Справа № 158/3699/24 Головуючий у 1 інстанції: Поліщук С. В.
Провадження № 22-ц/802/472/25 Доповідач: Осіпук В. В.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 квітня 2025 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Осіпука В. В.,

суддів - Матвійчук Л. В., Федонюк С. Ю.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про збільшення розміру аліментів, за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_3 на рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 07 лютого 2025 року,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зазначеним позовом.

Покликалась на те, що на підставі рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 21 вересня 2020 року про розірвання шлюбу та стягнення аліментів, з відповідача ОСОБА_2 на її користь стягуються аліменти на утримання неповнолітніх дітей: сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дочки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у твердій грошовій сумі в розмірі 3000 грн на обох дітей, щомісячно, починаючи з 26 серпня 2020 року і до досягнення старшою дитиною повноліття. Виконання рішення проводиться у примусовому порядку органом ДВС.

Також позивач вказувала, що діти проживають разом із нею та перебувають на її утриманні. Однак на даний час матеріальні витрати на їх утримання, навчання, лікування, значно зросли, а тому розмір аліментів, які стягуються з відповідача, в умовах збільшення цін та прожиткового мінімуму є недостатнім для забезпечення належного матеріального рівня утримання дітей, що ставить її у скрутне матеріальне становище.

Ураховуючи наведене, а саме погіршення свого матеріального становища та недостатність розміру аліментів для забезпечення належного розвитку дітей і їх потреб, позивач ОСОБА_1 просила суд збільшити розмір стягуваних з відповідача ОСОБА_2 аліментів та в подальшому стягувати з нього на свою користь аліменти на утримання неповнолітніх дітей: сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дочки ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 4000 грн на кожну дитину щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення ними повноліття.

Рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області від 07 лютого 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В поданій на рішення апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_1 ОСОБА_3 просив оскаржуване рішення суду скасувати як таке, що ухвалене судом з неправильним застосуванням норм матеріального права та невідповідністю висновків суду обставинам справи і прийняти нове рішення, яким задовольнити позов його довірителя.

Апеляційна скарга мотивована тим, що розмір стягуваних з відповідача аліментів у твердій грошовій сумі потребує збільшення із зростанням матеріальних потреб дітей і змоги відповідача сплачувати аліменти у більшому розмірі.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_7 , вважаючи рішення суду першої інстанції, яке оскаржує представник позивача, законним і обґрунтованим та таким, що цілком відповідає встановленим обставинам справи і зібраним доказам, просила залишити його без змін, у задоволенні апеляційної скарги відмовити.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про відмову в позові, суд першої інстанції виходив з того, що позивач ОСОБА_1 не надала жодних доказів про погіршення свого матеріального стану та щодо покращення матеріального стану відповідача ОСОБА_2 , а тому підстави для збільшення розміру аліментів відсутні.

Такий висновок суду є правильний.

Встановлено, що на підставі рішення Луцького міськрайонного суду від 21 вересня 2020 року, яке набрало законної сили, з відповідача ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягуються аліменти на утримання неповнолітніх дітей: сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дочки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 3000 грн, на обох дітей, щомісячно, починаючи з 26 серпня 2020 року і до досягнення старшою дитиною повноліття (а.с. 9 - 10).

Звертаючись до суду з цим позовом, позивач ОСОБА_1 необхідність збільшення розміру аліментів, що стягуються на її користь з відповідача ОСОБА_2 на двох дітей в розмірі 3000 грн до 4000 грн на кожну дитину обґрунтовувала тим що погіршився її матеріальний стан, в той час як матеріальний стан відповідача покращився, однак жодних тому доказів суду не надала.

Згідно довідки-розрахунку зі сплати аліментів від 05 листопада 2024 року, виданої Луцьким ВДВС у Луцькому районі Волинської області, ЗМУМЮ, станом на листопад 2024 року, заборгованість зі сплати аліментів у ОСОБА_2 відсутня, розмір аліментів, що стягуються щомісячно, становить 3196 грн (а.с. 32).

З приєднаної до матеріалів справи копії-виписки з трудової книжки НОМЕР_1 слідує, що ОСОБА_2 16 вересня 2022 року звільнений з роботи за ст. 38 КЗпП України (а.с. 30-31).

Згідно із ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-XII та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно зі ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до положень ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Статтею 182 СК України визначено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

У постанові Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року у справі №6-143цс13 зроблено висновок, що розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів.

У пункті 23 постанови Пленуму Верховного суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм СК України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» судам роз`яснено, що розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. Якщо суд встановить, що матеріальне становище платника аліментів, дозволяє йому утримувати дитину, він може збільшити розмір аліментів (частку заробітку (доходу), яка буде стягуватися як аліменти на дитину), що підлягає стягненню з платника аліментів. Свідченням матеріального становища платника аліментів, є величина витрат на утримання особою себе та членів своєї сім`ї. Під зміною сімейного стану розуміється з`явлення у сім`ї платника або одержувача аліментів осіб, яким вони за законом зобов`язані надавати утримування і які фактично знаходяться на їх утриманні. Таким чином, особа, яка одержує аліменти - одержувач аліментів, може звернутися до суду з позовом про збільшення розміру аліментів на дитину, якщо погіршилося його матеріальне становище, сімейний стан чи стан його здоров`я або ж покращилося матеріальне становище, сімейний стан чи стан здоров`я платника аліментів.

У ч. 1 ст. 192 СК України передбачено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Законом України від 03 липня 2018 року № 2475-VIII ч. 1 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження» доповнено абзацом другим, яким передбачено, що виконавець стягує з боржника аліменти у розмірі, визначеному виконавчим документом, але не менше мінімального гарантованого розміру, передбаченого Сімейним кодексом України. Тобто законодавством передбачений механізм, який надає можливість забезпечити виплату аліментів у розмірі не нижче мінімального гарантованого розміру, передбаченого СК України навіть при наявності постановлених раніше судових рішень про стягнення аліментів у розмірі, нижчому ніж мінімальний гарантований розмір аліментів, встановлений законом на час стягнення.

Аналіз наведених правових норм дає підстави вважати, що зміна раніше встановленого розміру аліментів можлива за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану батьків дитини, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Частинами 1 та 2 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З матеріалів справи слідує, що позивач ОСОБА_1 всупереч ст. 81 ЦПК України, під час розгляду справи в суді першої інстанції, не довела та не надала належних і допустимих доказів на підтвердження тієї обставини, що матеріальний стан відповідача ОСОБА_2 покращився, а її матеріальний стан погіршився.

Аналіз наведених вище норм матеріального права та встановлених обставин справи, на думку колегії суддів свідчать про те, що суд першої інстанції вірно вважав, що у даному випадку передбачені ч. 1 ст. 192 СК України підстави для збільшення розміру аліментів, що стягуються з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання неповнолітніх дітей і які, згідно вимог чинного законодавства, державним виконавцем були збільшені до мінімального гарантованого розміру на одну дитину, відсутні.

Отже, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що ухвалене місцевим судом рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 відповідає вимогам закону.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Доводи апеляційної скарги не впливають на законність оскаржуваного рішення.

Керуючись статтями 268, 367-369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 07 лютого 2025 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню не підлягає крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді