Справа № 638/9599/25
Провадження № 2/638/5017/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

про залишення позовної заяви без руху

29 травня 2025 року суддя Шевченківського районного суду міста Харкова Штих Т. В., розглянувши матеріали цивільної справи за позовом представника ОСОБА_1 адвоката Олійник Оксани Михайлівни до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання права власності,-

встановив:

Олійник О. М., яка діє в інтересах ОСОБА_1 , звернулась до Шевченківського районного суду м. Харкова з позовом до ОСОБА_2 , в якому просила встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та жінки - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 без реєстрації шлюбу в період з 01.01.2004 року по 09.05.2024 року. Визнати за позивачкою, ОСОБА_1 , право власності на 1/2 частину тимчасового пункту вулканізації, розташованого на земельній ділянці загальною площею 0,0193 га, кадастровий номер :05:029:0013, по АДРЕСА_1 .

Вивчивши матеріали позовної заяви, суд приходить до такого висновку.

За правилами цивільного процесуального законодавства, позовна заява за формою та змістом повинна відповідати вимогам, встановлених у статях 175 і 177 ЦПК України.

Зазначену позовну заяву подано без додержання вимог встановлених ч.4 ст.177 ЦПК України, виходячи з наступного.

Як вбачається із змісту позовних вимог позивача ОСОБА_4 остання звернулася до суду з позовною заявою, в якій об`єднано вимоги як майнового характеру (визнання права власності), так і немайнового характеру (зобов`язання вчинити певні дії).

У відповідності до вимог ч.4 ст.177 ЦПК України до заяви додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, що підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

Позивач пред`являючи позов з двома вимогами: майнового характеру (визнання права власності) та немайнового характеру (зобов`язання вчинити певні дії) не додала квитанцію про оплату судового збору та не зазначили підстави звільнення від сплати судового збору.

Відповідно до ч.1 ст.4 Закону України «Про судовий збір», зі змінами та доповненнями, судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» передбачено, що у 2025 році прожитковий мінімум для працездатних осіб з 1 січня 2025 року становить 3028 гривень.

Згідно п.п.1 п.1 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір», зі змінами та доповненнями, за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою або фізичною особою-підприємцем сплачується судовий збір в розмірі 1 відсотка ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб - 1211 грн 20 коп. та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб 15140 грн.

Отже, позивачці, необхідно сплатити судовий збір в сумі 2422,40 грн, а саме: за вимогою майнового характеру, у розмірі, що відповідатиме 1 відсотку ціни позову у розмірі 1211,20 грн, та за вимогою немайнового характеру в розмірі 1211,20 грн.

Тобто, виходячи зі змісту вищенаведених положень ЦПК України, дотримання вимог процесуального законодавства України при пред`явленні позовної заяви до суду є імперативним правилом, в тому числі і для суду.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Разом з тим, Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить з того, що реалізуючи пункт 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступу до правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.

З цього приводу прецедентними є рішення Європейського суду з прав людини у справі «Осман проти Сполученого королівства» від 28.10.1998 р., в якому зазначено, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави.

Таким чином, в кожному випадку заявник при зверненні до суду із заявою повинен як дотримуватися норм процесуального законодавства, так і очікувати, що ці норми застосовуються.

Враховуючи вищевказані обставини, зважаючи на положення ч.1 ст. 185 ЦПК України, суд вважає, що позовну заяву слід залишити без руху та надати позивачу строк для усунення вказаних недоліків.

Керуючись ст.185 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Позовну заяву представника ОСОБА_1 адвоката Олійник Оксани Михайлівни до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання права власності - залишити без руху та надати позивачу п`ятиденний строк з дня вручення даної ухвали суду для усунення недоліків, зазначених в ухвалі.

У разі невиконання ухвали суду в зазначений строк позовну заяву вважати неподаною та повернути позивачеві зі всіма доданими до неї документами.

Ухвала суду остаточна і оскарженню не підлягає.

Суддя: Т. В. Штих