 до АТ «Українська залізниця» про визнання незаконним наказу про призупинення дії трудового договору, поновлення дії трудового договору, стягнення середнього заробітку.

Фактичні обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій

21 жовтня 2021 року між ОСОБА_1 до АТ «Українська залізниця» укладено трудовий договір № 634-2021, відповідно до розділу 1 договору позивачка (працівник) призначається на посаду аудитора внутрішнього Департаменту внутрішнього аудиту та контролю АТ «Укрзалізниця». Працівник знаходиться у підпорядкуванні директора Департаменту внутрішнього аудиту та контролю АТ «Укрзалізниця». Працівнику, відповідно до статей 26 та 27 КЗпП України строк випробування не встановлюється. Працівник діє на підставі положення про структурний підрозділ, посадової інструкції та в межах повноважень, передбачених довіреністю, іншими локальними актами роботодавця та цим договором. Працівник призначається відповідальним за напрям діяльності, визначений посадовою інструкцією, положенням про структурний підрозділ та іншими локальними актами роботодавця.

Згідно з пунктом 7.1 договір діє з 22 жовтня 2021 року до 21 жовтня 2024 включно.

Пунктом 6.4 договору визначено, що договір може бути достроково розірваний з підстав, передбачених законодавством України. Крім того, розділом 6 договору було визначено підстави для припинення цього трудового договору.

Актом простою від 24 лютого 2022 року засвідчено, що у зв`язку із запровадженням в Україні воєнного стану, що зумовлено військовою агресією російської федерації проти України, з 24 лютого 2022 року зупинена робота структурних підрозділів апарату управління АТ «Укрзалізниця», які не виконують критично важливі завдання.

Наказом АТ «Українська залізниця» від 24 лютого 2022 року № Ц-42/6-В на підприємстві встановлено режим простою з 24 лютого 2022 року до відміни для працівників апарату управління відповідно до додатку № 1.

Наказами АТ «Укрзалізниця» від 24 березня 2022 року № Ц-42/12-В та від 11 липня 2022 року №Ц-42/38 внесено зміни до додатку № 1 наказу від 24 лютого 2022 року № Ц-42/6-В.

Так, згідно з додатком № 1 ОСОБА_1 встановлено режим простою з 28 лютого 2022 року по 10 квітня 2022 року.

Наказом АТ «Укрзалізниця» від 04 травня 2022 року № 483/ос призупинено дію трудового договору від 21 жовтня 2021 року № 634-2021 з ОСОБА_1 , аудитором внутрішнім Департаменту внутрішнього аудиту та контролю АТ «Укрзалізниця», починаючи з 06 травня 2022 року на підставі статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» до припинення або скасування воєнного стану.

Відповідно до довідки АТ «Укрзалізниця» від 03 травня 2023 року № 1800 середньоденна заробітна плата позивача ОСОБА_1 складає 1 962,10 грн.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судові рішення суду першої інстанції в частині відмовлених вимог не були предметом апеляційного перегляду, а тому, в силу положень частини другої статті 17 ЦПК України, у вказаній частині в касаційному порядку не переглядаються.

Відповідно до частини другої статті 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судові рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині та постанова апеляційного суду відповідають.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми прав

Стаття 43 Конституції України гарантує право кожного на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Відповідно до статті 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень.

Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України

від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ, в Україні введено воєнний стан, який діє на теперішній час.

Згідно з пунктом 3 цього Указу, у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30-34, 38, 39, 41-44, 53 Конституції України.

Воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень (стаття 1 від 12 травня 2015 року № 389-VIII Закону України «Про правовий режим воєнного стану»).

15 березня 2022 року прийнято Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (далі - Закон № 2136-ІХ), яким визначені особливості трудових відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану».

Частинами другою та третьою статті 1 Закону № 2136-ІХ (тут і далі в редакції на час винесення оспорюваного наказу 01 квітня 2022 року) встановлено, що на період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина відповідно до статей 43, 44 Конституції України.

У період дії воєнного стану не застосовуються норми законодавства про працю у частині відносин, врегульованих цим Законом.

Згідно з пунктом 2 Прикінцевих положень КЗпП України, під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».

Відповідно до статті 13 Закону № 2136-ІХ призупинення дії трудового договору- це тимчасове припинення роботодавцем забезпечення працівника роботою і тимчасове припинення працівником виконання роботи за укладеним трудовим договором.

Дія трудового договору може бути призупинена у зв`язку з військовою агресією проти України, що виключає можливість надання та виконання роботи.

Призупинення дії трудового договору не тягне за собою припинення трудових відносин.

Про призупинення дії трудового договору роботодавець та працівник за можливості мають повідомити один одного у будь-який доступний спосіб.

Відшкодування заробітної плати, гарантійних та компенсаційних виплат працівникам на час призупинення дії трудового у повному обсязі покладається на державу, що здійснює військову агресію проти України.

Наведена спеціальна норма права надає роботодавцю право тимчасово призупинити дію трудового договору з працівником у разі неможливості у зв`язку із військовою агресією проти України забезпечити працівника роботою.

Водночас таке право не є абсолютним. Для застосування цієї норми права роботодавець має перебувати в таких обставинах, коли він не може надати працівнику роботу, а працівник не може виконати роботу. Зокрема, у випадку, якщо необхідні для виконання роботи працівником виробничі, організаційні, технічні можливості, засоби виробництва знищені в результаті бойових дій або їх функціювання з об`єктивних і незалежних від роботодавця причин є неможливим, а переведення працівника на іншу роботу або залучення його до роботи за дистанційною формою організації праці неможливо.

Подібні висновки неодноразово висловлено у постановах Верховного Суду, зокрема: від 21 червня 2023 року у справі № 149/1089/22 (провадження

№ 61-292св23), від 28 лютого 2024 року у справі № 465/3919/22 (провадження

№ 61-17848св23, від 20 вересня 2024 року у справі № 444/2538/23 (провадження № 61-7113св24), від 27 листопада 2024 року у справі №465/4855/23 (провадження № 61-6755св24).

У постанові від 05 травня 2025 року у справі № 758/4178/22 (провадження № 61-6935сво24) Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду дійшов правового висновку про те, що сам по собі факт військової агресії проти України не є безумовною підставою для призупинення роботодавцем дії трудового договору. Формулювання положень статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), що дія трудового договору може бути призупинена у зв`язку з військовою агресією проти України, що виключає можливість надання та виконання роботи, й використання сполучника «та» дозволяє зробити висновок, що саме настання цих двох обставин одночасно дозволяє використовувати призупинення трудового договору з працівником як тимчасову виключну подію.

Обов`язковість одночасного настання обставин неможливості роботодавця надати роботу і неможливості виконувати роботу працівником для застосування положень статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» є визначальною, оскільки можливість продовження виконання умов трудового договору хоча б однією із сторін та пов`язані з такою можливістю правові наслідки для іншої сторони - не породжують правові наслідки у зв`язку з призупиненням дії трудового договору, й в кінцевому результаті нівелюють необхідність/можливість застосування цієї норми закону.

Як вбачається з матеріалів справи та змісту оскаржуваного наказу АТ «Укрзалізниця» від 04 травня 2022 року № 483/ос, призупиняючи дію трудового договору з позивачкою на підставі статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», відповідач виходив з неможливості надання та виконання роботи внаслідок критичного зменшення обсягів господарської діяльності, що сталася у зв`язку з втратою через військову агресію можливості повноцінно організовувати процеси діяльності Товариства, та запровадження відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 воєнного стану.

Однак, враховуючи посадові обов`язки аудитора, відповідач не довів та не зазначив, яким чином сам лише факт військової агресії впливає на можливість виконання позивачкою роботи, та відповідно відсутність такої у роботодавця.

Також відповідачем не було надано суду належних та допустимих доказів того, що на час видачі оспорюваного наказу про призупинення дії трудового договору Департамент внутрішнього аудиту та контролю АТ «Укрзалізниця», в якому працювала позивачка, не здійснював свій основний вид діяльності.

Таким чином, суд першої інстанції, з висновком якого погодився і суд апеляційної інстанції, обґрунтовано вважав, що наказ про призупинення дії трудового договору з позивачкою є незаконним, оскільки обставин неможливості відповідача у зв`язку з військовою агресією проти України надати ОСОБА_1 роботу, а останньою її виконувати не встановлено.

При цьому з матеріалів справи вбачається і не заперечувалося відповідачем, що дію трудових договорів АТ «Українська залізниця» призупинило вибірково з окремими працівниками, у тому числі з позивачкою, але не з усіма працівниками.

Водночас сама по собі обставина зменшення замовлень послуг відповідача після введення воєнного стану на території України не свідчить про неможливість роботодавця забезпечити позивачку, яка обіймає посаду внутрішнього аудитора, роботою.

При таких обставинах суд першої інстанції, з висновками якого погодився і апеляційний суд, встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшов обґрунтованого висновку про те, що призупинення АТ «Українська залізниця» дії трудового договору з позивачкою було незаконним.

Верховний Суд у своїх постановах від 15 вересня 2023 року у справі

№ 161/7449/22 (провадження № 61-735св23), від 31 січня 2024 року у справі

№ 161/8196/22 (провадження № 61-6897св23), від 28 лютого 2024 року у справі

№ 465/3919/22 (провадження № 61-17848св23), від 14 лютого 2024 року у справі № 464/2944/23 (провадження № 61-13092св23) неодноразово висловлював свою позицію щодо можливість застосувати положення частин першої, другої статті 235 КЗпП України у подібних правовідносинах.

Так, у КЗпП України відсутня норма права, яка б безпосередньо регулювала питання виплати середнього заробітку за час незаконного призупинення дії трудового договору, так як це не є ні простоєм, ні звільненням працівника. Разом з тим, відповідно до статті 43 Конституції України, найбільш подібним (аналогічним) до цієї ситуації є саме застосування частин першої, другої

статті 235 КЗпП України.

Відновлення порушеного права працівника на працю повинно здійснюватися не тільки визнанням наказу про призупинення дії трудового договору з працівником незаконним, а так само виплатою роботодавцем працівнику середнього заробітку за час вимушеного прогулу із застосуванням норми статті 235 КЗпП України.

Відшкодування заробітної плати, гарантійних та компенсаційних виплат працівникам за час призупинення дії трудового договору в повному обсязі покладається на державу, що здійснює збройну агресію проти України, у випадку обґрунтованості призупинення дії трудового договору. Якщо ж незаконні дії роботодавця (незаконне призупинення дії трудового договору) позбавили працівника можливості працювати, то на роботодавця покладається обов`язок відшкодувати працівнику середню заробітну плату за час його перебування у вимушеному прогулі (див. постанову Верховного Суду від 21 травня 2025 року у справі № 707/2954/23 (провадження № 61-1336св25)).

З урахуванням викладеного, доводи касаційної скарги про те, що до спірних правовідносин не застосовуються приписи статті 235 КЗпП України не знайшли свого підтвердження, зокрема у зв`язку із сформованою практикою Верховного Суду у подібних правовідносинах.

Отже, установивши, що незаконні дії відповідача позбавили ОСОБА_1 можливості працювати, суд першої інстанції, з висновком якого погодився і суд апеляційної інстанції, обґрунтовано поклав на відповідача обов`язок відшкодувати їй середню заробітну плату за час її перебування у вимушеному прогулі у межах позовних вимог, які були визначені позивачкою.

Щодо оскарження додаткового рішення

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення (частина третя статті 270 ЦПК України).

Пунктом 12 частини третьої статті 2 ЦПК України визначено, що одним із основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи (частина перша статті 133 ЦПК України).

Пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, віднесено витрати на професійну правничу допомогу.

Пунктом 2 частини першої статті 1 Закону України Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон № 5076-VI) визначено, що адвокатська діяльність - це незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Відповідності до статті 26 Закону № 5076-VI адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Визначення договору про надання правової допомоги міститься в статті 1 Закону № 5076-VI, згідно з якою договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

За пунктом 9 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI).

Відповідно до статті 19 Закону № 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону № 5076-VI).

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини.

Відповідно до частини першої та другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно із частинами першою, другою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У відповідності до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Велика Палата Верховного Суду у додатковій постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) зробила висновок, що «вимога частини восьмої статті 141 ЦПК України щодо строку та порядку подання доказів про розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, має застосовуватися і до справ, що розглядаються в спрощеному провадженні, де судові дебати відсутні».

Процесуальний кодекс побудовано за принципом універсальності процесуальних норм, відповідно подання доказів у підтвердження понесення сторонами судових витрат на професійну правничу допомогу на стадії касаційного перегляду справи, (якщо сторона бажає отримати за результатами розгляду справи у суді касаційної інстанції відшкодування таких витрат) повинно відбуватися з урахуванням положень частини восьмої статті 141 ЦПК України.

Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Водночас, згідно із частиною четвертою статті 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина шоста статті 137 ЦПК України).

Судами встановлено, що інтереси позивачки під час розгляду справи на підставі договору про надання правничої допомоги № 25/цс від 30 березня 2023 року, довіреності від 28 липня 2020 року представляв адвокат.

Було складено детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом у вказаній справі, який відповідає акту виконаних робіт від 14 листопада 2023 року, а саме:

- первинний аналіз документів, наданих позивачем щодо призупинення дії трудового договору з ним, як з працівником АТ «Укрзалізниця», консультації з позивачем щодо узгодження правової позиції - 3 год.;

- підготовка та подання адвокатських запитів до АТ «Укрзалізниця» - 2 год.;

- правова оцінка та аналіз судової практики - 2 год.;

- написання позовної заяви - 7 год.;

- підготовка позовної заяви та копій документів до неї для направлення до суду- 1 год.;

- написання заяви про зміну предмету позову, уточненої позовної заяви та письмових пояснень - 3 год.;

- написання процесуальних документів (клопотання про витребування доказів, клопотання про приєднання доказів до матеріалів справи) - 2 год.;

- участь адвоката в судових засіданнях у справі 26 червня 2023 року, 28 вересня 2023 року, 31 жовтня 2023 року, 09 листопада 2023 року.

Суди попередніх інстанцій визначили розмір витрат на професійну правничу допомогу, який підлягає відшкодуванню, ураховуючи об`єм реально виконаної адвокатом роботи, приймаючи до уваги обставини справи та наявні докази.

Отже, правильним є висновок, що загальний розмір витрат на правничу допомогу понесений позивачкою у суді першої інстанції становить 16 500,00 грн та з урахуванням часткового задоволення позову, з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 належить стягнути 11 000,00 грн, оскільки саме цей розмір судових витрат доведений, документально обґрунтований та відповідає критерію розумної необхідності таких витрат, з урахуванням складності справи.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині та постанову апеляційного суду - без змін, оскільки підстави для їх скасування відсутні.

Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Оскільки виконання рішення Печерського районного суду м. Києва від 09 листопада 2023 року, залишеного без змін постановою Київського апеляційного суду від 05 листопада 2024 року, в частині стягнення середнього заробітку, що не підлягає негайному виконанню, було зупинено ухвалою Верховного Суду від 19 грудня 2024 року до закінчення їх перегляду в касаційному порядку, у зв`язку із залишенням цього судового рішення без змін необхідно поновити його дію.

Щодо клопотання АТ «Укрзалізниця» про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду

При зверненні до суду касаційної інстанції з касаційною скаргою АТ «Укрзалізниця» просило, зокрема, передати вказану справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Вказане клопотання мотивовано тим, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права

та формування єдиної правозастосовчої практики.

Колегія суддів Верховного Суду не знаходить правових підстав для задоволення вказаного клопотання.

Питання про передачу справи на розгляд палати, об`єднаної палати

або Великої Палати Верховного Суду вирішується судом за власною ініціативою або за клопотанням учасника справи (частина перша статті 404 ЦПК України).

Частиною п`ятою статті 403 ЦПК України передбачено, що суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку,

що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна

для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

Як зазначила Велика Палата Верховного Суду в ухвалі від 30 жовтня

2018 року у справі № 757/172/16-ц (провадження № 14-475цс18), виключна правова проблема має оцінюватися з урахуванням кількісного та якісного вимірів. Кількісний ілюструє той факт, що вона наявна не в одній конкретній справі, а у невизначеній кількості спорів, які або вже існують, або можуть виникнути з урахуванням правового питання, щодо якого постає проблема невизначеності. З погляду якісного критерію про виключність правової проблеми свідчать такі обставини, як відсутність сталої судової практики в питаннях, що визначаються як виключна правова проблема; невизначеність на нормативному рівні правових питань, які можуть кваліфікуватися як виключна правова проблема; необхідність застосування аналогії закону чи права; вирішення правової проблеми необхідне для забезпечення принципу пропорційності, тобто належного балансу між інтересами сторін у справі. Метою вирішення виключної правової проблеми є формування єдиної правозастосовчої практики та забезпечення розвитку права.

Верховний Суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, оскільки заявником

не наведено мотивів та аргументів для такої передачі, наведені заявником обґрунтування у розумінні положень частини п`ятої статті 403 ЦПК України

не є тими обставинами, що містять виключну правову проблему і необхідність забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики, а тому у задоволенні клопотання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду необхідно відмовити.

При цьому єдина правозастосовчапрактика з указаного процесуального питання сформована, що підтверджується, зокрема, постановою Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 04 листопада 2024 року у справі № 756/3328/20 (провадження № 61-14576сво23).

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні клопотання Акціонерного товариства «Укрзалізниця» про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду відмовити.

Касаційну скаргу Акціонерного товариства «Укрзалізниця» залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 09 листопада 2023 року та додаткове рішення Печерського районного суду м. Києва від 20 лютого 2024 року в оскаржуваній частині, постанову Київського апеляційного суду від 05 листопада 2024 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Печерського районного суду м. Києва від 09 листопада 2023 року, залишеного без змін постановою Київського апеляційного суду від 05 листопада 2024 року, в частині стягнення середнього заробітку, що не підлягає негайному виконанню.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Коротенко

А. Ю. Зайцев

М. Ю. Тітов