ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2025 року

м. Київ

справа № 755/7930/23

провадження № 61-14828св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Ситнік О. М. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Фаловської І. М.

розглянув у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвокатаЩудли АндріяМихайловича наухвалу Дніпровськогорайонного судум. Києва від09 квітня 2024 рокув складі суддіГаврилової О. В. та постанову Київськогоапеляційного судувід 01 жовтня2024 року в складі колегії суддів Борисової О. В., Левенця Б. Б., Ратнікової В. М.

у справі за позовом ОСОБА_1 до Дніпровського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), треті особи: Товариство з обмеженою відповідальністю «Лекос», Товариство з обмеженою відповідальністю «Магік», ОСОБА_2 , про зобов`язання вчинити діїта

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовної заяви

У червні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому просив зобов`язати Дніпровський відділ державної виконавчої служби у

м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) здійснити перезарахування безпідставно стягнутих з нього аліментів у виконавчому провадженні № НОМЕР_1 у розмірі 300 773,12 грн для погашення його заборгованості у виконавчому провадженні № НОМЕР_2.

Зазначав, що на примусовому виконанні Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в м. Києві перебувають виконавче провадження № НОМЕР_1 про стягнення з нього на користь ОСОБА_2 аліментів на дітей ОСОБА_3 і ОСОБА_4 у розмірі 1/3 частини усіх доходів та виконавче провадження № НОМЕР_2 про стягнення з нього на користь ОСОБА_2 аліментів у розмірі 1/8 частки усіх доходів щомісячно з 02 жовтня 2017 року до 31 травня 2019 року.

Постановою від 07 серпня 2019 року виконавчі провадження № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2 об`єднано у зведене виконавче провадження та присвоєно № НОМЕР_2. Відповідно до розрахунку зі сплати аліментів згідно з виконавчим листом Дніпровського районного суду м. Києва в справі від 07 березня 2013 року № 755/2132/2013 у ВП № НОМЕР_1 заборгованість зі сплати аліментів відсутня, загальна переплата аліментів становить 732 554,10 грн.

Зазначав, що згідно з розрахунком зі сплати аліментів відповідно до виконавчого листа Дніпровського районного суду м. Києва в справі від 06 лютого 2019 року № 755/14946/17 у виконавчому провадженні НОМЕР_3 загальний розмір заборгованості станом на 01 вересня 2022 року становить 140 840,88 грн.

Вважає, що розрахунки суми заборгованості у виконавчих провадженнях № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2 містять неточності та підлягають перерахунку.

Посилався на те, що в розрахунку боргу у виконавчому провадженні № НОМЕР_1 державним виконавцем допущені помилки, а Товариством з обмеженою відповідальністю (далі - ТОВ) «Лекос» безпідставно стягнуто аліменти в розмірі 1/6 від доходу боржника на сина ОСОБА_3 після досягнення ним повноліття.

Вказував, що у виконавчому провадженні № НОМЕР_2 державним виконавцем допущено помилки у розрахунку, а під час здійснення відрахувань аліментів ТОВ «Лекос» безпідставно стягнуто аліменти на утримання ОСОБА_3 на загальну суму 300 773,12 грн.

Зазначав, що оскільки всупереч волі боржника, ТОВ «Лекос» безпідставно здійснило стягнення аліментів з доходів, внаслідок чого утворилась істотна переплата за аліментами, а також наявність боргу в іншому виконавчому проваджені щодо стягнення на користь одного і того ж боржника аліментів, є підстави для здійснення зарахування безпідставно стягнутих з нього аліментів у розмірі 300 773,12 грн у виконавчому провадженні № НОМЕР_1 для погашення боргу у виконавчому провадженні № НОМЕР_2.

Відповідно до Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 1404-VIII) державний виконавець не вправі самостійно здійснювати перезарахування, належним способом захисту прав боржника в цьому випадку буде ухвалення судом рішення про зобов`язання державного виконавця здійснити вищевказане перезарахування.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

09 квітня 2024 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва закрито провадження в справі.

01 жовтня 2024 року постановою Київського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 09 квітня 2024 року залишено без змін.

Судові рішення мотивовані тим, що законодавець визначив обов`язок державного виконавця обчислювати розмір заборгованості за аліментами і водночас імперативно закріпив, що в разі незгоди заінтересованої особи з визначеним (обчисленим) державним виконавцем розміром заборгованості за аліментами спір вирішується судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом. Питання щодо правомірності визначення державним виконавцем розміру аліментів підлягає розгляду в порядку судового контролю за виконання судових рішень, шляхом подання скарги на рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця, а не в позовному провадженні. За таких обставин провадження в справі підлягає закриттю на підставі пункту 1 частини першої статті 255 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) України, оскільки справа не підлягає розгляду в позовному провадженні. ОСОБА_1 не позбавлений права звернення до суду зі скаргою на дії та рішення державного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

04 листопада 2024 року представник ОСОБА_1 - адвокат Щудла А. М. засобами поштового зв`язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 09 квітня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 01 жовтня 2024 року, в якій просить їх скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що Законом № 1404-VIII не передбачено права державного виконавця здійснювати перезарахування сплачених сум у різних виконавчих провадженнях, навіть якщо це стосується одного і того ж стягувача й боржника, тому позивач обрав належним спосіб захисту порушеного права. Предметом скарги, яка подається в порядку контролю за виконанням судового рішення, можуть бути виключно дії чи бездіяльність державного виконавця, які були вчинені чи не вчинені ним у межах, визначених Законом № 1404-VIII та Інструкцією з організації примусового виконання рішень. Однак у цій справі предметом вимог є зобов`язання державного виконавця вчинити дії, які не передбачено ні Законом № 1404-VIII, ні Інструкцією з організації примусового виконання рішень, тому спірне питання не може розглядатися в порядку, визначеному розділом VII ЦПК України.

Апеляційний суд послався на нерелевантну практику Верховного Суду.

Відсутній висновок Верховного Суду в справах, предметом яких є зобов`язання державного виконавця вчинити дії, які не передбачено ні Законом № 1404-VIII, ні Інструкцією з організації примусового виконання рішень, зокрема й щодо порядку розгляду таких справ, оскільки такі справи не можуть розглядатися в порядку, визначеному розділом VII ЦПК України.

Позиція інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

На примусовому виконанні Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в м. Києві перебувають виконавче провадження № НОМЕР_1 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у розмірі 1/3 частини усіх доходів та виконавче провадження № НОМЕР_2 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів у розмірі 1/8 частки усіх доходів щомісячно з 02 жовтня 2017 року до 31 травня 2019 року.

Постановою від 07 серпня 2019 року виконавчі провадження № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2 об`єднано у зведене виконавче провадження та присвоєно № НОМЕР_2.

Згідно з розрахунком заборгованості зі сплати аліментів від 08 вересня 2022 року на підставі виконавчого листа Дніпровського районного суду м. Києва в справі № 755/2132/2013 від 07 березня 2013 року про стягнення аліментів з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/3 частини усіх видів доходів боржника щомісячно, починаючи з 01 лютого 2013 року і до досягнення дітьми повноліття, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, заборгованість зі сплати аліментів відсутня, загальна переплата аліментів становить 732 554,10 грн.

Відповідно до розрахунку заборгованості зі сплати аліментів від 08 вересня 2022 року на підставі виконавчого листа Дніпровського районного суду м. Києва в справі № 755/14946/17 від 06 лютого 2019 року про стягнення аліментів з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який навчається в Інституті міжнародних відносин Київського національного університету імені Тараса Шевченка, в розмірі 1/8 частини усіх доходів боржника щомісячно, починаючи з 20 жовтня 2017 року до 31 травня 2019 року, загальний розмір заборгованості станом на 01 вересня 2022 року становить 140 840,88 грн.

Відповідно до відомостей ТОВ «Лекос» від 30 листопада 2021 року № 18 про нарахування дивідендів ОСОБА_1 як учаснику ТОВ «Лекос» та відомостей щодо відрахувань ТОВ «Лекос» аліментів із дивідендів на користь ОСОБА_2 за період з 01 січня 2013 року до 01 листопада 2021 року у зведеному виконавчому провадженні № НОМЕР_1 нараховано аліменти відповідно до постанови від 11 березня 2020 року, виконавчий лист № 755/14946/17 від 06 лютого 2019 року, за період 02 жовтня 2017 року - 31 травня 2019 року в розмірі 249 242,63 грн, аліменти перераховано у Дніпровський районний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в м. Києві.

Відповіддю від 08 лютого 2022 року на адвокатський запит Шудли А. М. від 06 лютого 2023 року ТОВ «Лекос» повідомило, що в розрахунку виконавця помилково вказані суми, нараховані/утримані ТОВ «Лекос» відповідно до іншого виконавчого провадження № НОМЕР_1. 249 242,63 грн аліментів було розраховано виконавчою службою та вказано до утримання й сплати на рахунок Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції постановою від 11 березня 2020 року. Сплата в сумі 206 056,57 грн не співпадає з сумами, сплаченими ТОВ «Лекос», а саме: 23 березня 2020 року ПД № 126 - 92 142,86 грн; 26 березня 2020 року ПД № 134 - 114 285,71 грн; 02 квітня 2020 року ПД № 138 - 42 814,06 грн. Загалом сплачено ТОВ «Лекос» на рахунок Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції 249 242,63 грн. ТОВ «Лекос» за період з жовтня 2015 до січня 2021 року утримав та сплатив за виконавчим провадженням № НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчого листа від 07 березня 2013 року № 755/2132/2013 - 1 278 176,23 грн.

Позиція Верховного Суду

Касаційне провадження в справі відкрито з підстав, передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку ухвали суду першої інстанції, вказані у пунктах 3, 6, 7, 15, 16, 22, 23, 27, 28, 30, 32 частини першої статті 353 цього Кодексу, після їх перегляду в апеляційному порядку.

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вивчив матеріали справи, перевірив доводи касаційної скарги та виснував, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права

Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанції про те, що питання стосовно правомірності визначення державним виконавцем розміру аліментів підлягає розгляду в порядку судового контролю за виконанням судових рішень шляхом подання скарги на рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця, а не в порядку позовного провадження, з огляду на таке.

Позовному провадженню притаманна позовна форма як модельна, узагальнююча конструкція процедури позовного провадження. Для неї характерні такі ознаки, як наявність матеріально-правової вимоги, яка випливає із порушеного або оспорюваного права сторони і яка підлягає в силу закону розгляду в певному порядку, встановленому законом; наявність спору про суб`єктивне право; наявність двох сторін із протилежними інтересами, які наділені законом певними правомочностями щодо захисту своїх прав, свобод чи інтересів у суді.

Цивільні процесуальні правовідносини персоніфікують учасників цивільного судочинства, визначають їхні права і обов`язки відповідно до процесуальних функцій і гарантії забезпечення справедливого судочинства.

Отже, провадження цивільного процесу - це специфічна модель розгляду цивільної справи, що відбиває предметну характеристику цивільного судочинства з точки зору матеріально-правової природи справ, що розглядаються, специфіку доказування фактів як юридико-фактологічної основи справи та результатів розгляду справи, які відбиваються у процесуальних актах - певного роду документах.

Предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, відносно якої суд має ухвалити рішення. Ця вимога повинна мати правовий характер, тобто бути врегульованою нормами матеріального права.

Матеріально-правова вимога позивача повинна спиратися на підставу позову. Підставою позову визнають обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Цими обставинами можуть бути лише юридичні факти, тобто такі факти, які тягнуть за собою певні правові наслідки: виникнення, зміну чи припинення правовідносин.

Натомість, скарги на дії (бездіяльність), рішення державних виконавців (приватних виконавців) мають на меті захист прав сторін виконавчого провадження з виконання судових рішень та покладають на суд контроль за належним виконанням судових рішень. Здійснення такого судового контролю відбувається за правилами спеціального виду провадження в цивільному судочинстві, що є відмінним від позовного. Головна мета судового контролю за виконанням судових рішень полягає, насамперед, у реалізації основних завдань судочинства при здійсненні судами правосуддя, оскільки воно не обмежується ухваленням судового рішення, а також передбачає його виконання. Кожний судовий процес повинен завершуватися реалізацією судового рішення у спірних правовідносинах між його сторонами. Тому після вирішення спору і набрання судовим рішенням законної сили суд здійснює контроль за його виконанням, а також захист прав та законних інтересів сторін виконавчого провадження.

Такі висновки сформульовані в постанові Верховного Суду від 21 лютого 2020 року в справі № 758/8416/15-ц та правильно враховані судами.

Верховний Суд зазначає, що ОСОБА_1 звернувся до суду за захистом своїх прав як сторона виконавчого провадження, між сторонами в справі не виникло цивільно-правового спору, який підлягав би захисту в порядку позовного провадження, а лише постало питання щодо правомірності чи неправомірності виконавчих дій (бездіяльності) та рішень державного виконавця під час виконання судового рішення, захист прав заявника як сторони виконавчого провадження, боржника.

Частиною першою та третьою статті 71 Закону № 1404-VIII визначено, що порядок стягнення аліментів визначається законом. Визначення суми заборгованості зі сплати аліментів, присуджених як частки від заробітку (доходу), визначається виконавцем у порядку, встановленому Сімейним кодексом України.

Законодавцем передбачено спеціальний порядок оскарження рішень, дій та бездіяльності державних виконавців під час примусового виконання судових рішень про стягнення аліментів.

Відповідно до частини восьмої статті 71 Закону № 1404-VIII спори щодо розміру заборгованості зі сплати аліментів вирішуються судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом.

Згідно із частиною першою статті 74 Закону № 1404-VIII рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

За змістом статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Отже, боржник вправі звернутися до суду зі скаргою щодо розміру, способу виконання рішення суду зі сплати аліментів у порядку виконання судового рішення.

Верховний Суд погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про те, що належним правомірним порядком захисту порушених прав позивача як боржника у виконавчому провадженні є звернення до суду саме зі скаргою на бездіяльність державного виконавця та на рішення, ухвалені державним виконавцем під час здійснення відповідного виконавчого провадження, адже питання з приводу правомірності визначення державним виконавцем розміру аліментів підлягає розгляду в порядку судового контролю за виконання судових рішень, шляхом подання скарги на рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця.

Наведене також свідчить про відсутність між сторонами в цій справі спору про право цивільне, що підлягав би вирішенню за правилами позовного провадження.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в постанові від 24 травня 2021 року в справі № 712/12136/18 погодився з висновками судів попередніх інстанцій про закриття провадження в справі з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України, оскільки позивач, який є боржником у виконавчому провадженні, не може пред`являти позов про зняття арешту з майна з огляду на те, що законом у цьому випадку передбачений інший спосіб судового захисту, а саме оскарження боржником рішення, дій, бездіяльності державного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Боржник, як сторона виконавчого провадження, у разі незгоди з арештом, який накладений державним або приватним виконавцем під час примусового виконання судового рішення, не може пред`являти позов про зняття арешту з майна та бути позивачем за таким позовом, оскільки має право на оскарження дій державного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Якщо суд помилково прийняв позов до розгляду, під час судового розгляду він має закрити провадження у справі з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 02 жовтня 2019 року в справі № 904/51/19 зазначала, що сторони, інші учасники та особи можуть звернутися до суду, який видав виконавчий документ, зі скаргою на рішення, дії чи бездіяльність виконавців та посадових осіб державної виконавчої служби в порядку частини першої статті 74 Закону № 1404-VIII, якщо цей виконавчий документ виданий на виконання судового рішення, або - до адміністративного суду в порядку частини другої цієї ж статті, якщо він виданий на виконання рішення іншого органу (посадових осіб), та/або за умови перебування його у зведеному виконавчому провадженні, у якому об`єднано виконання судових рішень, ухвалених судами за правилами різних юрисдикцій.

ОСОБА_1 посилався на те, що розрахунки суми заборгованостей зі сплати аліментів у виконавчих провадженнях № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2, проведені державним виконавцем, містять неточності і підлягають перерахунку. Тому просив зобов`язати Дніпровський відділ державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) здійснити перезарахування безпідставно стягнутих з нього аліментів у виконавчому провадженні № НОМЕР_1 у розмірі 300 773,12 грн для погашення боргу у виконавчому провадженні № НОМЕР_2.

Верховний Суд зауважує, що позивач звернувся до суду за захистом своїх прав як сторона виконавчого провадження, між учасниками справи не виникло цивільно-правового спору, який підлягав би вирішенню в порядку позовного провадження, а постало питання щодо правомірності дій та рішень державного виконавця під час виконання судового рішення про стягнення аліментів.

Заявник у касаційній скарзі посилається на те, що в цій справі предметом вимог є зобов`язання державного виконавця вчинити дії, які не передбачено ні Законом № 1404-VIII, ні Інструкцією з організації примусового виконання рішень, тому спірне питання не може розглядатися в порядку, визначеному розділом VII ЦПК України.

Наведені доводи є безпідставними, оскільки спори щодо розміру заборгованості зі сплати аліментів безпосередньо стосуються дотримання виконавцем вимог статті 71 «Порядок стягнення аліментів» Закону № 1404-VIII та розділу XVI «Особливості виконання рішень про стягнення аліментів» Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5.

У зв`язку з наведеним відсутні підстави для формування висновку Верховного Суду для вирішення справ, предметом яких є зобов`язання державного виконавця вчинити дії, які не передбачено ні Законом № 1404-VIII, ні Інструкцією з організації примусового виконання рішень, зокрема й щодо порядку розгляду таких справ. Доводи касаційної скарги в цій частині безпідставні.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження в справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Суди попередніх інстанцій зробили правильний висновок про закриття провадження відповідно до пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України, оскільки ОСОБА_1 є боржником у виконавчому провадженні, а тому не може бути позивачем у цій справі й така справа не підлягає розгляду в позовному провадженні.

Заявник не позбавлений права звернення до суду зі скаргою на дії та рішення державного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України.

Стосовно доводів касаційної скарги про те, що апеляційний суд послався на нерелевантну практику Верховного Суду, а саме висновки в постановах від 18 травня 2022 року в справі № 642/4263/21, від 26 січня 2022 року в справі № 534/1762/18, від 07 вересня 2022 року в справі № 523/19204/19, від 06 грудня 2023 року в справі № 357/13822/21, необхідно зазначити, що в наведених справах незалежно від вимог до виконавця вирішувалося питання про те, в якому провадженні необхідно розглядати справу - в порядку позовного провадження, чи в порядку судового контролю за виконанням судових рішень.

Тобто Верховний Суд у наведених справах вирішував спірне і для цієї справи питання щодо способу захисту порушених прав боржника у виконавчому провадженні. Отже, врахована й застосована апеляційним судом практика є релевантною до спірних правововідносин та обов`язковою до застосування.

Інші доводи касаційної скарги на правильність висновків суду не впливають та їх не спростовують, стосуються переоцінки доказів, оцінка яких надана судами попередніх інстанцій як судами факту, а суд касаційної інстанції як суд права позбавлений повноважень встановлювати фактичні обставини справи, досліджувати докази та надавати їм оцінку.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення - без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Верховний Суд вважає, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а судові рішення без змін.

Керуючись статтями 409, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Щудли Андрія Михайловича залишити без задоволеня.

Ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 09 квітня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 01 жовтня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:О. М. Ситнік В. М. Ігнатенко І. М. Фаловська