1Справа № 335/7705/24 2/335/170/2025
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 травня 2025 року м. Запоріжжя

Вознесенівський районний суд м. Запоріжжя у складі головуючого судді Стеценка А.В., за участю секретаря судового засідання Резніченко Ю.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Запоріжжі клопотання представника позивача про закриття провадження у цивільній справі за позовом Концерну «Міські теплові мережі» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за спожиту теплову енергію,

ВСТАНОВИВ:

На розгляді суду перебуває цивільна справа за позовом Концерну «Міські теплові мережі» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за спожиту теплову енергію.

Ухвалою судді від 10.07.2024 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи визначено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін, сторонам встановлено строки на подання заяв по суті справи, призначено судове засідання для розгляду справи по суті.

24.10.2024 представником відповідача подано відзив на позовну заяву.

Ухвалою суду від 09.01.2025 в задоволенні клопотання представника відповідача про закриття провадження у справі відмовлено.

07.02.2025 представником відповідача подане нове клопотання про закриття провадження у справі, яке вмотивоване тим, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки нежитлове приміщення, в яке позивачем надаються комунальні послуги, використовується відповідачем в господарській діяльності. Відповідачка має статуту фізичної особи-підприємця з 16.11.2010. Одним із видів її діяльності є надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна. Попередній договір про надання послуг з постачання теплової енергії, який діяв до 01.11.2021, був укладений між позивачем та відповідачем як фізичною особою-підприємцем. Факт використання нежитлового приміщення в господарській діяльності відповідача, підтверджується договором оренди, укладеним між ФОП ОСОБА_1 та фізичною особою ОСОБА_2 15.10.2021.

12.02.2025 представником позивача подані заперечення на клопотання представника відповідача про закриття провадження у справі, в якій представник позивача просив відмовити у задоволенні клопотання, посилаючись на те, що власником приміщення є відповідач фізична особа. Нежитлове приміщення, в яке позивачем надавалися послуги, не використовується відповідачем для здійснення господарської діяльності

В судове засідання, призначене на 10 год 00 хв 23.05.2025 сторони та їх представники не з`явилися. Представник позивача подав до суду заяву, в якій просив справу розглядати за відсутності представника Концерну. Відповідач та її представник причини неявки суду не повідомили.

Частиною 1 ст. 223 ЦПК України передбачено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

З огляду на викладене, суд вирішив справу розглядати за відсутності учасників справи та їх представників та без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Дослідивши матеріали цивільної справи в межах вирішуваного питання, суд доходить наступних висновків.

Відповідно до частини 1 статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ГПК України, завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Згідно частин 1, 2 статті 4 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Згідно із пунктом 1 частини 1 статті 20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи підприємці.

Отже, ознаками господарського спору, підвідомчого господарському суду, є, зокрема участь у спорі суб`єкта господарювання, наявність між сторонами, господарських відносин, врегульованих Цивільним кодексом України (далі - ЦК України), Господарським кодексом України (далі - ГК України), іншими актами господарського і цивільного законодавства і спору про право, що виникає з відповідних відносин, наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом, відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

За частиною 1 статті 173 ГК України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду у справі № 916/385/19 від 25.02.2020 р. ознаками господарського спору є, зокрема: участь у спорі суб`єкта господарювання; наявність між сторонами господарських відносин, урегульованих ЦК України, ГК України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг. Виконавець комунальної послуги - суб`єкт господарювання, що надає комунальну послугу споживачу відповідно до умов договору. Споживач житлово-комунальних послуг - індивідуальний або колективний споживач.

Предметом спору у даній справі є стягнення заборгованості за послугу з постання теплової енергії, що надається у нежитлове приміщення № 105 в будинку АДРЕСА_1 , яке належить відповідачеві на праві власності.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 16 листопада 2010 року зареєстрована як фізична особа-підприємець, що підтверджується Свідоцтвом про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця та випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (а.с. 101 102). Одним із видів діяльності відповідача є надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна.

Судом встановлено, що в спірний період відповідач використовувала вищезазначене нежитлове приміщення у господарській діяльності шляхом надання його в оренду, що підтверджується копією договору оренди нежитлового приміщення від 15.10.2021 (а.с. 110) з актом приймання-передачі нежитлового приміщення (а.с. 168).

Також судом встановлено, що до введення в дію 01.05.2019 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 09.11.2017 позивач уклав з відповідачкою саме як фізичною особою-підприємцем договір купівлі-продажу теплової енергії в гарячій воді № 203079 від 01.07.2014.

З копій рахунків за теплову енергію за грудень 2019 року, акту приймання-передачі теплової енергії № 203079 вбачається, що споживачем наданих Концерном послуг є саме ФОП ОСОБА_1 .

З огляду на викладене, суд доходить висновку, що правовідносини, що складися між сторонами у спірний період, є господарсько-правовими, оскільки між відповідачкою, яка є суб`єктом підприємницької діяльності, та Концерном «МТМ» існує спір, пов`язаний зі стягненням заборгованості за послугу з постання теплової енергії, що надається у нежитлові приміщення, та використовуються відповідачкою для здійснення її підприємницької діяльності, тобто для забезпечення непобутових потреб.

З огляду на вищевикладене, спір у цій справі підлягає розгляду в порядку господарського судочинства.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Згідно з ч. 2, 3 ст. 255 ЦПК України, про закриття провадження у справі суд постановляє ухвалу, а також вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат, повернення судового збору з державного бюджету. Ухвала суду про закриття провадження у справі може бути оскаржена.

Керуючись ст. ст. 255, 258, 259, 260 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання представника відповідача адвоката Плецької Юлії Вікторівни про закриття провадження у справі задовольнити.

Провадження у справі за позовом Концерну «Міські теплові мережі» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за спожиту теплову енергію закрити на підставі п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України.

Роз`яснити позивачу, що розгляд вказаної справи віднесено до юрисдикції господарського суду.

Роз`яснити, що, у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Учасник справи, якому повна ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на ухвалу суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Повний текст ухвали складений 28 травня 2025 року.

Суддя А.В. Стеценко