Провадження № 22-ц/801/1277/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції Романюк Л. Ф.
Доповідач:Копаничук С. Г.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 травня 2025 рокуСправа № 127/42243/24м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: Копаничук С.Г.,

суддів: Голоти Л. О., Оніщука В. В.,

з участю секретаря судового засідання: Кашпрук М. Г.

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач товариство з обмеженою відповідальністю «Енера Вінниця»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 28 квітня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Романюк Л. Ф. у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Енера Вінниця» про стягнення заборгованості, інфляційних втрат та 3% річних за договором купівлі продажу електричної енергії за «зеленим» тарифом приватним домогосподарством № 1771 від 06.04.2022 року,-

в с т а н о в и в:

У грудні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ТОВ «Енера Вінниця» про стягнення заборгованості, інфляційних втрат та 3% річних за договором купівлі продажу електричної енергії за «зеленим» тарифом приватним домогосподарством № 1771 від 06.04.2022 року. Просив суд стягнути з ТОВ «Енера Вінниця» на його користь заборгованість за договором купівлі продажу електричної енергії за «зеленим» тарифом приватним домогосподарством № 1771 від 06.04.2022 року в розмірі 105282,47 грн, з яких: 100760,54 грн. основний борг, 3598,46 грн - інфляційні втрати, 923,47 грн 35 річних, а також судовий збір за подання позову 968,96 грн. і витрати на правничу допомогу у розмірі 9689,60 грн.

27 лютого 2025 року позивач подав заяву про зменшення розміру позовних вимог, у якій просив стягнути з ТОВ «Енера Вінниця» на його користь заборгованість за вказаним договором купівлі продажу електричної енергії у розмірі 4521,93 грн., що включає 3598,46 грн. - інфляційні втрати, 923,47 грн. 3% річних, також 968,96 грн. судовий збір та 9689,60 грн. витрати на правову допомогу.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 27 березня 2025 року позов задоволено. Стягнуто З ТОВ «Енера Вінниця» на користь ОСОБА_1 заборгованість на загальну суму 4521,93 грн., що включає 3598,46 грн. - інфляційні втрати, 923,47 грн. 3% річних. Стягнуто з ТОВ «Енера Вінниця» на користь ОСОБА_1 968,96 грн судового збору та 5000 грн у відшкодування витрат на правничу допомогу.

У апеляційній скарзі ОСОБА_1 ,посилаючись на неправильне застосування судом норм процесуального права, просить рішення суду в частині стягнення витрат на правничу допомогу змінити , стягнути з відповідача на його користь витрати на правничу допомогу в сумі 9689,6 грн., а також 1211,2 грн. витрат на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції. Зазначає, що суд помилково задовольнив клопотання відповідача про зменшення розміру витрат на правничу допомогу і ухвалив рішення на основі припущень. Рішення суду не відповідає релевантній практиці Верховного Суду.

У відзиві на апеляційну скаргу ТОВ «Енера Вінниця» просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи рішення суду в оскаржуваній частині в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що остання не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду в частині відшкодування витрат на правничу допомогу вищевказаним вимогам закону відповідає.

Задовольняючи частково вимоги позивача про відшкодування витрат на правничу допомогу , суд виходив з того, що предметом позову є стягнення заборгованості за договором купівлі- продажу електричної енергії, інфляційних втрат та 3% річних; справа є малозначною в силу вимог закону та не є складною; розглядалася вона в порядку спрощеного позовного провадження без виклику осіб; у даній категорії спірних правовідносин, зокрема, щодо стягнення 3% річних та інфляційних втрат, наявна усталена судова практика; обсяг досліджених доказів є невеликим, а тому ,враховуючи складність справи та виконані роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, з урахуванням заяви відповідача про зменшення витрат суд дійшов висновку про відшкодування позивачу витрат на правничу допомогу у розмірі 5000 грн . Саме такий розмір витрат, на переконання суду, є об`єктивним, співмірним зі складністю справи та виконаною адвокатом роботою у ній.

Колегія суддів вважає, що суд вірно встановив обставини справи, які перевірив наданими доказами, оціненими в порядку ст.89 ЦПК України, правильно визначив спірні правовідносини та застосував до них норми права, внаслідок чого дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення вимог позивача про відшкодування витрат на правничу допомогу в розмірі 5000 грн.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд помилково задовольнив клопотання відповідача про зменшення розміру витрат на правничу дорогу і ухвалив рішення на основі припущень, не заслуговують на увагу, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1, п.п.1,4 ч.3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно з ч.ч. 2 - 4 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно ч.8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

При визначенні суми відшкодування витрат суд повинен виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

У додатковій постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 18.02.2022 року у справі № 925/1545/20 зазначено, що «для вирішення питання про розподіл судових витрат суд має враховувати: складність справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; пов`язаність цих витрат із розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність предмета спору; ціну позову, значення справи для сторін; вплив результату її вирішення на репутацію сторін, публічний інтерес справи; поведінку сторони під час розгляду справи (зловживання стороною чи її представником процесуальними правами тощо); дії сторони щодо досудового врегулювання справи та врегулювання спору мирним шляхом».

У справі, що переглядається, суд частково задовольнив вимоги ОСОБА_1 , стягнувши із відповідача на його користь на відшкодування витрат, пов`язаних з наданням професійної правничої допомоги, 5 000 грн.

При цьому суд врахував підставні заперечення відповідача щодо заявленого розміру витрат, предмет спору, ціну позову та, дотримуючись загальних принципів справедливості, пропорційності та верховенства права, дійшов обгрунтованого висновку про зменшення визначеного відповідачем відшкодування з 9689,6 грн до 5 000 грн.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19) зауважила, що «не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. У випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару сторона може доводити неспівмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо».

Подібна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21 (провадження № 12-14гс22).

У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 28 листопада 2002 року у справі «Lavents v. Latvia» (заява № 58442/00), зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення ЄСПЛ від 23 січня 2014 року у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України», заява № 19336/04).

При цьому колегія суддів враховує, що позивач із первісної ціни позову 105 282,47 грн, зменшив позовні вимоги до 4521,93 грн, що вказує малозначність та не складність цієї справи, оскільки спір виник з договірних правовідносин, а вимоги позову, з урахуванням уточнення, стосувались лише інфляційних втрат та 3% річних за несвоєчасне виконання зобов`язання.

Зважаючи на наведене, суд апеляційної інстанції, враховуючи заперечення позивачки про зменшення витрат на правову допомогу та характер виконаної адвокатом роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат та розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, її складності та виконаної адвокатом роботи, дійшов висновку про обгрунтовану наявність підстав у суду для зменшення розміру витрат на правову допомогу адвоката та стягнення з позивачки на користь відповідача витрат за надання професійної правничої допомоги у розмірі 5 000грн.

Доводи заявника про те, що суд належним чином не дослідив докази позивача про понесені ним витрати на правничу допомогу, є безпідставними, оскільки суд проаналізував обсяг наданих позивачу послуг та з урахуванням позиції іншої сторони щодо зменшення витрат на правничу допомогу та дійшов обґрунтованого висновку про часткове відшкодування заявлених витрат.

Доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції є безпідставними, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні суду.

Судом було правильно застосовано норми матеріального та процесуального права, дана вірна оцінка наявним у матеріалах справи доказам, доводи апеляційної скарги відповідача висновків суду щодо рішення суду у цій частині не спростовують, а тому підстав для скасування рішення у цій частині судом апеляційної інстанції не встановлено.

Колегія суддів враховує усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (справа "Проніна проти України", № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Вагомих доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Відповідно до п.п. "в" п. 4 ч.1 ст. 382 ЦПК України, суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, підстави для нового розподілу судових витрат та відшкодування позивачу витрат на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції відсутні.

Керуючись ст.ст. 375, 381, 382-384, 389, 390 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 28 квітня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення до Верховного Суду.

Головуючий С. Г. Копаничук

судді: Л. О. Голота

В. В. Оніщук