ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 548/2517/23 Номер провадження 22-ц/814/1704/25Головуючий у 1-й інстанції Старокожко В.П. Доповідач ап. інст. Пилипчук Л. І.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 травня 2025 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Пилипчук Л.І.,

судді Обідіна О.І., Чумак О.В.,

секретар Ванда А.М.,

з участю відповідачки ОСОБА_1 та її представника адвоката Павелка Р.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Полтаві цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , поданими в її інтересах представником - адвокатом Павелко Русланом Сергійовичем,

на рішення Хорольського районного суду Полтавської області від 27 січня 2025 року та додаткове рішення цього ж суду від 05 лютого 2025 року, постановлені суддею Старокожко В.П.,

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання, як чоловіка і дружини, однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю, поділ майна подружжя,

в с т а н о в и в:

31.10.2023 ОСОБА_2 звернувся в суд із указаним позовом до ОСОБА_1 , у якому просив встановити факт спільного проживання сторін однією сім`єю, як чоловіка і дружини, без реєстрації шлюбу у період із 02.10.2014 по 12.08.2016, визнавши їх спільною сумісною власністю, з подальшим поділом по частці кожному, квартиру загальною площею 52,3 кв.м, житловою площею 39,2 кв.м., розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування підстав позову зазначає, що з початку серпня 2014 року вони з відповідачкою зустрічалися, а з жовтня 2014 року стали разом проживати за адресою: АДРЕСА_2 .

Указану квартиру вони винаймали у ОСОБА_3 до початку серпня 2015 року, а 07.08.2015 придбали власне житло, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 . Вартість квартири становила 254 000,00 грн., без врахування послуг нотаріуса і податків. Половину грошей на квартиру дала мати відповідачки, а друга половина належала позивачу.

Право власності на набуте житло зареєстровано за відповідачкою, оскільки позивач був зайнятий на роботі у ВАТ «Хорольський механічний завод».

Після придбання квартири він невідкладно почав робити в ній ремонт і згодом вони з відповідачкою переїхали туди жити.

12.08.2016 сторони зареєстрували шлюб, у якому у них народилася дочка ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

21.08.2023 шлюб між сторонами розірвано, а 28.09.2023 позивача знято з реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 , за заявою власника житла ОСОБА_1 .

Наголошує, що спірне житло набуто сторонами у період їх спільного проживання однією сім`єю, як чоловіка і дружини, без реєстрації шлюбу за спільні кошти, а тому є їх спільною сумісною власністю. На даний час між сторонами виник спір стосовно володіння, користування та розпорядження спільним сумісним майном, а тому позивач просить захистити порушене право згідно з заявленими позовними вимогами.

Рішенням Хорольського районного суду Полтавської області від 27.01.2025 позов задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_2 у порядку поділу спільного сумісного майна, право власності на частку об`єкта нерухомого майна - трикімнатну квартиру загальною площею 52,3 кв.м, житловою площею 39,2 кв. м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 48, номер об`єкта в РПВН 8326314, номер відомостей про речове право 10712663.

Визнати за ОСОБА_1 у порядку поділу спільного сумісного майна, право власності на частку об`єкта нерухомого майна - трикімнатну квартиру загальною площею 52,3 кв.м, житловою площею 39,2 кв. м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 48, номер об`єкта в РПВН 8326314, номер відомостей про речове право 10712663.

У іншій частині позовних вимог відмовлено.

Рішення районного суду в частині задоволених позовних вимог вмотивовано тим, що позивачем доведено належними доказами та не спростовано відповідачем, факт спільного проживання сторін однією сім`єю, як чоловіка і дружини, без реєстрації шлюбу у період із 02.10.2014 по 12.08.2016, і, як наслідок, підставність вимог про визнання за кожним право власності по частці на спірне нерухоме майно.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, районний суд виходив із того, що встановлення заявленого факту у справі позовного провадження про поділ майна подружжя є помилковими. Тоді як обґрунтування позиції суду щодо підтвердження чи спростування факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу у справах позовного провадження має бути наведено у мотивувальній частині рішення.

У задоволенні позовних вимог в частині визнання спірного майна спільним сумісним майном відмовлено з підстав неналежного способу захисту.

Додатковим рішення Хорльського районного суду Полтавської області від 05.02.2025 стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 3 000,00 грн. понесених нею і документально підтверджених судових витрат на професійну правничу допомогу.

Додаткове рішення районного суду вмотивовано тим, що оскільки позов задоволено частково, понесені відповідачем документально підтверджені судові витрати у вигляді витрат на професійну правничу підлягають стягненню із позивача на її користь частково, а саме у розмірі 3000,00 грн.

Відповідачка ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник - адвокат Павелко Р.С., оскаржила указані судові рішення в апеляційному порядку. Посилаючись на неповне з`ясування фактичних обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити та постановити до стягнення з позивача на її користь правничі витрати, понесені у суді першої інстанції у розмірі 30 000,00 грн.

Зазначає, що при постановленні оскаржуваного рішення по суті спору районний суд довільно інтерпретував покази відповідачки, яка суду пояснила, що у період проживання в орендованій нею квартирі перебувала з позивачем лише у романтичних стосунках під час яких останній робив їй дрібні подарунки, інколи з власної ініціативи та лише кілька разів давав частину коштів на оплату оренди житла, іноді, приходячи на побачення купляв продукти харчування, допомагав робити ремонт у придбаній нею квартирі, іноді ночував, але не щоночі.

Вважає, що позивачем не доведено спільне проживання сторін, наявність спільного побуту та спільного бюджету, спільних прав та обов`язків, про що вказувала, як сама відповідачка, так і допитані судом свідки. Тоді як передача грошових коштів батькам хлопця відповідачки на зберігання значної суми кошти для придбання житла, на думку відповідачки, не вказує на спільний бюджет сторін.

Вважає показання свідків суперечливими, а також такими, що не відповідають дійсним обставинам справи, тоді як оскаржуване судове рішення фактично ґрунтується на самих лише спільних фотознімках, що не є належними доказами на підтвердження наявності у сторін спільного бюджету та обов`язків, притаманних подружжю. Указує на відсутність доказів спільного придбання сторонами цінного рухомого майна, тоді як наявна у квартирі побутова техніка придбана за кошти матері відповідачки.

Зазначає, що при постановленні оскаржуваного рішення районний суд залишив поза увагою сталу позицію Верховного Суду, сформовану у справах №466/3769/16 від 12.12.2019, №588/350/15 від 15.08.2019, №542/10054/16 від 15.07.2020.

Доводить помилковість висновків районного суду в частині розміру стягнення правничих витрат, понесених відповідачкою в суді першої інстанції, виходячи із того, що пропорційно розміру задоволених позовних вимог, 2 із 4, стягненню підлягало 15 000,00 грн., а не 3 000,00 грн.

Увалами Полтавського апеляційного суду від 26.02.2025 та 04.03.2025 відкрито апеляційне провадження; у справі закінчено підготовчі дії та призначено її до судового розгляду, про що постановлена ухвала апеляційного суду від 12.03.2025.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

У суді апеляційної інстанції відповідачка та її представник доводи апеляційних скарг підтримали, наполягаючи на їх задоволенні.

Інші учасники судового процесу, будучи належним чином повідомленими про день та час розгляду справи, в судове засідання не з`явилися, що з огляду на положення ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи за їх відсутності.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши доповідь судді та пояснення відповідачки та її представника,перевіривши доводи апеляційних скарг, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

Судом установлено та підтверджується матеріалами справи, що 07.08.2015 за ОСОБА_5 зареєстровано право приватної власності на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 ./а.с.31-34 т.1/

ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася ОСОБА_4 , батьками якої значаться: ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 ./а.с.14/

Рішенням Хорольського районного суду Полтавської області від 21.08.2023 (справа №548/999/23) розірвано шлюб, укладений 12.08.2016 між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , який зареєстровано Хорольським РВ ДРАЦС ГТУЮ у Полтавській області, актовий запис №62./а.с.16-18 т.1/

У період із 19.07.2007 по 12.04.2022 ОСОБА_2 працював у ВАТ «Хорольський механічний завод» на посаді підсобника слюсаря-складальника, де його дохід становив: за період із липня по серпень 2007 року - 1963,85 грн.; за період липень-серпень 2011 року - 5 961,87 грн.; за період із січня по грудень 2012 року - 56 303,09 грн.; за період із січня по грудень 2013 року - 109 303,10 грн.; за період із січня по грудень 2014 року - 112 947,87 грн.; за період із січня по грудень 2015 року - 175 865,55 грн.; за період із січня по грудень 2016 року - 257 352,21 грн.; за період із січня по грудень 2017 року - 325 230,53 грн.; за період із січня по грудень 2018 року - 346 328,02 грн.; за період із січня по липень 2019 року - 177 862,88 грн./а.с.11-13, 19-28 т.1/

Згідно із довідкою виконавчого комітету Хорольської міської ради Лубенського району Полтавської області від 29.09.2023 №02-22/4321, ОСОБА_2 на підставі звернення власника житла визнано таким, що втратив право на користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 та 29.09.2023 знятий із зареєстрованого місця проживання за вказаною адресою./а.с.29 т.1/

На підтвердження заявленого до встановлення факту, позивачем надано спільні фотознімки сторін./а.с.41-44 т.1/

У суді першої інстанції допитано в якості свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_3 , ОСОБА_11 .

Свідок ОСОБА_3 суду пояснила, що знає позивача, оскільки він навчався в одній школі з її дітьми. Підтвердила, що з жовтня 2014 року близько року сторони винаймали у неї квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 . Свідок бувала у них в квартирі та підтвердила, що кожного 7 числа місяця позивач платив за квартиру, привозив гроші додому, декілька разів приїздив разом з відповідачкою. Він також погоджував зі свідком, як власником житла, можливість придбання ліжка. На думку свідка, між сторонами були дуже гарні стосунки і вона вважала їх родиною. Зі слів позивача свідку відомо про його намір одружитися з відповідачкою, а також їх плани на придбання спільного житла.

Свідок ОСОБА_11 суду пояснив, що знає обох сторін та підтримує з ними дружні стосунки. Позивача знає з дитинства, а відповідачку із 2010 року, коли остання приїздила з Криму на канікули до бабусі. Свідку відомо, що сторони проживали разом у будинку поблизу ''Механічного заводу'', неодноразово бував у них у гостях. На думку свідка, вони жили разом як родина, добре ставилися одне до одного. Вони разом часто були в одних компаніях, їздили на річку, збиралися у них на орендованій квартирі з друзями. Зі слів позивача свідку відомо про його має намір одружитися та придбати спільне житло. Коли купили нову квартиру, то позивач робив у ній ремонт, свідок йому також допомагав, переносив будівельні матеріали. Також зі слів позивача свідку відомо, що половину грошей на квартиру дала мама відповідачки.

Свідок ОСОБА_10 суду пояснила, що за дорученням попереднього власника спірної квартири приймала участь у її відчуженні, у тому числі, давала оголошення про продаж та водила потенційних покупців для огляду житла. Свідок пояснила, що оглядати квартиру приїхав батько позивача ОСОБА_12 , який сказав, що буде купляти квартиру для своїх дітей. Свідок дала йому номер телефону власника житла з якою вони погодили ціну продажу 13 000,00 дол. США. Потім знову свідок зустрічалася із покупцями, де був позивач і його батько, позивач піднімав лінолеум, просив дозволити почати ремонт. Договір купівлі-продажу оформляли в нотаріуса, де були присутні батько позивача та відповідачка. Гроші за квартиру їй передав батько позивача і вони ходили в банк їх перевіряти. Купівлю-продаж оформили на відповідачку, а мати позивача казала, що дуже гарна їм попалася невістка. Батько позивача також купив для дітей стінку за 1000,00 грн, стіл та килим по 500,00 грн. Свідку не відомо чиї були гроші на які купили квартиру.

Свідок ОСОБА_8 суду пояснила, що була сусідкою сторін, які восени 2014 року вселилися в орендовану квартиру АДРЕСА_3 . Свідок підтвердила, що позивач постійно проживав в цій квартирі, носив продукти. Свідку також відомо, що позивача на той час працював на ''Механічному заводі'', де вона також працювала. Свідку також відомо про намір позивача придбати власне житло, де саме їй не відомо.

Свідок ОСОБА_9 суду пояснив, що знає обох сторін та перебуває з ними у дружніх відносинах. У грудні 2014 року свідок приїздив зі служби у відпустку та приходив до сторін в гості на орендовану квартиру поблизу ''Мехзаводу''. У подальшому часто бували одне в одного на днях народженнях. Зі слів позивача свідку відомо про його намір одружитися, а також, що останній говорив, що відповідачка є його нареченою. Коли свідок приходив до них в гості на орендовану квартиру, то бачив, що вони живуть разом, у них були спільні речі, побут. Також зі слів позивача свідку відомо, що останній складає гроші на квартиру. Сторони також запрошували його в нову квартиру та говорили, що квартиру допомогли їм купити батьки. У новій квартирі вони робили ремонт, придбавали меблі. Загалом в гостях у сторін свідок бував близько 10 разів та вважав їх сім`єю, він також був присутній у них на весіллі.

Свідок ОСОБА_6 , батько позивача, суду пояснив, що у 2014 році його син став зустрічатися з відповідачкою, яка після окупації Криму приїхала жити разом із братом до бабусі у м. Хорол. Коли у них стосунки стали серйозні, вони почали шукати квартиру, син сказав, що хоче жити окремо від батьків разом із дівчиною. Вони з відповідачкою знайшли орендоване житло у м.Хорол неподалік ''Мехзавод'', куди у жовтні 2014 року переїхали, це була квартира ОСОБА_3 , яку він особисто знав. На той час син працював на ''Механічному заводі'' і отримував гарну зарплату, утримував відповідачку. Остання не працювала, навчалася у м.Полтаві на психолога. Свідок неодноразово приходив до них в гості разом із дружиною. Діти кохали один одного і жили як родина, збиралися одружитися, придбавали посуд, ліжко. Вказав, що коли приїздила мама відповідачки, то вони родинами багато часу проводили разом, спільно їздили відпочивати в м.Львів. Влітку 2015 року, приїхавши у відпустку з Італії, мати відповідачки запропонувала придбати дітям квартиру. Домовлялися купити на двох, свідок говорив, що якщо грошей не вистачить, то він доплатить. Коли діти знайшли квартиру, то він з свідок їздив на неї дивитися, двері в квартиру відкрила сусідка. Потім він зустрівся із ОСОБА_10 , яка по дорученню займалася продажем цієї квартири. Вона дала номер телефону власниці, з домовлявся про вартість квартири, яка склала 13000,00 доларів США разом із оформленням. Договір укладали 07.08.2015, позивача при укладенні договору не було, з підстав його зайнятості на роботі. Гроші він віддавав продавцю особисто. Оформити право власності на житло вирішили на відповідачку, бо довіряли їхній родині. Він разом із позивачем після купівлі-продажу квартири почали робити у ній ремонт. До того часу сторони проживали в орендованій квартирі. Свідок також суду пояснив, що для придбання квартири син дав йому банківську картку з якої він зняв кошти для подальшого обміну валюти з гривень на 6500,00 доларів США. У новій квартирі син робив ремонт, сам переробляв опалення, купив котел. У подальшому діти одружилися і у них народилася донька. Мама відповідачки згодом подарувала їм телевізор, купила ліжко в нову квартиру, за її гроші вони робили ремонт на балконі. У них були дуже гарні стосунки, мама відповідачки передавала їм речі з Італії, продукти.

Свідок ОСОБА_7 , мати позивача, суду пояснила, що наприкінці літа 2014 року син повідомив їй, що зустрів гарну дівчину, сказав, що буде шукати квартиру, щоб жити разом окремо від батьків. У жовтні 2014 року вони орендували квартиру у її знайомої ОСОБА_3 . З відповідачкою свідок познайомилися уже коли син став проживати з нею на орендованій квартирі. На той час позивач працював на ''Механічному заводі'', отримував гарну заробітну плату та утримував відповідачку, яка на той час не працювала та навчалася у м.Полтаві. Коли мама відповідачки приїздила у відпустку з Європи, вони разом проводили багато часу. Тему придбання житла підняла мама відповідачки. Вирішили купувати на двох. У липні 2015 року позивач повідомив свідку, що за оголошенням знайшов житло і вони з чоловіком їздили її дивитися. Питанням оформлення квартири займався її чоловік, він і домовлявся по телефону із власницею про ціну. Договір купівлі-продажу укладали 07.08.2015 у приватного нотаріуса Берези Д.В.. За квартиру заплатили 13000,00 доларів США. Половину з цих грошей дала мама відповідачки, а друга половина була позивача. Останній при укладенні договору не був присутній, бо був на роботі. Право власності на квартири зареєстрували за відповідачкою, яка через окупацію Криму залишилася без житла. На період придбання квартири син із відповідачкою жили як родина у орендованій квартирі, вони разом готували їжу, вели спільний побут, разом відпочивали. Неодноразово, коли діти доробляли ремонт у новій квартирі, вони ночували у них дома.

Частково задовольняючи позовні вимоги, районний суд виходив із того, що позивачем доведено, а відповідачкою не спростовано, факт спільного проживання сторін, як чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з жовтня 2014 по 12.08.2016, ведення ними спільного побуту, наявність спільного бюджету, а також взаємних прав та обов`язків, і, як наслідок, підставність вимог про визнання за кожним зі сторін права власності по частці спірного об`єкта нерухомого майна.

Аналізуючи наявні у справі докази, суд першої інстанції дійшов висновку, що хронологія взаємовідносин сторін свідчить про те, що вони активно будували свою родину на ґрунті взаємоповаги та любові, були разом з моменту початку спільного проживання, в період придбання спірної нерухомості, разом переїхали проживати в спірну квартиру, займаючись її ремонтом та облаштуванням, в подальшому одружившись, продовжили проживати в цій квартирі, в тому числі і після народження спільної дитини, упродовж тривалого часу.

При цьому відповідачкою не надано жодного доказу на спростування заявлених позовних вимог. Її позицію по справі не підтвердив жоден свідок. Водночас, відповідачка не заперечує ту обставину, що позивач відразу ж після придбання нею спірної квартири став робити в ній ремонт, не надаючи доказів, що цей ремонт робився за її кошти.

Питання купівлі квартири обговорювалось не лише позивачем та відповідачкою, до процесу укладення договору були активно залучені батьки позивача, які оглядали квартиру, домовлялися про її ціну, збирали документи, були безпосередньо присутні при укладення договору, передавали гроші продавцю, що свідчить про плановість цього придбання та вказує на обопільну участь позивача та відповідачки в придбанні квартири, і як наслідок, - спільність сімейного бюджету.

Доказів, що спірна квартира придбана за кошти відповідачки - мати справи не містять, а внесення нею коштів у сумі 6500 доларів США на придбання житла підтверджується виключно показаннями позивача та його батьків. Натомість позивачем доведено в судовому засіданні, що він мав кошти в сумі 6500 доларів США, за які разом із відповідачкою і придбав спірну квартиру, так як в матеріалах справи маються довідки з місця роботи позивача, які вказують, що позивач отримував заробітну плату, якої було достатньо для накопичення зазначеної ним суми коштів.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, районний суд виходив із того, що встановлення заявленого факту у справі позовного провадження про поділ майна подружжя є помилковими. Тоді як обґрунтування позиції суду щодо підтвердження чи спростування факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу у справах позовного провадження має бути наведено у мотивувальній частині рішення.

У задоволенні позовних вимог в частині визнання спірного майна спільним сумісним майном відмовлено з підстав неналежного способу захисту.

При постановленні додаткового судового рішення, яким частково задоволено заяву відповідачки та стягнуто з позивача на її корить правничі витрати у розмірі 3 000,00 грн., суд першої інстанції керувався положеннями статті 141 ЦПК України та виходив із того, що такий розмір стягнення відповідатиме критеріям реальності та співмірності.

Апеляційний суд, переглядаючи судові рішення в межах доводів апеляційних скарг, із такими висновками суду першої інстанції погоджується з таких підстав.

Відповідно до частини другої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Частинами першою та другою статті 21 СК України передбачено, що шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Згідно з частиною першою статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Положеннями статті 74 СК України встановлено, що якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

З огляду на зазначені положення законодавства, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом) підставою для виникнення у них певних прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

У постанові від 03.07.2019 у справі №554/8023/15-ц Велика Палата Верховного Суду зауважила, що, вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України).

Таким чином, для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню, і предметом доказування у таких справах є факти спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю.

Згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03.06.1999 №5-рп/99, обов`язковими умовами для визнання осіб членами сім`ї, крім спільного проживання, є ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.

Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі №644/6274/16-ц).

Факт спільного відпочинку сторін, спільна присутність на святкуванні свят, пересилання відповідачем коштів на рахунок позивачки, самі по собі, без доведення факту ведення спільного господарства наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків притаманних подружжю не може свідчити про те що між сторонами склались та мали місце усталені відносини які притаманні подружжю (постанови Верховного Суду від 15.08.2019 у справі №588/350/15, від 19.03.2020 у справі №303/2865/17, від 23.09.2021 у справі №204/6931/20, від 30.06.2022 у справі № 694/1540/20).

Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні подружжю. Таким чином, предметом доказування у справах про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є факти спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю. Критеріями, за якими майну може бути надано статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, відповідно до якої йому може бути надано правовий статус спільної власності подружжя. З урахуванням зазначеного, вирішуючи спір про поділ майна, необхідно установити як обсяг спільного нажитого майна, так і з`ясувати час та джерела його придбання, а вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки.

Подібний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 05.10.2022 у справі №686/15993/21, від 09.11.2022 у справі №753/10315/19, від 16.11.2022 у справі № 199/3941/20.

У постанові Верховного Суду України від 20.02.2012 у справі №6-97цс11 роз`яснено, що для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу у період, протягом якого було придбано спірне майно.

Факт місця реєстрації (проживання) жінки та чоловіка за однією адресою не є ні головною, ні обов`язковою ознакою наявності фактичного шлюбу. Так само факт спільного проживання чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу не може бути встановлений лише показаннями свідків та наявністю спільних фотографій за відсутності інших доказів (правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 04.12.2023 у справі №543/563/22).

Разом з тим, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23.01.2024 у справі №523/14489/15-ц, вказала, що вимога про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу може бути вирішена в порядку окремого судового непозовного цивільного судочинства, що передбачено розділом IV ЦПК України, у випадку, якщо між сторонами не існує спору. Якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах.

Велика Палата Верховного Суду у даній постанові дійшла висновку, що обґрунтування позиції суду щодо підтвердження чи спростування факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу у справах позовного провадження має бути наведено у мотивувальній частині рішення. У ній, зокрема, мають бути зазначені фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини.

В резолютивній частині рішення у справах позовного провадження суд має зробити висновок про задоволення позову чи про відмову в позові повністю або частково щодо кожної з заявлених вимог. Вимоги про встановлення юридичного факту не є вимогами, які забезпечують ефективний захист прав у справах про поділ майна подружжя, а лише підставою для вирішення такої справи.

При цьому, Закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту спільного проживання, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду при їх оцінці.

Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним з найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі (постанова Верховного Суду від 26.05.2022 у справі №362/3705/20).

Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №129/1033/13-ц).

Із огляду на викладені норми права, надавши належну правову оцінку доказам, наданим позивачем на підтвердження факту спільного проживання з відповідачкою однією сім`єю без реєстрації шлюбу у спірний період, суд першої інстанції з урахуванням наведених вище критеріїв оцінки доказів, дійшов обґрунтованого висновку про доведеність позивачем зазначених вимог.

Доводи апеляційної скарги відповідачки правильність таких висновків не спростовують, оскільки не ґрунтуються на доказах та зводяться до загального цитування норм матеріального права.

Тоді як про наявність між сторонами на момент придбання спірного майна тісних зв`язків, що притаманні подружжю, свідчать допитані в суді першої інстанції свідки, які вказували на те, що в орендованій квартирі відповідачка стала проживати разом із позивачем, який маючи постійне місце роботи та стабільну високу заробітну плату, утримував відповідачку, проживаючи разом з нею, платив за житло, забезпечував родину продуктами харчування, придбавав майно для цілей родини, називав відповідачку нареченою, спільно проводив з нею увесь час, сторони вели спільний побут та вживали заходи для подальшого створення родини та забезпечення її нерухомим майном та матеріальними благами.

Доводи апеляційної скарги, що при постановленні оскаржуваного рішення по суті спору районний суд довільно інтерпретував покази відповідачки, колегія суддів відхиляє як не спроможні, трактуючи поведінку відповідачки, як таку, що суперечить добросовісності, а її пояснення суперечливими та взаємовиключними. Зокрема, в контексті того, що показаннями допитаних судом свідків сукупно із письмовими доказами підтверджено наявність між сторонами відносин, які носили характер сім`ї, останні мали взаємні права та обов`язки, піклувались один про одного та невдовзі після придбання спірного житла уклали шлюб, в якому народили спільну дочку.

Доказів на спростування висновків районного суду, що спірне житло придбано за особисті кошти відповідачки матеріали справи не містять, як і будь-яких відомостей про наявність у неї джерел доходу, що виключає підстави вважати набуте майно її особистою власністю.

Натомість, як правильно установив суд першої інстанції, позивачем доведено, що він мав кошти в сумі 6500,00 доларів США, за які разом із відповідачкою і придбав спірну квартиру, так як в матеріалах справи маються довідки з місця роботи позивача, які вказують, що позивач отримував заробітну плату, якої було достатньо для накопичення зазначеної ним суми коштів.

Доводи апеляційної скарги, що позивачем не доведено спільне проживання сторін, наявність спільного побуту та спільного бюджету, спільних прав та обов`язків, про що вказувала, як сама відповідачка, так і допитані судом свідки, є неспроможними та спростовуються дослідженими апеляційним судом показаннями свідків, які довільно трактовані стороною позивачки у доводах апеляційної скарги.

Підстав вважати показання свідків суперечливими, колегія суддів не вбачає, тоді як заявлений до встановлення факт спільного проживання сторін ґрунтується не на самих лише спільних фотознімках, а оцінці доказів у сукупності.

Апеляційний суд погоджується із оцінкою районним судом таких доказів у сукупності та правильністю його висновків, не спростованих відповідачкою, що наявні у справі доказам переконливо доводять, що хронологія взаємовідносин сторін свідчить про те, що вони активно будували свою родину, були разом з моменту початку спільного проживання, в період придбання спірної нерухомості, разом переїхали проживати в спірну квартиру, займаючись її ремонтом та облаштуванням, в подальшому одружившись, продовжили проживати в цій квартирі, в тому числі і після народження спільної дитини, протягом тривалого часу.

Доводи апеляційної скарги правильність таких висновків не спростовують, а наведена відповідачем практика Верховного Суду, зокрема, сформована у справах №466/3769/16 від 12.12.2019, №588/350/15 від 15.08.2019, №542/10054/16 від 15.07.2020, не є релевантною, оскільки сформована за відмінних фактичних обставин.

Стосовно правомірності додаткового судового рішення про стягнення правничих витрат, колегія суддів ураховує наступне.

Відповідно до частин другої, третьої статті 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до частини четвертої наведеної норми розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг за виконання робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом справи.

Такі самі критерії, як зазначено вище, застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Зокрема, згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України", заява №19336/04).

Крім того, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Визначаючи розмір судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, суд першої інстанції наведені норми права правильно застосував, постановивши до стягнення розмір правничих витрат 3 000,00 грн., який є співмірним зі складністю справи, із часом та обсягом виконаних робіт.

Доводи апеляційної скарги правильність таких висновків не спростовують та зводяться до довільного тлумачення на власну користь положень статті 141 ЦПК України, правильно застосованої пропорційно до задоволених вимог з урахуванням встановлення факту спільного проживання сторін однією сім`єю та презумпції спільності майна подружжя.

Інших доводів на спростування висновків районного суду апеляційні скарги відповідачки не містять. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року), (Проніна проти України, №63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

На підставі викладеного апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційні скарги відповідачки задоволенню не підлягають, а рішення суду першої інстанції слід залишити без змін, як законні та обґрунтовані.

Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , подані в її інтересах представником - адвокатом Павелко Русланом Сергійовичем, - залишити без здоволення.

Рішення Хорольського районного суду Полтавської області від 27 січня 2025 року та додаткове рішення цього ж суду від 05 лютого 2025 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 23.05.2025.

Головуючий суддя Л.І. Пилипчук

Судді О.І. Обідіна

О.В. Чумак