Справа № 143/233/25
22.05.2025 року м. Погребище
Погребищенський районний суд Вінницькоїобласті вскладі:
головуючої судді Тітової Т. Л.,
за участю секретаря Затоковенко Т.О.,
розглянувши у приміщенні Погребищенського районного суду Вінницької області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування за заповітом,
Позов мотивовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її тітка ОСОБА_3 . За життя тітка зробила заповітне розпорядження, яким заповіла позивачці земельну ділянку (пай), площею 2,8959 га, що розташована на території Погребищенської територіальної громади, та житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який розташований по АДРЕСА_1 . Позивачка прийняла спадщину за заповітом в установленому законом порядку. 19.02.2025 приватним нотаріусом Вінницького районного нотаріального округу Башта-Бєляєвою М.О. позивачці було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який розташований по АДРЕСА_1 .
Також нотаріус відмовив позивачці у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на вказану земельну ділянку, оскільки наявний спадкоємець першої черги за правом представлення ОСОБА_2 (її батько ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 ). На думку нотаріуса, свідоцтво про право на спадщину на вказану земельну ділянку на ім`я ОСОБА_2 , як спадкоємця першої черги за правом представлення, також не може бути видано, оскільки це може призвести до порушення прав позивачки як власника житлового будинку, що розташований на цій земельній ділянці.
За таких обставин, з метою захисту своїх спадкових прав, ОСОБА_1 звернулася із цим позовом до суду.
Ухвалою судді від 17.03.2025 відкрито провадження у справі та ухвалено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження (а. с. 20).
16.04.2025 судом витребувано від приватного нотаріуса Вінницького районного нотаріального округу Вінницької області Башти-Бєляєвої М. О. копії матеріалів спадкової справи № 86/2024 щодо майна ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 30).
Позивачка та її представник у підготовче засідання не з`явилися, проте представником позивачки надіслано заяву про розгляд позовної заяви без їх участі. Також просить позовні вимоги задовольнити (а. с. 129).
Відповідачка ОСОБА_2 у підготовче засідання не з`явилася, однак 21.04.2025 до суду скерувала заяву, в якій просить справу розглядати у її відсутність, позовні вимоги визнає у повному обсязі (а. с. 41).
Від учасників справи надійшли заяви про розгляд справи за їх відсутності, що відповідає вимогам ч. 3 ст. 211 ЦПК України, у зв`язку з чим в силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
З`ясувавши позиції учасників справи та дослідивши її матеріали, суд вважає, що визнання позову відповідачкою слід прийняти, а позов задовольнити, виходячи із наступного.
За змістом ч. 1 ст. 206 ЦПК України відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.
Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.
У відповідності до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.
Згідно з копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , актовий запис № 265, ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 58).
Згідно з довідкою виконавчого комітету Погребищенської міської ради Вінницького району Вінницької області від 30.04.2025 № 02-25/1483 за відомостями Реєстру територіальної громади ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на день смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 була одна зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 (а. с. 44).
З матеріалів спадкової справи № 86/2024 щодо майна ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , вбачається, що вона за життя, користуючись своїм правом, зробила заповітне розпорядження, яким заповіла на ім`я своєї племінниці ОСОБА_1 :
-житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який розташований по АДРЕСА_1 . Заповіт посвідчений 23.09.2019 секретарем Гопчицької сільської ради Погребищенського району Вінницької області Петренко С. М., зареєстрований в реєстрі за № 60 (а. с. 54).
ОСОБА_1 прийняла спадщину за заповітом після смерті спадкодавця шляхом подання відповідної заяви приватному нотаріусу Вінницького районного нотаріального округу Башта-Бєляєвій М. О. В матеріалах спадкової справи відсутні будь-які заяви про відкликання чи скасування означеної заяви (а. с. 52).
ОСОБА_1 , з метою захисту своїх спадкових прав, звернулася до суду.
Як роз`яснено в п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 «Про судову практику в справах про спадкування» від 30 травня 2008 року у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину, особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.
Згідно із ч. 1 ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.
Відповідно до статей 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Частиною 1 ст. 1233 ЦК України визначено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.
За змістом ч. 1 ст. 1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.
Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.
Згідно з ч. 3 ст. 1296 Цивільного кодексу України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.
В ч. 1 ст. 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.
Відповідно до статей 55,124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.
Частиною 1 ст.16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого або майнового права чи інтересу.
Згідно із ч. 2 ст.16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права.
Відповідно до ст. 14 Конституції України право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.
За ч. 1 ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення.
Пунктом 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що відповідно до статті 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом.
Згідно п.п. «б», «г» ч. 1 ст. 81 Земельного кодексу України право власності громадяни України набувають на земельні ділянки на підставі безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності, прийняття спадщини.
Відповідно до ст. 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.
Згідно ст. 126 Земельного кодексу України право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
У відповідності до п. «а» ч. 3 ст. 152 Земельного кодексу України захист прав громадян та юридичних осіб здійснюється шляхом визнання прав.
Відповідно до п. 2 Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України 17 жовтня 2012 року, відомості Державного земельного кадастру є офіційними і вважаються об`єктивними та достовірними, якщо інше не доведено судом.
Відповідно до ч. 1 ст. 381 ЦК України садибою є земельна ділянка разом з розташованими на ній житловим будинком, господарсько-побутовими будівлями, наземними і підземними комунікаціями, багаторічними насадженнями.
У цивілістичній доктрині сформульовано загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці, з такою ділянкою (постанова Верховного Суду від 20 січня 2021 року у справі № 318/1274/18).
Згідно із ч. 1 ст. 120 Земельного кодексу України у разі набуття права власності на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, розміщений на земельній ділянці (крім земель державної, комунальної власності), право власності на таку земельну ділянку одночасно переходить від відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта до набувача такого об`єкта без зміни її цільового призначення. У разі якщо відчужувачу (попередньому власнику) такого об`єкта належала частка у праві спільної власності на земельну ділянку, до набувача цього об`єкта переходить право власності на таку частку. При вчиненні правочину, що передбачає перехід права власності на зазначений об`єкт, мають дотримуватися вимоги частини шістнадцятої цієї статті.
Аналіз змісту норм статті 120 Земельного кодексу України дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщенні.
Зазначені норми закріпляють загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.
Таким чином, за загальними правилом, закріпленим у ч. 1 ст. 120 Земельного кодексу України, особа яка набула право власності на будівлю чи споруду стає власником земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.
Така правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 13 квітня 2016 року в справі №6-253цс16.
При застосуванні положень ст. 120 Земельного кодексу України у поєднанні з нормою ст. 125 Земельного кодексу України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно з виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти.
Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності.
Таку правову позицію висловив Верховний Суд у постанові від 04 лютого 2019 року в справі № 463/1696/15-ц.
Тобто, до набувача права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, розташованих на земельній ділянці, яка перебуває у користуванні в силу закону, незалежно від волі попереднього користувача земельної ділянки та органу, уповноваженого розпоряджатися землею (у випадку належності земельної ділянки до земель державної або комунальної власності) переходить право користування земельною ділянкою, на якій розміщенні відповідні об`єкти нерухомості, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.
В контексті обставин справи суд вважає, що визнання позову відповідачкою ОСОБА_2 не суперечить закону та не порушує прав, свобод чи інтересів інших осіб.
Отже, зважаючи на те, що ОСОБА_1 протягом встановленого законом строку прийняла спадщину, однак у неї існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, суд дійшов висновку, що з метою захисту майнових прав позивачки за нею необхідно визнати право власності на спірну земельну ділянку.
Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Згідно зі ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача.
Зважаючи на те, що позивачка ОСОБА_1 бажає судові витрати залишити за собою, то враховуючи принцип диспозитивності цивільного судочинства, сплачений нею судовий збір не підлягає стягненню із відповідачки на її користь.
Керуючись статтями 2, 5, 10, 12, 13, 141, 200, 206, 247, 258, 259, 263-265, 354, 355 ЦПК України, суд
Прийняти визнання позову відповідачкою ОСОБА_2 .
Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Сторони по справі:

Позивачка: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_2 , жителька: АДРЕСА_3 ;

Відповідачка: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_4 .

Повне судове рішення складено 23.05.2025.

Суддя