ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2025 року

м. Харків

справа № 643/1118/25

провадження № 22-ц/818/2888/25

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Пилипчук Н.П.,

суддів Мальованого Ю.М., Тичкової О.Ю.,

за участю секретаря Львової С.А.,

учасники справи:

заявниця - ОСОБА_1 ,

заінтересована особа - Харківська міська рада,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_2 , на ухвалу Московського районного суду м. Харкова від 19 березня 2025 рокув складі судді Довготько Т.М.

в с т а н о в и в:

У січні 2025 року ОСОБА_1 , заінтересована особа: Харківська міська рада, звернулася до суду з заявою про встановлення факту родинних відносин, в якій просила встановити факт того, що ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , є двоюрідною сестрою ОСОБА_1 .

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 19 березня 2025 року заяву ОСОБА_1 залишено без розгляду, роз`яснено заявниці право звернутись до суду із позовом на загальних підставах.

На вказану ухвалу суду ОСОБА_1 через свого представника подала апеляційну скаргу, в якій просила ухвалу суду скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Апеляційна скарга мотивована тим, що у діях суду першої інстанції вбачається суперечність, оскільки на стадії відкриття провадження у справі судом не була встановлена наявність спору про право, проте надалі без встановлення жодних нових обставин, судом залишено заяву без розгляду. Зазначив, що відмова нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії пов`язана виключно з тим, що заявник не має документів, які підтверджують родинні або інші відносини спадкоємця зі спадкодавцем. У даній справі підлягає вирішенню питання лише про наявність чи відсутність факту родинних відносин та його доведеність, оскільки інших спадкоємців, крім неї, немає, а спір про право між нею та Харківською міською радою на даному етапі відсутній. Встановлення цього факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Вважала, що саме по собі заперечення Харківської міської ради щодо вимог заяви про встановлення факту та ймовірність звернення Харківської міської ради у майбутньому до суду з заявою про визнання спадщини відумерлою не є ознаками наявності спору про право.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, ухвалу суду залишити без змін.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що зі змісту заяви ОСОБА_1 вбачається, що встановлення факту пов`язане з наступним вирішенням спору про право щодо спадкування нерухомого майна, тому вказана вимога підлягає вирішенню виключно у порядку позовного провадження.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що у січні 2025 року ОСОБА_1 , заінтересована особа: Харківська міська рада, звернулася до суду з заявою про встановлення факту родинних відносин, в якій просила встановити факт того, що ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , є двоюрідною сестрою ОСОБА_1 .

Звертаючись до суду з даною заявою ОСОБА_1 посилалася на те, що її батьком є ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який перебував у родинних відносинах з ОСОБА_5 , яка була його рідною сестрою. ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , а ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_4 . Свідоцтва про народження ОСОБА_4 у неї немає. Батьком ОСОБА_4 та ОСОБА_7 є ОСОБА_8 , проте, у документах, що посвідчували особу ОСОБА_7 по-батькові зазначено неправильно « ОСОБА_9 » замість « ОСОБА_10 » однак, спроб щодо виправлення помилки у документах за життя ОСОБА_7 вчинено не було. У ОСОБА_7 (тітки Заявника) була рідна дочка ОСОБА_3 , Між ОСОБА_7 та нею 26 серпня 2009 року укладено договір довічного утримання ОСОБА_3 (двоюрідна сестра Заявника), відповідно до якого ОСОБА_1 отримує у власність частки квартири АДРЕСА_1 , та взамін чого зобов?язуєтья забезпечити ОСОБА_3 , що проживає за адресою: АДРЕСА_2 , утриманням та доглядом довічно. Після смерті ОСОБА_7 вона та син заявниці - ОСОБА_11 забезпечували ОСОБА_3 усім необхідним утриманням та доглядом, у відповідності до умов договору довічного утримання. ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , та після її смерті відкрилася спадщина у вигляді частки квартири за адресою: АДРЕСА_2 . Єдиним найближчим за чергою спадкоємцем ОСОБА_3 за законом є вона.

05 вересня 2023 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Г.І. заведена спадкова справа за № 08/2023 до майна ОСОБА_3 ,, померлої ІНФОРМАЦІЯ_5 , яка проживала та була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 .

26 липня 2024 року вона звернулася до приватного нотаріуса з заявою про видачу їй свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкове майно.

Постановою приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Малахової Г.І. від 26 липня 2024 року за вих. № 71/02-14 їй відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, зважаючи на те, що в спадковій справі 08/2023 відсутні документи які підтверджували родинні або інші відносини спадкоємця зі спадкодавцем, передбачені підпунктом 4.2 пункту 4 глави 10 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України. Таким чином, вона не може прийняти спадщину, оскільки між нею та ОСОБА_3 не встановлені родинні відносини.

Зазначила, що нею були вчинені спроби самостійно отримати документи, які могли б підтвердити родинні відносини між нею та ОСОБА_3 , однак наразі отримати копію актового запису про народження її батька ОСОБА_4 неможливо через припинення дипломатичних відносин між Україною та рф.

Вказала, що ухвалення рішення про встановлення факту родинних відносин необхідне їй задля прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 , яка не має інших більш близьких спадкоємців за законом.

Відповідно до положень частини першої та другої статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: наказного провадження, позовного провадження (загального або спрощеного), окремого провадження.

Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Частинами третьою, четвертою, шостої статті 294 ЦПК України передбачено, що справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Справи окремого провадження суд розглядає за участю заявника і заінтересованих осіб. Якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах.

Пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України визначено, що суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов:

- факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення;

- встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах;

- заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо);

- чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 1 постанови від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; встановлення факту не пов`язується із наступним вирішенням спору про право.

Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету, для якої необхідне його встановлення. Один і той самий факт для певних осіб і для певної мети може мати юридичне значення, а для інших осіб та для іншої мети - ні.

Під спором про право необхідно розуміти певний стан суб`єктивного права; спір є суть суперечності, конфлікт, протиборство сторін, спір поділяється на матеріальний і процесуальний. Таким чином, виключається під час розгляду справ у порядку окремого провадження існування спору про право, який пов`язаний з порушенням, оспорюванням або невизнанням, а також недоведенням наявності суб`єктивного права за умов, що є певні особи, які перешкоджають у реалізації такого права.

Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав; чинне законодавство не передбачає іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення такого факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 761/16799/15-ц (провадження № 14-139цс18) та постанову Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 536/1039/17 (провадження № 14-610цс18).

Таким чином, визначальною обставиною при розгляді заяви про встановлення певних фактів в порядку окремого провадження є те, що встановлення такого факту не пов`язане з наступним вирішенням спору про право.

Суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду (частина четверта статті 315 ЦПК України).

У постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18 (провадження № 14-567цс18) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах.

Таким чином, визначальною обставиною під час розгляду заяви про встановлення певних фактів у порядку окремого провадження є те, що встановлення такого факту не пов`язане з наступним вирішенням спору про право цивільне.

Під спором про право необхідно розуміти певний стан суб`єктивного права; спір є суть суперечності, конфлікт, протиборство сторін, спір поділяється на матеріальний і процесуальний.

Таким чином, виключається під час розгляду справ у порядку окремого провадження існування спору про право, який пов`язаний з порушенням, оспорюванням або невизнанням, а також недоведенням наявності суб`єктивного права за умов, що є певні особи, які перешкоджають у реалізації такого права.

У порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема, якщо згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав осіб; встановлення факту не пов`язується із наступним вирішенням спору про право.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 15 квітня 2020 року у справі № 302/991/19.

У постанові Верховного Суду від 19 березня 2021 року у справі № 643/14985/18-ц (провадження № 61-14325св19) вказано, що для забезпечення правильного і своєчасного розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, у кожній справі після її порушення суддя зобов`язаний з`ясувати, які фізичні особи і організації можуть бути заінтересовані у вирішенні даної справи і підлягають виклику в судове засідання, в необхідних випадках запропонувати заявникові та заінтересованим особам подати додаткові докази на підтвердження заявлених вимог чи заперечень проти них. Тобто критерієм наявності спору про право у справах окремого провадження є сама можливість виникнення, зміни або припинення прав та обов`язків у третіх осіб внаслідок встановлення певного факту навіть за відсутності заперечень таких осіб. З точки зору закону під спором про право у справах окремого провадження розуміється конфлікт інтересів заявника та хоча б однієї із заінтересованих осіб внаслідок заперечення такої особи проти задоволення заяви про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів або неоспорюваних прав, а також можливість виникнення, зміни або припинення прав та обов`язків у третіх осіб внаслідок задоволення відповідної заяви.

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

У разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно - за його місцезнаходженням, зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини, а нерухоме майно - за його місцезнаходженням (частини перша, третя статті 1277 ЦК України).

Отже, за умови відсутності спадкоємців за заповітом та законом, усунення спадкоємців від спадщини, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття спадщина може перейти до територіальної громади на підставі рішення суду.

Відповідно до статті 338 ЦПК України суд, встановивши, що спадкоємці заповітом і за законом відсутні або спадкоємці усунені від права на спадкування, або спадкоємці не прийняли спадщину чи відмовилися від її прийняття, ухвалює рішення про визнання спадщини відумерлою та про передачу її територіальній громаді відповідно до закону.

Метою звернення ОСОБА_1 із заявою про встановлення факту родинних відносин з ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 є встановлення в судовому порядку обставин, необхідних для прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 , зокрема з метою наступного вирішення питання про право власності на спадкове майно, яке залишилось після смерті останньої.

До суду першої інстанції Харківська міська рада подала клопотання про залишення заяви без розгляду, в якій висловила свої заперечення щодо задоволення заяви ОСОБА_1 .

У частині першій статті 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Згідно із частинами першою та другою статті 1277 ЦК України у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно - за його місцезнаходженням, зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою.

Заява про визнання спадщини відумерлою подається після спливу одного року з часу відкриття спадщини.

Невизнання та оспорення Харківською міською радою права заявниці на спадкування після смерті померлої ОСОБА_3 зумовлює наявність спору про право, що на підставі статті 1277 ЦК України, зобов`язує орган місцевого самоврядування подати заяву про визнання спадщини відумерлою.

Мотивуючи заяву, ОСОБА_1 вказувала, що встановлення факту родинних відносин з ОСОБА_3 необхідно їй для належного оформлення права на спадщину, а тому аналіз установлених судом обставин справи дає підстави для висновку, що в даному випадку виник спір про право на спадщину.

Аналогічний висновок викладено в постанові Верховного Суду від 01 вересня 2020 року у справі № 639/980/19 (провадження № 61-22035св19).

Таким чином, факт, про встановлення якого просить ОСОБА_1 , не підлягає встановленню у порядку окремого провадження, оскільки існує спір про право, який підлягає розгляду у порядку позовного провадження.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції, правильно встановивши фактичні обставини справи, дійшов обґрунтованого висновку про залишення заяви ОСОБА_1 без розгляду на підставі частини четвертої статті 315 ЦПК України, оскільки встановлення факту родинних відносин пов`язується із наступним вирішенням спору про право, а тому такий спір має вирішуватися в порядку позовного, а не окремого провадження.

Подібні висновки узгоджуються з висновками Верховного Суду, викладеними в постановах від 13 жовтня 2021 року в справі № 159/858/20 (провадження № 61-1633св21), від 12 січня 2022 року в справі № 227/2188/21 (провадження № 61-18156 св21) та від 24 червня 2022 року в справі № 337/3395/21 (провадження № 61-21062св21).

Посилання ОСОБА_1 на відсутність інших спадкоємців померлої ОСОБА_3 не впливають на правильність висновків суду про залишення заяви без розгляду, оскільки такі обставини підлягають встановленню в загальному порядку з урахуванням положень статті 1277 ЦК України.

Висновок суду першої інстанції про наявність спору є обґрунтованим та відповідає нормам цивільного процесуального закону. Заява про встановлення факту родинних відносин може розглядатися за правилами окремого провадження у разі відсутності спору, водночас у справі, яка переглядається, Харківська міська рада заперечує проти задоволення заяви ОСОБА_1 .

При цьому, колегія суддів зазначає, що залишення без розгляду заяви не позбавляє ОСОБА_1 права звернутися до суду для вирішення спору в порядку позовного провадження.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про порушення судом першої інстанції положень частини четвертої статті 315 ЦПК України.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Оскільки судове рішення перевіряється в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія визнає, що судове рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судового збору за розгляд справи судом апеляційної інстанції не вбачається.

Керуючись ст.ст.367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст.ст.381-384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Ухвалу Московського районного суду м. Харкова від 19 березня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Головуючий Н.П. Пилипчук

Судді Ю.М. Мальований

О.Ю. Тичкова