Справа № 497/245/25
Провадження № 2/497/480/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.04.2025 року Болградський районний суд Одеської області в складі:

головуючого судді Раца В.А.,

секретаря Божевої І.Д.,

розглянувши у загальному позовному провадженні, у відкритому підготовчому судовому засіданні в місті Болграді цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності (розподіл майна подружжя), -

ВСТАНОВИВ:

29.01.2025 року представник позивача - адвокат Цоєва В.В., яка підтвердила свої повноваження електронним ордером серії ВН №1408891 від 24.01.2025 року (а.с.21), звернулася до суду з цим позовом та просить постановити судове рішення, яким:

- визнати будинок з земельною ділянкою, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 і належить згідно договору купівлі-продажу ОСОБА_2 , спільною сумісною власністю подружжя;

- визнати за позивачем право власності на 1/2 частину будинку з земельною ділянкою (кадастровий номер :02:002:0111), які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 . Також просить стягнути з відповідача витрати пов`язані з подання позову.

Вимоги мотивує тим, що 02 червня 2011 року позивач зареєструвала шлюб з ОСОБА_2 та вони проживали однією сім`єю до лютого 2023 року. Від шлюбу у них є двоє неповнолітніх синів: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 . Під час спільного проживання, 23 вересня 2020 року, вони з відповідачем купили за спільні кошти житловий будинок з земельною ділянкою (кадастровий номер :02:002:0111) за адресою: АДРЕСА_1 . Договір був оформлений лише на відповідача ОСОБА_2 , який за договором був покупцем. Згідно договору вартість будинку складає 67 200,00 грн. і вартість земельної ділянки 38 441,00 грн., тобто загальна вартість складає 105 641 грн. Отже все майно було куплено за сумісні кошти сторін і є сумісною власністю подружжя, таким чином, позивач має право на 1/2 частку від усього майна. У добровільному порядку відповідач не бажає призвести розподіл, тому вона вимушена звернутися до суду з цім позовом.

Ухвалою судді від 04.02.2025 року відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче засідання, про що повідомлено сторони (а.с.23, 24).

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання надала заяву, в якій просила суд розглядати справу у її відсутності, позовні вимоги підтримала, наполягала на їх задоволенні, на фіксуванні судового процесу не наполягала. Також додала до матеріалів справи чіткі копії документів.

Відповідач ОСОБА_2 надав 02.04.2025 року заяву, в якій позовні вимоги ОСОБА_1 до нього визнав в повному обсязі, не заперечував проти розгляду справи у підготовчому засіданні, справу просив розглянути у його відсутності (а.с.28).

Відповідно до ч.3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню виходячи з наступного.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Зі ст. 81 ЦПК України вбачається, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Згідно з ч.1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

Отже, у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частини чоловіка та дружини є рівними. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості (ст. 77-79 ЦПК України) і це є її процесуальним обов`язком (ст.ст.12, 13,81 ЦПК України).

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується ст.63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Так, відповідно до ст. 69 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно зі ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Статтею 71 СК України передбачено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Частиною 4 та 5 ст. 71 СК України встановлено, що присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.

Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Судом встановлено, що сторони 02 червня 2011 року уклали між собою шлюб, який зареєстрований відділом державної реєстрації актів цивільного стану Болградського районного управління юстиції Одеської області, актовий запис №62, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 від 02.06.2011 року (а.с.6).

Від цього шлюбу у сторін народилися двоє синів: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.8) та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.7).

З позовної заяви вбачається, що 18 лютого 2023 року шлюб між сторонами розірвано на підставі рішення Болградського районного суду Одеської області, але доказів цьому твердженню суду не надано. Відповідач факт розірвання шлюбу не оспорює та визнав позовні вимоги в повному обсязі.

В період перебування у шлюбі сторони придбали (договір купівлі-продажу) наступне майно, яке оформлено на відповідача ОСОБА_2 :

- житловий будинок з господарськими будівлями та дворовими спорудами, розташований по АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі-продажу від 23.09.2020 року посвідчений приватним нотаріусом Болградського районного нотаріального округу Агбун М.І., зареєстрований в реєстрі №2112 (а.с.12-13). Право власності відповідача зареєстроване 23 вересня 2020 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис №38325171, про що свідчить витяг про державну реєстрацію №225267184 від 23.09.2020 року (а.с.9);

- земельну ділянку за цією ж саме адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,0732, кадастровий номер :02:002:0111, призначення земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку і господарських будівель і споруд, що підтверджується договором купівлі-продажу від 23.09.2020 року посвідчений приватним нотаріусом Болградського районного нотаріального округу Агбун М.І., зареєстрований в реєстрі №2115 (а.с.14). Право власності відповідача зареєстроване 23 вересня 2020 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис №38325702, про що свідчить витяг про державну реєстрацію №225271734 від 23.09.2020 року.

Як вбачається зі звіту про оцінку майна житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , виконаного ТОВ «Депарк Групп» 12 грудня 2024 року загальна вартість будинку станом на час надання висновку становить 41,1190 доларів США, що за курсом Нацбанку України становить 120 550,00 грн. (а.с.15-19), у договорі вартість будинку складала 67 200,00 грн., а саме станом на день його укладення 23 вересня 2020 року.

Доказів вартості земельної ділянки на час звернення до суду з позовом, суду надано не було, але позивач назвала суму зазначену у договорі - 38 441,00 грн., що фактично не заперечив відповідач.

Тобто за час перебування у шлюбі сторони придбали спільне сумісне майно на загальну суму 120 550,00 грн. + 38 441,00 грн. = 158 991,00 грн., та позивач має право на 1/2 частку від цього майна на загальну суму 79 495,50 грн.

Відповідно до п.п. 22,23,28,30 Постанови Пленуму ВСУ № 11 від 21.12.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» - вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60,69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до ч.ч. 2,3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Позивачкою надано докази того, що нерухоме майно (житловий будинок та земельна ділянки при ньому) є об`єктом права спільної сумісної власності сторін, тобто є законні підстави для визнання за позивачкою права власності на 1/2 частину вказаного майна.

Відповідач не заперечував проти такого поділу спільно набутого майна та визнав позовні вимоги в повному обсязі, зазначив, що не хоче добровільно переоформлювати на колишню дружину це майно, а щоб поділ відбувся в судовому порядку, через ухвалення судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, оскільки відповідач визнав позов і обставини визнані сторонами не підлягають доказуванню у відповідності до ст. 82 ч.1 ЦПК України. Судом не виявлено обставин, що суперечать закону або порушують права, свободи чи інтереси інших осіб.

Щодо стягнення судових витрат розмірі 1211.20 грн. (а.с.3), то вони відповідно до вимог визначених ст.141 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача.

Керуючись ст.ст.19,81, 82, 200, 141, 264-265, 268, 280, 352, 354 ЦПК України, ст.60, 63, 69-71 СК України, суд,

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності (розподіл майна подружжя) - задовольнити.

Визнати об`єктами права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 і ОСОБА_1 наступне майно:

- житловий будинок з господарськими будівлями і дворовими спорудасми, розташований за адресою: АДРЕСА_1 ;

- земельну ділянку за цією ж саме адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,0732, кадастровий номер :02:002:0111, призначення земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку і господарських будівель і споруд;

які за документами належать відповідачу ОСОБА_2 .

В порядку поділу майна подружжя визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , право власності на наступне майно:

- 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями і дворовими спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1 ;

- 1/2 частину земельної ділянки за цією ж саме адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,0732, кадастровий номер :02:002:0111, призначення земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку і господарських будівель і споруд.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , суму коштів за сплату судового збору у розмірі 1 211 (одна тисяча двісті одинадцять) гривень 20 копійок.

Рішення може бути оскаржено до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя В.А. Раца