Номер апеляційного провадження 22-ц/824/9247/2025
Головуючий у суді першої інстанції А.М. Анохіна
Суддя - доповідач у суді апеляційної інстанції Л. Д. Поливач
Постанова

Іменем України

21 травня 2025 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого - Поливач Л.Д. (суддя - доповідач),

суддів Стрижеуса А.М., Шкоріної О. І.

секретар судового засідання: Комар Л.А.

сторони:

позивач ОСОБА_1

відповідач Товариство з обмеженою відповідальністю «Севлюшфудз»

відповідач ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану представником - ОСОБА_3 та доповненнями до неї, нарішення Шевченківського районного суду м. Києва від 21 січня 2025 року, ухвалене у складі судді А.М. Анохіна в приміщенні Шевченківського районного суду м. Києва,

в с т а н о в и в :

29 серпня 2024 року позивач звернувся з позовом до суду до Товариства з обмеженою відповідальністю «Севлюшфудз», ОСОБА_2 про стягнення коштів за договором позики в якому просить стягнути солідарно з ТОВ «Севлюшфудз» та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики № 17/12/21 від 17.12.2021 у розмірі 161 650,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 17.12.2021 між ОСОБА_1 та ТОВ «Севлюшфудз» укладено договір позики (безвідсоткової) № 17/12/21.

У пункті 1.1. договору позики зазначено, що за даним Договором позикодавець передає позичальникові безпроцентну позику у сумі 225 000,00 грн, а позичальник зобов`язується повернути зазначену суму позики в обумовлений строк.

Позикодавець зобов`язаний передати готівкою позичальникові або перерахувати на його банківський рахунок зазначену суму позики в строк до 17.12.2021 року (пункт 2.1. договору позики).

У пункті 2.2. договору позики сторони погодили, що повернення зазначеної у даному договорі суми позики може відбуватися за бажанням позичальника протягом дії даного договору частинами, але не пізніше 17.12.2022 року.

Зазначає, що 17.12.2021 директор ТОВ «Севлюшфудз» - ОСОБА_4 склала власноручну розписку, в якій зазначила, що вона 17.12.2021 отримала від ОСОБА_1 225 000,00 грн, які передано на підставі та на виконання договору позики.

Крім того, 17.12.2021 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір поруки № 17-01/12.

За умовами пункту 1.1. договору поруки поручитель поручається перед позикодавцем за виконання зобов`язань ТОВ «Севлюшфудз» у розмірі, що виникли з договору позики № 17/12/21 від 17.12.2021, укладеного між позичальником (ТОВ «Севлюшфудз») та позикодавцем ( ОСОБА_1 ).

Поручитель відповідає перед позикодавцем у розмірі непогашеної позичальником суми основного боргу за договором позики, а також нарахованих штрафних санкцій (пеня), що передбачені договором позики.

У пункті 2.1. договору поруки визначено зобов`язання, що забезпечуються порукою, а саме відповідно до Основного договору (договору позики) позичальник (ТОВ «Севлюшфудз») зобов`язаний повернути позикодавцю ( ОСОБА_1 ) суму позики у розмірі 225 000,00 грн у строк до 17.12.2022 року включно.

17.12.2022 між ОСОБА_1 та ТОВ «Севлюшфудз» укладено додаток № 1 до договору позики, за умовами пункту 1 якого сторони погодили продовжити дію договору позики (безвідсоткової) № 17/12/21 від 17.12.2021 року до 17.12.2023.

Додаток № 1 від 17.12.2022 до договору позики підписаний також ОСОБА_2 , (поручителем), який підтвердив своє ознайомлення з його положеннями.

На підставі вищевказаного Додатку сторони узгодили, що позичальник повинен забезпечити повернення позикодавцю суми позики не пізніше 17.12.2023.

В порушення умов укладеного договору позики, позичальник лише частково повернув позикодавцю отримані в позику кошти, а саме:

31.03.2024 року - сплачено 30 000,00 грн.

30.04.2024 року - сплачено 30 000,00 грн.

31.05.2024 року - сплачено 3 350,00 грн.

Таким чином позичальник повернув лише 63 350,00 грн, а неповернута частина позики становить 161 650,00 грн (225 000,00 грн - 63 350,00 грн = 161 650,00 грн).

Усні звернення та вимоги позикодавця повернути отримані у позику кошти позичальником залишилися проігнорованими.

Позивачем були направлені сторонам повідомлення та вимога, яку поручитель отримав особисто 20.08.2024, проте станом на 28.08.2024 свого обов`язку перед поручителем не виконав.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 21 січня 2025 року позов ОСОБА_1 до ТОВ «Севлюшфудз», ОСОБА_2 , про стягнення коштів за договором позики задоволено. Стягнуто солідарно з ТОВ «Севлюшфудз», ОСОБА_2 , на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики № 17/12/21 від 17.12.2021 у розмірі 161 650,00 грн. Стягнуто солідарно з ТОВ «Севлюшфудз», ОСОБА_2 ,на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1 616, 50 грн.

Не погодившись із рішенням суду, ОСОБА_2 через свого представника ОСОБА_3 подано апеляційну скаргу, у якій посилався на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи при вирішенні спору, а також на невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, у зв`язку із чим просив скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_2 .

Апелянт зазначає, що оскільки між поручителем та кредитором не укладалось додаткових угод до договору поруки, поручитель не надавав згоди на такі зміни договору позики, порука в силу положень ч. 1 ст. 559 ЦК України, є припиненою з моменту укладення додатку до договору позики, тобто з 17 грудня 2022 року.

Зауважує, що збільшення зобов`язань за договором позики до 277 800 грн. фактично є зміною істотної умови зобов`язання, забезпеченого порукою, що тягне за собою зміну обсягу відповідальності поручителя.

Так, відповідно до п. 5.1 договору поруки, порука припиняється у разі зміни забезпеченого нею зобов`язання, що спричиняє збільшення відповідальності чи інші несприятливі наслідки для поручителя - без його згоди.

У даному випадку зміна основного зобов`язання є істотною і такою, що потенційно розширює обсяг відповідальності поручителя, але жодної додаткової угоди між поручителем та кредитором укладено не було.

Факт ознайомлення поручителя з умовами додатку № 1 до договору позики не може вважатися наданням згоди у визначеній договором поруки формі, оскільки згідно п. 7.4 договору поруки будь-які зміни до нього вносяться виключно шляхом укладення письмової додаткової угоди між сторонами в договорі поруки.

Звертає увагу апеляцйійного суду на ту обставину, що відсутність належним чином оформленої згоди поручителя на зміну зобов`язання між позикодавцем і позичальником є юридичною підставою для припинення поруки.

17.03.2025 ОСОБА_2 у визначений законом строк на апеляційне оскарження рішення суду, подано до суду доповнення до апеляційної скарги.

Зазначає, що положення ст. 559 ЦК України підлягають застосуванню до правовідносин у цій справі. Порука припиняється, якщо кредитор не пред`явив вимогу протягом шести місяців з моменту настання строку виконання основного зобов`язання, тобто з 18.12.2023 по 17.06.2024.

Така правова позиція узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові 08.06.2021 у справі № 202/781/14-ц.

На думку апеллянта, вимога до поручителя повинна бути пред`явлена у судовому порядку не пізніше 17 червня 2024 року. Водночас, як вбачається з матеріалів справи, фактична вимога позикодавця до поручителя була заявлена лише 14.08.2024 року у позасудовому порядку, тобто після спливу дії поруки, що свідчить про її припнення в силу закону.

ОСОБА_1 через свого представника адвоката Фелді О.В. подано до суду відзив на апеляційну скаргу.

Позивач зазначає, що з доводами та вимогами апеляційної скарги, з урахуваннм поданих ОСОБА_5 доповнень, не погоджується, вважає їх безпідставини. А тому в задоволенні апеляційної скарги просить відмовити.

Звертає увагу апеляційного суду на ту обставину, що сторонни договору позики уклавши додаток № 1 від 17.12.2022 не збільшили суму основного зобов`язання.

Окрім того, 03.07.2018 було прийнято Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо відновлення кредитування», яким внесено зміни до ч. 4 ст. 559 ЦК України шляхом її викладу в іншій редакції.

Отже, договір позики було укладено до 17.12.2022. Тому навіть без урахування додатку № 1 позов до поручителя, за змістом актуальної редакції ч. 4 ст. 559 ЦК України, може бути пред`явлено до 17.12.2025.

Представник відповідача - адвокат Левченко А.В. у судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав, просив задовольнити із викладених у ній підстав. Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 21.01.2025 скасувати та ухвалити нове, про відмову у задоволенні позовних вимог.

Представник позивача адвокат Фелді О.В., який брав участь у розгляді справи в режимі відеоконференції, проти задоволення апеляційної скарги заперечив, рішення суду просив залишити без змін як законне та обґрунтоване.

Позивач ОСОБА_1 , відповідач ОСОБА_2 , представник ТОВ «Севлюшфудз» до суду апеляційної інстанції не з`явились, про розгляд справи повідомлялись належним чином.

Суд апеляційної інстанції, на підставі положень частини другої статті 372 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) вважав за можливе провести розгляд справи за відсутності вказаних осіб, оскільки їх неявка в судове засідання не унеможливлює встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до ч.ч. 2, 4 ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ч. 1, ч. 2 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення представника відповідача - адвоката Левченка А.В., представника позивача - адвоката Фелді О.В., перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга та доповнення до неї задоволенню не підлягають, з огляду на наступне.

Так, задовольняючи позов, суд першої інстанції взяв до уваги, що 17.12.2021 між ОСОБА_1 та ТОВ «Севлюшфудз» укладено договір позики (безвідсоткової) № 17/12/21.

17.12.2021 між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 укладено договір поруки № 17- 01/12.

17.12.2022 між ОСОБА_1 та ТОВ «Севлюшфудз» укладено Додаток № 1 до Договору позики, за умовами пункту 1 якого сторони погодили продовжити дію Договору позики (безвідсоткової) № 17/12/21 від 17.12.2021 до 17.12.2023.

Відповідач ОСОБА_2 своїм власним підписом підтвердив, що ознайомлений з даним Додатком № 1 до Договору позики.

Тобто, відповідно до договору поруки № 17-01/12 від 17.12.2021, відповідач ОСОБА_2 поручається перед Позикодавцем за виконання зобов`язань ТОВ «Севлюшфудз», що виникли з договору позики № 17/12/21 від 17.12.2021.

Зважаючи на наведене, суд дійшов висновку, що вимоги в частині солідарного стягнення з відповідачів суми основного боргу за договором позики № 17/12/21 від 17.12.2021 в розмірі 161650,00 гривень є доведеними і підлягають задоволенню.

З таким висновком суду погоджується і суд апеляційної інстанції, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 17.12.2021 між ОСОБА_1 та ТОВ «Севлюшфудз» укладено договір позики (безвідсоткової) № 17/12/21.

Відповідно до п. 1.1 договору, за даним договором позикодавець передав позичальникові безпроцентну позику у сумі двісті двадцять п`ять тисяч гривень 00 коп (225 000,00 грн), а позичальник зобов`язується повернути зазначену суму позики в обумовлений строк.

Відповідно до п. 2.1 договору, позикодавець зобов`язаний передати готівкою Позичальникові або перерахувати на його банківський рахунок зазначену суму позики в строк до 17.12.2021.

Відповідно до 2.2 договору, повернення зазначеної в даному договорі суми позики може відбуватися за бажанням Позичальника протягом дії даного договору частинами, але не пізніше 17.12.2022. Зазначена сума безпроцентної позики може бути повернута Позичальником достроково.

Як вбачається з матеріалів справи, 17.12.2021 директор ТОВ «Севлюшфудз» - Новгородкіна Д.В. склала власноручну розписку, в якій зазначила, що вона 17.12.2021 отримала від ОСОБА_1 225 000,00 грн на підставі договору позики.

Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За правилом ч. 1 ст. 205 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.

За змістом ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).

Особи мають право вибору: використати існуючі диспозитивні норми законодавства для регламентації своїх відносин або встановити для себе правила поведінки на власний розсуд. Цивільний договір як домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, виявляє автономію волі учасників щодо врегулювання їхніх відносин згідно з розсудом і у межах, встановлених законом, тобто є актом встановлення обов`язкових правил для сторін, індивідуальним регулятором їхньої поведінки (див. постанову Верховного Суду від 11.01.2024 у справі № 916/1247/23).

Згідно з ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики позикодавець передає позичальникові у власність гроші або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів або таку ж кількість речей того ж роду і якості. Договір позики вважається укладеним у момент передачі грошей або речей.

Вимогами ч. 1 ст. 1047 ЦК України встановлено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

В свою чергу, приписами ч. 2 ст. 1047 ЦК України визначено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

У відповідності до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

17.12.2021 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір поруки № 17- 01/12.

Відповідно до п. 1.1 договору, поручитель поручається перед Позикодавцем за виконання зобов`язань ТОВ «Севлюшфудз» у розмірі, що виникли з договору позики № 17/12/21 від 17.12.2021, укладеного між Позичальником та Позикодавцем (надалі «Основний договір»). Поручитель відповідає перед Позикодавцем у розмірі непогашеної Позичальником суми основного боргу за договором позики, а також нарахованих штрафних санкцій (пеня), що передбачені договором позики.

Відповідно до п. 2.1 Основного договору Позичальник зобов`язаний повернути Позикодавцю суму позики у розмірі двісті двадцять п`ять тисяч гривень 00 коп. (225 000,00 грн) у строк до 17.12.2022 року включно.

Відповідно до п. 3.1 договору, у випадку невиконання Позичальником свого зобов`язання Поручитель та Позичальник відповідають перед Позикодавцем як солідарні боржники.

Відповідно до п. 3.2 договору, Позикодавець вправі звернутися до Поручителя наступного дня після невиконання Позичальником своїх зобов`язань за Основним договором.

Згідно ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

Відповідно до ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки.

Згідно ст. 540 ЦК України якщо у зобов`язанні беруть участь кілька кредиторів або кілька боржників, кожний із кредиторів має право вимагати виконання, а кожний із боржників повинен виконати обов`язок у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або актами цивільного законодавства.

При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 543 ЦК України у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

В свою чергу, згідно з вимогами ст.ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

14.08.2024 позивачем на поштову адресу ОСОБА_2 було направлено повідомлення про невиконання позичальником свого обов`язку перед позикодавцем з повернення позики та вимогу до поручителя про виконання обов`язку позичальника перед позикодавцем за договором позики (безвідсоткової) № 17/12/21 від 17.12.2021, яке було отримано останнім 20.08.2024.

Як зазначено в позовній заяві, позичальник повернув лише 63 350,00 грн, а неповернута частина позики становить 161 650,00 грн (225 000,00 - 63 350,00 = 161 650,00).

Як вбачається з матеріалів справи, 17.12.2022 між ОСОБА_1 та ТОВ «Севлюшфудз» укладено Додаток № 1 до Договору позики, за умовами пункту 1 якого сторони погодили продовжити дію Договору позики (безвідсоткової) № 17/12/21 від 17.12.2021 до 17.12.2023.

У пункті 2 вказаного додатку зазначено, що у зв`язку з продовженням даного договору до 17.12.2023 позичальник погоджується виплатити позикодавцеві інфляційні витрати та штрафні санкції у розмірі 52 800,00 грн., таким чином нова сума позики за укладеним договором становить 277 800,00 грн.

Колегія суддів звертає увагу на ту обставину, що вказані 52 800,00 грн. не можна вважати збільшенням суми основного зобов`язання поручителя з наступних підстав.

Порушенням зобов`язання, згідно з ч. 1 ст. 610 ЦК України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Правові наслідки порушення зобов`язання регулює стаття 611 ЦК України, у частині 1 якої зазначено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема:

1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору.

2) зміна умов зобов`язання.

3) сплата неустойки.

4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

Правове регулювання «штрафних санкцій» та «інфляційних втрат» регулюють статті 549 та 625 ЦК України.

У ч. 1 ст. 549 ЦК України зазначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржникомзобов`язання.

Відповідно до ч. 2 ст. 549 ЦК України штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Натомість, наявними у даній справі письмовими доказами підтверджено наступні правовідносини, які склалися між учасниками даного спору.

17.12.2021 року між ОСОБА_1 (позикодавцем) та ТОВ «Севлюшфудз» (позичальником) з іншого боку укладено Договір позики № 17/12/21, за умовами пункту 1.1. якого позикодавець зобов`язався передати позичальникові безпроцентну позику у сумі 225 000,00 грн., а позичальник зобов`язується повернути зазначену суму позики в обумовлений строк.

17.12.2021 року директор ТОВ «Севлюшфудз» - ОСОБА_4 склала власноручну розписку, в якій зазначила, що вона 17.12.2021 року отримала від ОСОБА_1 225 000,00 грн., які передано на підставі та на виконання Договору позики.

У пункті 2.2. Договору позики сторони погодили, що повернення зазначеної у даному Договорі суми позики може відбуватися за-бажанням позичальника протягом дії даного Договору частинами, але не пізніше 17.12.2022 .

Таким чином, період часу з 17.12.2021 по 17.12.2022 (включно) є строком правомірного користування позичальником - ТОВ «Севлюшфудз» позиковими коштами.

Отже по 17.12.2022 року (включно) ТОВ «Севлюшфудз» не порушував та порушити не міг грошових зобов`язань перед позивачем за договором позики.

Того ж дня - 17.12.2022 року, тобто в межах строку договору позики, між ОСОБА_1 та ТОВ «Севлюшфудз» було укладено Додаток № 1, яким дію договору позики (безвідсоткової) № 17/12/21 від 17.12.2021 року продовжили до 17.12.2023 року.

З викладеного слідує, що станом на 17.12.2022 р. порушення умов договору позики зі сторони ТОВ «Севлюшфудз», в частині його обов`язку з повернення коштів позивачу ОСОБА_1 було відсутнє.

Тому жодні інфляційні втрати та/або штрафні санкції ТОВ «Севлюшфудз» не повинен був відшкодовувати ОСОБА_1 .

Предметом позову у даній справі є позовні вимоги ОСОБА_1 до відповідачів про стягнення переданих у позику коштів, за вирахуванням сум, які було повернуто (225 000,00 - 63 350,00 = 161 650,00).

Враховуючи викладене, доводи апелянта про те, що додатком № 1 від 17.12.2022 року до договору позики від 17.12.2021 року № 17/12/21 збільшено суму основного зобов`язання, внаслідок чого збільшився обсяг відповідальності поручителя - ОСОБА_2 , слід вважати повністю спростованими. Позивач не пред`являв позовної вимоги до відповідачів за додатковою угодою, пред`явив вимогу відповідно до зобов`язань відповідачів за договором позики та за договором поруки. Порука відповідача ОСОБА_2 на умовах укладання такого договору не є припиненою.

Окрім того, твердження апелянта про те, що договір поруки у даній справі припинений є помилковим.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_2 посилається як на підставу припинення поруки на ч. 4 ст. 559 ЦК України, оскільки саме ця норма підлягає застосуванню у даній справі.

Однак, колегія суддів звертає увагу апелянта на ту обставину, що 03.07.2018 було прийнято Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо відновлення кредитування», яким внесено зміни до ч. 4 ст. 559 ЦК України шляхом її викладу в іній редакції.

У актуальній редакції зміст ч. 4 ст. 559 ЦК України викладено наступним чином:

«Порука припиняється після закінчення строку поруки, встановленого договором поруки. Якщо такий строк не встановлено, порука припиняється у разі виконання основного, зобов`язання у повному обсязі або якщо кредитор протягом трьох років з дня настанню строку (терміну) виконання основного зобов`язання не пред`явить позову до поручителя. Якщо строк (термін) виконання основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор протягом трьох років з дня укладення договору поруки не пред`явить позову до поручителя. Для зобов`язань виконання яких здійснюється частинами, строк поруки обчислюється окремо за кожною| частиною зобов`язання, починаючи з дня закінчення строку або настання терміну виконання відповідної частини такого зобов`язання».

Договір поруки, на підставі якого заявлено позов у даній справі, було укладено 17.12.2021 року, тобто за дії актуальної редакції ч. 4 ст. 559 ЦК України.

17.12.2021 укладено договір позики, за умовами пункту 1.1. якого позикодавець зобов`язався передати позичальникові безпроцентну позику у сумі 225 000,00 грн., а позичальник зобов`язується повернути зазначену суму позики в обумовлений строк.

17.12.2021 суму позики було передано директору ТОВ «Севлюшфудз».

У пункті 2.2. Договору позики сторони погодили, що повернення зазначеної у даному Договорі суми позики може відбуватися за бажанням позичальника протягом дії даного Договору частинами, але не пізніше 17.12.2022 року.

Отже Договір позики було укладено до 17.12.2022 року. Тому навіть без урахування Додатку № 1 (яким строк Договору позики продовжено іще на рік - до 17.12.2023 року) позов до поручителя, за змістом актуальної редакції ч. 4 ст. 559 ЦК України, може бути пред`явлено до 17.12.2025 року (протягом трьох років з дня настання строку виконання основного зобов`язання).

З вищенаведеного вбачається, що доводи апелянта щодо незаконності рішення не гуртуються на вимогах закону, суперечать наявним у справі доказам та фактичним обставин справи, а отже не спростовують та не впливають на законність і обґрунтованість ухваленого судом рішення.

Таким чином, ухвалюючи рішення, суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, надав всім доводам сторін належну правову оцінку, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності та постановив законне, правильне по суті і справедливе рішення. При апеляційному розгляді справи порушень норм матеріального і процесуального права, які є підставою для скасування рішення, в справі не виявлено.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без змін.

Також слід зазначити, що у зв`язку із залишенням апеляційної скарги без задоволення понесені відповідачем судові витрати (судовий збір за подання апеляційної скарги) відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 389 ЦПК України,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану представником адвокатом Ганган В`ячеславом Георгійовичем, та доповненнями до неї залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 21 січня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її ухвалення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повна постанова складена 29 травня 2025 року.

Судді

Л.Д. Поливач

А.М. Стрижеус

О. І. Шкоріна