Справа № 712/6190/22
Провадження № 2/712/109/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 квітня 2025 року Соснівський районний суд м. Черкаси в складі:

Головуючого судді ТОКОВОЇ С.Є.

при секретарі БІЛИК О.Ю.

представника відповідача ОСОБА_1

представників відповідача Кливця В.В., Мамася М.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Черкаси в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Черкаської обласної військової адміністрації, Головного управління розвідки Міністерства оборони України про визнання протиправним акту та витребування майна з чужого незаконного володіння, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом про визнання протиправним акту та витребування майна з чужого незаконного володіння. З урахуванням заяви про зміну предмету позову від 07.02.2023 просить суд визнати протиправним та скасувати акт про примусове відчуження або вилучення майна № 117/4/01/13-13-05 від 31.05.2022 щодо здійснення примусового відчуження катеру Амур з двигуном Хонда Ф 130 №1305099; визнати протиправним та скасувати акт про примусове відчуження або вилучення майна без номеру та дати щодо здійснення примусового відчуження катеру Амур з двигуном Хонда Ф 130 №1305099 та лафета д.н.з. НОМЕР_1 та зобов`язати відповідача повернути йому вилучене майно, стягнути судові витрати.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що він є власником катеру Амур з двигуном Хонда Ф 130.

Вказане майно без правових підстав знаходилося в управлінні державного агентства меліорації та рибного господарства у Черкаській області.

У подальшому, 05.05.2022 Рибгосподарство звернулося із листом № 1-16-16/477-22 про можливість вилучення вказаного майна на потреби держави.

За результатом розгляду листа, 31.05.2022 складений протокол оперативної наради робочої групи з розгляду питань примусового відчуження або вилучення майна у зв`язку із запровадженням та виконанням заходів правового режиму воєнного стану № 134/6/01.

У цей же день, 31.05.2022 на виконання вказаного протоколу, цією ж робочою групою, складено Акт № 117/4/01/13-13-05 про примусове відчуження або вилучення майна.

На підставі зазначених Протоколу та Акту, катер Амур з двигуном Хонда Ф 130 передано Аварійно-рятувальному загону спеціального призначення ГУ ДСУНС у Черкаській області.

У подальшому, у невстановленому місці, у невстановлений час, у невстановленої особи, ГУР Міністерства оборони України примусово відчужило вищевказане майно, а на додачу, ще й лафет д.н.з. НОМЕР_1 , яким Позивач транспортував свій човен із Рибгосподарства до Аварійно-рятувального загону та залишив там задля збереження човна у непошкодженому вигляді до закінчення судового розгляду.

Таким чином, позивач у позові зазначає, що його майно відчужили вже вдруге.

При цьому оцінки вилученого майна ніхто не проводив, що вбачається із самого акту відчуження, про факт вилучення його ніхто не повідомляв.

Указані вище Акти про примусове відчуження або вилучення катеру Амур з двигуном Хонда Ф 130 №1305099 та лафети д.н.з. НОМЕР_1 , на думку позивача, є незаконним, так як рішення про примусове відчуження майна було прийнято неуповноваженим органом, без відповідних правових підстав, а під час примусового відчуження була порушена процедура відчуження.

Вважав, що відповідач не має права на примусове відчуження майна, оскільки не являється військовим командуванням, якому надано право на примусове відчуження майна; Жодної суспільної необхідності або потреби держави у вилученні майна Позивача немає, оскільки такої мотивації не містить, ні акт, ні протокольне рішення

Всупереч ч. 3 ст. 7 ЗУ «Про передачу, примусове відчуження або вилучення майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану», відсутня печатка військового командування та органу, який погодив рішення.

Крім того, всупереч вимог ст. 8 указаного вище Закону, не проведено оцінку вилученого майна.

З огляду на викладене, з метою захисту своїх майнових прав, звернувся до суду з позовом.

Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 19 серпня 2022 року відкрито провадження по справі та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

14.09.2022 до суду надійшов відзив Черкаської обласної військової адміністрації. Не погоджуючись з позовом, представник відповідача ОСОБА_3 зазначила про те, що робочою групою, як спеціально уповноваженим колегіальним органом обласного військового командування, в межах визначених повноважень та у відповідності до вимог чинного законодавства прийнято рішення про відчуження майна, спрямоване на забезпечення виконання завдань з оборони України, її територіальної цілісності та недоторканності, а також усунення наслідків або запобігання тим наслідкам, що виникли або можуть виникнути через воєнний стан.

На виконання рішення робочої групи, оформленого Протоколом № 134/6/01, складено Акт про примусове відчуження або вилучення майна від 31.05.2022 №117/4/01/13-13-, в якому зазначено щодо примусового відчуження катера «Амур М» з двигуном Ноndа 130 на користь Аварійно-рятувального загону спеціального призначення Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Черкаській області у особи власника яким є ОСОБА_2 . Примірник протоколу № 134/6/01, погодження Черкаської ОВА та відповідний акт в 3-х оригінальних примірниках, для реалізації рішення про примусове відчуження транспортного засобу та його подальше оформлення було передано Аварійно-рятувальному загону спеціального призначення Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Черкаській області

08.07.2022 Аварійно-рятувальним загоном спеціального призначення Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Черкаській області було реалізовано рішення військового командування щодо примусового відчуження катера «Амур М» з двигуном Honda 130 у власника ОСОБА_2 , про що у відповідному, складеному на виконання вказаного рішення акті, проставлено підпис та печатку органу, на користь якого відчужено транспортний засіб та особистий підпис представника власника у відповідних графах акта на аркушах №2 та №3, зокрема, підпис щодо отримання примірника акта.

Щодо проведення оцінки відчуженого майна - як зазначено в Акті, оцінку транспортного засобу проведено ПП «Ажіо». Відповідно до висновку суб`єкта оціночної діяльності від 25.03.2022 ринкова вартість катеру Амур з двигуном Honda 130 склала 229 200, 00 гривень. Про причини з яких ОСОБА_2 не було отримано зазначеного висновку Черкаській ОВА не відомо. Жодних запитів щодо отримання документів ОСОБА_2 чи його представником до Черкаської ОВА не надходило.

З огляду на вищевикладене, Черкаською ОВА та робочою групою в повній мірі виконано вимоги чинного під час дії правового режиму воєнного стану законодавства, рішення щодо примусового відчуження катеру Амур з двигуном Honda 130 прийнято на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Ухвалою суду від 20 березня 2023 року провадження по справі закрито.

Постановою Черкаського апеляційного суду від 03 травня 2023 року апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_2 адвоката Короля О.А. задоволено частково. Ухвалу Соснівського районного суду м. Черкаси від 20.03.2023 скасовано, справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10 травня 2023 року вказану справу розподілено судді Токовій С.Є.

02 червня 2023 року суддею Токовою С.Є. справу прийнято до свого провадження. Призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом)сторін.

10 жовтня 2023 року ухвалою суду за клопотанням представника відповідача замінено первісного відповідача Аварійно-рятувальний загін спеціального призначення Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Черкаській області на належного відповідача Головне управління розвідки Міністерства оборони України.

У судове засідання, призначене на 14.04.2025 представник позивача не зявився, на попередніх судових засіданнях підтримав позовні вимоги в повному обсязі та просив задовольнити позов.

Представник відповідача Черкаської обласної військової адімінстрації Бодня І.В. просила відмовити у позові з урахуванням поданого відзиву.

Представники відповідача Головного управління розвідки Міністерства оборони України Кливець В.В., Мамась М.О. у судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог та просили відмовити у позові.

Заслухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, надані сторонами докази, дослідивши їх всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши всі обставини справи, суд приходить до наступного.

Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст.13 ЦПК України (диспозитивність цивільного судочинства), суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до договору купівлі-продажу водних тринспортних засобів № 028-22 від 12.04.2022 та договору купівлі-продажу № 34 від 12.10.2010 ОСОБА_2 є власником катеру Амур М з двигуном Хонда Ф 130.

05.05.2022 до Черкаської ОВА надійшов та був зареєстрований за вхідним номером 3770/01/01-34 лист Управління Державного агентства меліорації та рибного господарства у Черкаській області від 05.05.2022 № 1-16-16/477-22 з відповідними додатками, щодо вилучення при проведенні рибоохоронної роботи в районі с. Коробівка, Золотоніського району, Черкаської області човна «Амур» з навісним двигуном Нопба 130, в якому знаходились заборонені знаряддя лову та 254 кг свіжовиловленої риби. Збитки нанесені рибному господарству склали 184 977 грн.

За результатами розгляду означеного листа, робочою групою, відповідно до частини четвертої статті 41, статті 64 Конституції України, згідно якої в умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії, Законів України «Про правовий режим воєнного стану», «Про оборону України», «Про передачу, примусове відчуження або вилучення майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану», Указу Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 „Про введення воєнного стану в Україні, затвердженого Законом України „Про затвердження Указу Президента України „Про введення воєнного стану в Україні від 24.02.2022 №2102-ІХ, Указу Президента України від 14.03.2022 № 133/2022 „Про продовження строку дії воєнного стану в Україні, затвердженого Законом України „Про затвердження Указу Президента України „Про продовження строку дії воєнного стану в Україні від 15.03.2022 №2119-ІХ, Указу Президента України від 18.04.2022 № 259/2022 „Про продовження строку дії воєнного стану в Україні, затвердженого Законом України „Про затвердження Указу Президента України „Про продовження строку дії воєнного стану в Україні від 21.04.2022 №2212-ІХ, Указу Президента України від 17.05.2022 № 341/2022 „Про продовження строку дії воєнного стану в Україні, затвердженого Законом України „Про затвердження Указу Президента України „Про продовження строку дії воєнного стану в Україні від 22.05.2022 № 2263-ІХ, а також Порядку розгляду заяв та здійснення виплат для наступної повної компенсації за майно, примусово відчужене в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану, затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 31.10.2012 № 998 прийнято рішення щодо здійснення примусового відчуження катера «Амур М» з двигуном Honda 130 на користь Аварійно-рятувального загону спеціального призначення Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Черкаській області.

Вищезазначене рішення оформлено Протоколом оперативної наради робочої групи з розгляду питань примусового відчуження або вилучення майна у зв`язку із запровадженням та виконанням заходів правового режиму воєнного стану від 31.05.2022 № 134/6/01.

Пунктом 1.3. Протоколу № 134/6/01 ухвалено відчуження майна робочій групі здійснювати шляхом складання акта про примусове відчуження або вилучення майна відповідного зразка, затвердженого Кабінетом Міністрів України. Акт складати в трьох оригінальних примірниках: 1 - робочій групі, 2 - органу, якому передається транспортний засіб, 3 - колишньому власнику (або його законному представнику).

Також, у пункті 1.4. Протоколу № 144 зазначено про необхідність у встановленому чинним законодавством порядку визначення вартості примусово відчуженого майна та долучення відповідної інформації до матеріалів.

Пунктом 1.5. Протоколу № 144 передбачено обов`язок щодо подання протокольного рішення на погодження Черкаській обласній військовій адміністрації, відповідно до вимог пункту 3 розпорядження Черкаської ОВА від 04.03.2022 № 97.

Відповідно до листа Черкаської ОВА від 13.06.2022 № 5664/01/01-57, керуючись частиною першою статті 4 Закону України «Про передачу, примусове відчуження або вилучення майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану» начальником Черкаської ОВА погоджено протокольне рішення (протокол засідання від 31.05.2022 № 134/6/01) щодо здійснення примусового відчуження майна ОСОБА_2 у зв`язку із запровадженням та виконанням заходів правового режиму воєнного стану з подальшою передачею відповідно до узгодженого розподілу, прийняте робочою групою.

Відповідно до висновку суб`єкта оціночної діяльності від 25.03.2022 ринкова вартість катеру Амур з двигуном Honda 130 склала 229 200, 00 гривень.

Обгрунтовуючи позовні вимоги позивач у своїй заяві вказує на незаконність складання актів про примусове відчуження та просиь суд визнати протиправним та скасувати акт про примусове відчуження або вилучення майна № 117/4/01/13-13-05 від 31.05.2022 щодо здійснення примусового відчуження катеру Амур з двигуном Хонда Ф 130 №1305099; визнати протиправним та скасувати акт про примусове відчуження або вилучення майна без номеру та дати щодо здійснення примусового відчуження катеру Амур з двигуном Хонда Ф 130 №1305099 та лафета д.н.з. НОМЕР_1 та зобов`язати відповідача повернути йому вилучене майно, стягнути судові витрати.

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно із частиною п`ятою статті 41 Конституції України примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об`єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану.

Аналогічні положення містить частина третя статті 321 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), за якою примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості, крім випадків, установлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.

Одним із видів примусового відчуження об`єктів права власності є реквізиція, види, правила, умови та підстави проведення якої регламентовані положеннями статті 353 ЦК України. Реквізиція є однією з передбачених законом підстав для припинення права власності (пункт 9 частини першої статті 346 ЦК України).

Реквізицією в юридичній науці називають примусове оплатне відчуження майна державою у власника за надзвичайних обставин на підставі та в порядку, визначених законом, за умови попереднього і повного відшкодування його вартості або без такого.

Метою реквізиції є усунення наслідків, що виникли або можуть настати через стихійне лихо, аварію, епідемію, епізоотію, воєнний або надзвичайний стан та за інших надзвичайних обставин, або запобігти таким наслідкам, наприклад, забезпечити безпеку фізичних осіб, врятувати майно або знищити заражених тварин чи рослини у разі епізоотії або епіфітотії.

Аналогічний висновок, викладено у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 08.08.2018 у справі № 284/276/16-ц.

Воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень (стаття 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану»).

Примусове відчуження майна - позбавлення власника права власності на індивідуально визначене майно, що перебуває у приватній або комунальній власності та яке переходить у власність держави для використання в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану за умови попереднього або наступного повного відшкодування його вартості (пункт 1 статті 1 Закону України «Про передачу, примусове відчуження або вилучення майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану»).

У частині другій статті 1 Закону України «Про передачу, примусове відчуження або вилучення майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану» законодавець уточнює, що термін «військове командування» вживається у значенні, наведеному в Законі України «Про правовий режим воєнного стану» або Законі України «Про правовий режим надзвичайного стану», залежно від правового режиму, в умовах якого передається, відчужується або вилучається майно.

В умовах воєнного або надзвичайного стану майно може бути примусово відчужене у власника з наступним повним відшкодуванням його вартості (частина друга статті 353 ЦК України).

Реквізоване майно переходить у власність держави або знищується. Оцінка, за якою попередньому власникові була відшкодована вартість реквізованого майна, може бути оскаржена до суду (частини третя та четверта статті 353 ЦК України).

У разі реквізиції майна його попередній власник може вимагати надання йому натомість іншого майна, якщо це можливо. Якщо після припинення надзвичайної обставини реквізоване майно зберіглося, особа, якій воно належало, має право вимагати його повернення у судовому порядку. У разі повернення майна особі у неї поновлюється право власності на це майно, одночасно вона зобов`язується повернути грошову суму або річ, яка була нею одержана у зв`язку з реквізицією, з вирахуванням розумної плати за використання цього майна (частини п`ята та шоста статті 353 ЦК України).

Отже, відмінністю між реквізицією (частина перша статті 353 ЦК України) та реквізицією в умовах надзвичайного чи воєнного стану (частина друга статті 353 ЦК України) є момент відшкодування вартості майна: у першому випадку його має бути здійснено до примусового відчуження майна, а в другому випадку обов`язок держави відшкодувати вартість майна настає після його примусового відчуження.

Щодо посилання Позивача на те, що рішення про примусове відчуження або вилучення майна прийнято неналежним суб`єктом.

Так, згідно зі статтею 2 Закону України «Про передачу, примусове відчуження або вилучення майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану» правовою основою примусового відчуження або вилучення майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану є Конституція України, цей Закон, інші закони України та указ Президента України про введення надзвичайного чи воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях, затверджений Верховною Радою України.

Частинами першою та другою статті 4 цього Закону передбачено, що:

- примусове відчуження або вилучення майна у зв`язку із запровадженням та виконанням заходів правового режиму воєнного стану здійснюється за рішенням військового командування, погодженим відповідно з Радою міністрів Автономної Республіки Крим, обласною, районною, Київською чи Севастопольською міською державною адміністрацією або виконавчим органом відповідної місцевої ради;

- у місцевостях, де ведуться бойові дії, примусове відчуження або вилучення майна здійснюється за рішенням військового командування без погодження з органами, зазначеними у частині першій цієї статті.

Суб`єкти, що належать до військового командування та до військових адміністрацій, визначені Законом України «Про правовий режим воєнного стану», який у спірних правовідносинах застосовується в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, а саме на дату видачі Відповідачем 12.03.2022 оскаржуваних Наказу та Акта.

Стаття 3 цієї редакції зазначеного Закону визначає, що військовим командуванням, якому згідно із цим Законом надається право разом з органами виконавчої влади, військовими адміністраціями, Радою міністрів Автономної Республіки Крим та органами місцевого самоврядування запроваджувати та здійснювати заходи правового режиму воєнного стану, є:

Головнокомандувач Збройних Сил України, Командувач об`єднаних сил Збройних Сил України, командувачі видів та окремих родів військ (сил) Збройних Сил України, командувачі (начальники) органів військового управління, командири з`єднань, військових частин Збройних Сил України та інших утворених відповідно до законів України військових формувань.

Частиною другою статті 3 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» передбачено, що військове командування, в межах повноважень, визначених цим Законом та Указом Президента України про введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях, затвердженим Верховною Радою України, видає обов`язкові до виконання накази і директиви з питань забезпечення оборони, громадської безпеки і порядку, здійснення заходів правового режиму воєнного стану.

Наведеним положенням кореспондують норми Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», що також застосовуються у спірних правовідносинах у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану, оскільки мобілізація - це комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення, зокрема, Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту на організацію і штати воєнного часу (стаття 1), а мобілізація майна є різновидом його реквізиції (примусового відчуження) у сенсі ЦК України та Закону України «Про передачу, примусове відчуження або вилучення майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану».

Відповідно до частини першої статті 21 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» підприємства, установи і організації зобов`язані, зокрема: надавати під час мобілізації будівлі, споруди, транспортні та інші матеріально-технічні засоби Збройним Силам України, іншим військовим формуванням, Оперативно-рятувальній службі цивільного захисту згідно з мобілізаційними планами з наступним відшкодуванням їх вартості в порядку, встановленому законом.

Отже, за змістом статті 353 ЦК України, статті 1, частини першої статті 21 зазначеного Закону мобілізацією майна слід вважати надання Збройним Силам України чи іншим військовим формуванням України під час проведення мобілізації (часткової або загальної) згідно з мобілізаційними планами майна з наступним відшкодуванням державою його вартості у разі переходу цього майна у власність держави, знищення такого майна чи пошкодження державою Україною.

Аналогічну правову позицію викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду, від 13.09.2023 у справі № 757/64569/16-ц (провадження № 61-4120св23).

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» військовим командуванням, якому згідно з цим Законом надається право разом з органами виконавчої влади, військовими адміністраціями, Радою міністрів Автономної Республіки Крим та органами місцевого самоврядування запроваджувати та здійснювати заходи правового режиму воєнного стану, є:

Головнокомандувач Збройних Сил України, Командувач об`єднаних сил Збройних Сил України, командувачі видів та окремих родів військ (сил) Збройних Сил України, командувачі (начальники) органів військового управління, командири з`єднань, військових частин Збройних Сил України та інших утворених відповідно до законів України військових формувань.

Таким чином, вказаним законом не встановлено вичерпний перелік військового командування.

Разом з тим, відповідно до статті 1 Закону України «Про оборону України» органи військового управління - Міністерство оборони України, інші центральні органи виконавчої влади, що здійснюють керівництво військовими формуваннями, утвореними відповідно до законів України, Генеральний штаб Збройних Сил України, інші штаби, командування, управління, постійні та тимчасово утворені органи у Збройних Силах України та інших військових формуваннях, призначені для виконання функцій з управління, в межах їх компетенції, військами (силами), з`єднаннями, військовими частинами, військовими навчальними закладами, установами та організаціями, які належать до сфери управління центральних органів виконавчої влади, а також територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, що забезпечують виконання законодавства з питань військового обов`язку і військової служби, мобілізаційної підготовки та мобілізації. Військове командування - Головнокомандувач Збройних Сил України, Командувач об`єднаних сил Збройних Сил України, командувачі видів та окремих родів військ (сил) Збройних Сил України, командувачі(начальники) органів військового управління, командири з`єднань, військових частин Збройних Сил України та інших утворених відповідно до законів України військових формувань. Військове формування - створена відповідно до законодавства України сукупність військових з`єднань і частин та органів управління ними, які комплектуються військовослужбовцями і призначені для оборони України, захисту її суверенітету, державної незалежності і національних інтересів, територіальної цілісності і недоторканності у разі збройної агресії, збройного конфлікту чи загрози нападу шляхом безпосереднього ведення воєнних (бойових) дій.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про розвідку», розвідувальні органи України - державні органи, уповноважені цим Законом здійснювати розвідувальну діяльність з метою захисту національних інтересів України від зовнішніх загроз. Сили і засоби розвідки - співробітники розвідувальних органів та особи, залучені до конфіденційного співробітництва з цими органами, органи військового управління розвідки та військові частини розвідки, підрозділи, підприємства, установи, організації, заклади, засоби та структури прикриття, будівлі, приміщення, транспортні засоби, інформаційні системи та бази даних, технічні засоби розвідки, озброєння, боєприпаси, військова та спеціальна техніка, спеціальні технічні засоби, інше майно, кошти в національній та іноземній валютах, які використовуються для здійснення розвідувальної діяльності або для організації чи забезпечення її здійснення, а також сили і засоби інших суб`єктів розвідувального співтовариства у випадках, визначених цим Законом.

Відповідно до ч. 1 та п. 1 ч. 2 статті 9 Закону України «Про розвідку», розвідувальний орган Міністерства оборони України здійснює розвідувальну діяльність у воєнній сфері, сферах оборони, військового будівництва, військово-технічній та кібербезпеки. Суб`єктом системи воєнної розвідки є такі складові розвідувального співтовариства, зокрема, розвідувальний орган Міністерства оборони України, який є головним органом управління в системі воєнної розвідки і в межах повноважень та в порядку, визначених цим Законом та актами Президента України, координує діяльність суб`єктів воєнної розвідки та залучає визначені пунктами 2 і 3 цієї частини суб`єкти, а в особливий період - інші складові сил оборони до виконання покладених на такий розвідувальний орган завдань та здійснення визначених цим Законом функцій.

Наказом Міністерства оборони України від 20.05.2016 №270 «Про затвердження переліків органів військового управління, в яких передбачено посади державної служби» із змінами, зокрема затверджено Перелік органів військового управління, юрисдикція яких поширюється на всю територію України, в пункті 3 якого зазначене Головне управління розвідки Міністерства оборони України.

Враховуючи викладене Головне управління розвідки Міністерства оборони України відноситься до утвореного відповідно до Законів України органу військового управління та військового командування, яке має право запроваджувати та здійснювати передбачені Законом України «Про правовий режим воєнного стану» заходів, тому посилання позивача в цій частині є необґрунтованими.

Доводи позивача про те, що здійснення відчуження приватної власності за відсутності чітко прописаної процедури, здійснене без його інформування та за відсутністю запрошення на складення та підписання акту про примусове відчуження, суд відхиляє, оскільки чинним законодавством не передбачено повідомлення особи, у якої відчужується майно про таке відчуження.

Крім того, суд критично оцінює посилання позивача щодо відсутності підстав суспільної необхідності відчуження майна, що перебуває у приватній власності.

Так, суспільна необхідність - обумовлена загальнодержавними інтересами або інтересами територіальної громади виключна необхідність, для забезпечення якої допускається примусове відчуження земельної ділянки, інших об`єктів нерухомого майна, що на ній розміщені, у встановленому законом порядку.

Примусове відчуження земельних ділянок, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, які перебувають у власності фізичних або юридичних осіб, може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості на підставі та в порядку, встановлених законом.

У своїх висновках Європейський суд з прав людини неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним, п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом ведення в дію «законів», верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах ««Амюр» проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

Пунктом 39 рішення Європейського суду з прав людини від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України», будь-яке втручання органу влади у захищене право не суперечитиме загальній нормі, викладеній у першому реченні частини першої статті 1, лише якщо забезпечено «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Питання стосовно того, чи було забезпечено такий справедливий баланс, стає актуальним лише після того, як встановлено, що відповідне втручання задовольнило вимогу законності і не було свавільним (пункт 107 рішення у справі «Беєлер проти Італії»).

Пунктом 50 рішення Європейського суду з прав людини від 14.10.2010 року у справі «Щокін проти України» визначено, що вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним, а також передбачено, що позбавлення власності можливе тільки «на умовах, передбачених законом». Вираз «на умовах, передбачених законом найперше вимагає, щоб відповідний захід мав певну підставу в національному законодавстві; він також стосується якості відповідного законодавства і вимагає, щоб воно було доступне відповідній особі, яка, крім того, зможе передбачити його наслідки для себе (пункт 155 рішення Європейського суду з прав людини від 29.03.2003 у справі «Полторацький проти України»).

Отже, право на мирне володіння майном в розумінні статті 1 Протоколу 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не є абсолютним та може бути обмежене на умовах, передбачених законом.

Відповідно до приписів ч. 5 ст. 41, 64 Конституції України, ст. 319, ч. 3 ст. 321 та ч. 2 ст. 353 Цивільного кодексу України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» та Закону України «Про передачу, примусове відчуження або вилучення майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану» передбачають норми, за яких право на вільне володіння майном може бути обмежене, проте лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження таких об`єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану.

Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного інтересу», при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Це поняття має широке значення, втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

У справі ЄСПЛ «Джеймс та інші проти Об`єднаного Королівства» від 21 лютого 1986 року заявники стверджували, що критерій «інтереси суспільства» при розгляді норми, яка стосується позбавлення права власності, дотримується лише у тому випадку, якщо власність вилучається для суспільного використання у спільних інтересах всього суспільства, і що, як наслідок, перехід права власності від однієї особи до іншої лише в інтересах останнього при жодних умовах не може вважатися таким, що здійснений в «інтересах суспільства». ЄСПЛ вирішив, що порушення ст. 1 Протоколу №1 було відсутнім, ґрунтуючись на тому, що хоч позбавлення власності, яке здійснюється лише з метою передачі тієї чи іншої приватної вигоди іншій приватній особі не може вважатися здійсненим «в інтересах суспільства», примусова передача майна від однієї приватної особи іншій може, залежно від обставин, становити собою законну мету сприяння таким суспільним інтересам. Заволодіння власністю для реалізації законної соціально-економічної або іншої політики може здійснюватися «в інтересах суспільства», навіть якщо суспільство в цілому не використовує цю власність або ж не користується її благами.

Розглядаючи позовні вимоги позивача в частині зобовязання Відповідача 2 повернути йому вилучене майно суд зазначає наступне.

Згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Частиною 1 ст. 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч. 1 ст. 386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності.

Захист права власності - це сукупність передбачених законом цивільно-правових засобів, які, по-перше, гарантують нормальне господарське використання майна (тобто вони забезпечують захист відносин власності в їх непорушеному стані), по-друге - застосовуються для поновлення порушених правовідносин власності, для усунення перешкод, що заважають їх нормальному функціонуванню, для відшкодування збитків, які заподіяні власнику.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд; власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Статтею 387 ЦК України визначено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

З аналізу вищенаведених положень матеріального закону слідує, що обов`язковою умовою для витребування власником майна з чужого незаконного володіння є відсутність правової підстави для вибуття такого майна від власника.

У даному випадку наявна правова підстава для вибуття спірного нерухомого майна із володіння позивача, а саме: вимоги ч. 5 ст. 41 Конституції України, Закону України «Про передачу, примусове відчуження або вилучення майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану», ст. 23 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» та п. 3 указу Президента України від 24.02.2022 №64/2022з подальшими змінами, якими передбачено можливість примусового відчуження майна в умовах правового режиму воєнного.

Оскільки як станом на дату звернення позивачем до суду із даним позовом, так і станом на дату розгляду даної справи правова підстава, згідно якої спірні об`єкти нерухомого майна були примусово відчужені у позивача, не відпала, суд дійшов висновку про відсутність підстав для витребування майна з чужого незаконного володіння.

При цьому, приписами статті 9 Закону України «Про передачу, примусове відчуження або вилучення майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану» визначено, що право на відшкодування вартості майна (далі - компенсація) у разі його примусового відчуження в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану мають юридичні особи комунальної і приватної форми власності та фізичні особи, у яких відчужені будівлі, споруди, транспортні засоби та інше майно для потреб держави в умовах правового режиму воєнного стану або для відвернення чи ліквідації ситуацій, що стали причиною введення правового режиму надзвичайного стану, і відповідно їх правонаступники та спадкоємці.

Відповідно до частини 2 статті 10 вказаного Закону, компенсація за примусово відчужене майно в умовах правового режиму воєнного стану з наступним повним відшкодуванням його вартості здійснюється протягом п`яти наступних бюджетних періодів, правового режиму надзвичайного стану - протягом одного наступного бюджетного періоду після скасування правового режиму воєнного чи надзвичайного стану за рахунок коштів державного бюджету.

Статтею 11 Закону України «Про передачу, примусове відчуження або вилучення майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану» також встановлено, що для отримання наступної компенсації за примусово відчужене в умовах правового режиму воєнного стану майно, його колишній власник або уповноважена ним особа після скасування правового режиму воєнного стану звертається до територіального центру комплектування та соціальної підтримки за місце відчуження майна із заявою, до якої додаються акт і документ, що містить висновок про вартість майна.

Водночас, питання про повернення примусово відчуженого майна врегульовано статтею 12 Закону України «Про передачу, примусове відчуження або вилучення майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану».

Так відповідно до змісту ст. 12 вказаного Закону, у разі якщо після скасування правового режиму воєнного чи надзвичайного стану майно, яке було примусово відчужене, збереглося, а колишній власник або уповноважена ним особа наполягає на поверненні майна, таке повернення здійснюється в судовому порядку. Підставою для повернення майна є рішення суду, яке набрало законної сили. У разі повернення майна особі у неї поновлюється право власності на це майно. Одночасно особа зобов`язується повернути грошову суму, яка була нею одержана у зв`язку з відчуженням майна, з вирахуванням розумної плати за використання цього майна. Колишній власник майна, яке було примусово відчужене, може вимагати взамін надання йому іншого майна, якщо це можливо.

З вищенаведеної статті вбачається, що у разі, якщо після скасування правового режиму воєнного стану майно, яке було примусово відчужене, збереглося, а колишній власник або уповноважена ним особа наполягає на поверненні майна, таке повернення здійснюється в судовому порядку.

Повернення майна є правовим наслідком припинення надзвичайних обставин, які стали підставою для його примусового відчуження. Право вимагати повернення майна обумовлюється наявністю в особи статусу «колишнього» власника. За допомогою такої конструкції законодавець створює передумови для охорони інтересів приватних осіб.

Законом передбачено, що право особи звертатись до суду з вимогою щодо повернення примусово відчуженого майна обумовлене припиненням існування надзвичайної обставини, яка стала підставою для такого відчуження за умови збереження такого майна.

Тобто, позивач наділений правом вже після скасування правового режиму воєнного стану на території України вимагати повного відшкодування вартості відчуженого майна або вимагати повернення такого майна за умови, якщо воно збереглося.

Розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні поданого позову.

Оскільки у задоволенні позову відмовлено, витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 76-81, 141, 263-265, 268, 273 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_2 до Черкаської обласної військової адміністрації, Головного управління розвідки Міністерства оборони України про визнання протиправним акту та витребування майна з чужого незаконного володіння відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Черкаського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили за наслідками апеляційного перегляду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Веб-адреса рішення в Єдиному державному реєстрі судових рішень http://reyestr.court.gov.ua.

ГОЛОВУЮЧИЙ:

Позивач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_1 .

Відповідачі:

Черкаська обласна військова адміністрація: , 18001, м. Черкаси, бул. Шевченка, 185.

Головне управління розвідки Міністерства оборони України: код ЄДРПОУ 43966883, адреса: 04176, м. Київ, вул. Енергетиків, 33, електронна пошта .