Номер провадження: 22-ц/813/1323/25
Справа № 2-1815/11
Головуючий у першій інстанції Барвенко В.К.
Доповідач Громік Р. Д.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.05.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Громіка Р.Д.,

суддів Комлевої О.С., Драгомерецького М.М.,

за участю секретаря Скрипченко Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 28 березня 2024 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Фонтанської сільської ради Одеського району Одеської області, ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , за участі третіх осіб Головне управління Держгеокадастру в Одеській області, Одеська регіональна філія ДП «Центр державного земельного кадастру», Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Заботкіна Тетяна Юріївна, про визнання недійсним та скасування державного акту на право власності на земельну ділянку, та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Фонтанської сільської ради Одеського району Одеської області про визнання недійсним та скасування рішення та визнання права власності на земельну ділянку,

ВСТАНОВИВ:

1. ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовної заяви ОСОБА_2 .

У червні 2011 року ОСОБА_2 звернулась до суду із позовом до Фонтанської сільської ради Комінтернівського району Одеської області, ОСОБА_3 , який уточнила у серпні 2011 року, і в остаточній редакції просила суд визнати недійсним та скасувати державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯК № 450960, виданий на ім`я ОСОБА_3 на земельну ділянку в АДРЕСА_1 , скасувати реєстрацію права власності ОСОБА_3 і скасувати реєстрацію кадастрового номеру земельної ділянки.

У червні 2020 року ОСОБА_2 уточнила позовні вимоги, позов пред`явлено до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , Фонтанської сільської ради, залучено до участі у справі третіх осіб без самостійних вимог на предмет спору Відділ у Лиманському району Головного управління Держгеокадастру в Одеській області, ОРФ «Центр державного земельного кадастру», приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Заботкіну Т.Ю., і в новій редакції позовних вимог просила суд визнати недійсним та скасувати державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯК № 450960, виданий на ім`я ОСОБА_3 на земельну ділянку в АДРЕСА_1 ; визнати недійсним договір купівлі- продажу земельної ділянки, кадастровий номер :02:001:2686, яка розташована по АДРЕСА_1 ; скасувати реєстрацію права власності ОСОБА_1 на земельну ділянку в АДРЕСА_1 ; скасувати реєстрацію кадастрового номеру земельної ділянки :02:001:2686; витребувати з власності ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,1004 га, розташовану по АДРЕСА_1 , вирішити питання судових витрат.

Короткий зміст зустрічної позовної заяви ОСОБА_1 .

У грудні 2023 року ОСОБА_1 подав зустрічну позовну заяву до ОСОБА_2 , Фонтанської сільської ради Одеського району Одеської області, яким просив суд визнати недійсним і скасувати рішення Фонтанської сільської ради від 20.02.1996 року №5 про передачу у власність ОСОБА_4 земельної ділянки по АДРЕСА_2 площею 1004 кв.м., визнати за ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку площею 0,1004 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області від 28 березня 2024 року уточнений позов ОСОБА_2 задоволено частково. Визнано недійсним з моменту його вчинення та скасовано державний акт серії ЯК № 450960 на право власності на земельну ділянку, виданий 30.04.2010 року на ім`я ОСОБА_3 , площею 0,1004 га, розташовану по АДРЕСА_1 , який зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 8, кадастровий номер :02:001:2686. Скасовано кадастровий номер :02:001:2686 земельної ділянки, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Витребовано з власності ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,1004 га, розташовану по АДРЕСА_1 . У решті позову відмовлено. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено повністю.

Короткий зміст та доводи апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати оскаржуване судове рішення постановити нове, яким відмовити у задоволенні позовної заяви ОСОБА_2 , а зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 задовольнити, посилаючись при цьому на порушення норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що:

1) у постанові Верховного Суду від 02 серпня 2023 року у справі №308/8629/19 суд дійшов висновку, що «при розгляді справи щодо застосування положень ст. 388 ЦК України в поєднанні з положенням ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суди повинні самостійно, з урахуванням усіх встановлених обставин справи дійти висновку про наявність підстав для втручання у мирне володіння майном особи, що набула це майно за відплатним договором, виходячи з принципів мирного володіння майном, як про це зазначала раніше Велика Палата Верховного Суду в постанові від 07.11.2018 у справі №488/6211/14-ц, а також надати оцінку тягаря, покладеного на цю особу таким втручанням. З огляду на вищенаведене, суд дійшов висновку, що добросовісний набувач не може нести відповідальність через порушення третіх осіб»;

2) державний акт отримано ОСОБА_5 на підставі неіснуючих рішень, а саме: рішення Фонтанської сільської ради від 20.02.1996 №5 про надання саме ОСОБА_2 у власність земельної ділянки по АДРЕСА_2 , та повязаного з ним рішення виконкому сільської ради від 07.04.1994 №22; рішення виконавчого комітету Фонтанської сільської ради від 24.10.2006, яким адресу земельної ділянки « АДРЕСА_2 » нібито змінено на « АДРЕСА_3 ».

2. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція апеляційного суду

Заслухавши доповідача, розглянувши матеріали справи і доводи, викладені в апеляційній скарзі, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до припису ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно із ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції фактично оскаржується тільки в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_2 та відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 , а тому підлягає перегляду виключно в цій частині.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що 22 вересня 1994 року рішенням виконкому Комінтернівської районної Ради народних депутатів № 110 ОСОБА_6 , надано дозвіл на будівництво житлового будинку в АДРЕСА_2 , площею 0,10 га. (т. 1 а.с. 231).

30 вересня 1994 ОСОБА_6 був сформований будівельний паспорт від 30.09.1994 № 640 для забудови земельної ділянки по АДРЕСА_2 (т. 1 а.с. 232-239).

Відповідно до рішення Фонтанської сільської ради Комінтернівського району Одеської області від 20.02.1996 № 5, ОСОБА_6 передано у власність земельну ділянку площею 1004 м.кв. по АДРЕСА_2 , для будівництва та обслуговування господарських будівель (т. 1 а.с. 21).

Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу від 16.05.1996 ОСОБА_6 змінила прізвище на ОСОБА_2 (т. 1 а.с. 49).

24 травня 2004 року Фонтанською сільською радою Комінтернівського району Одеської області складено акт встановлення (відновлення) в натурі меж земельної ділянки, переданої в приватну власність для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що знаходилась в користуванні ОСОБА_2 (т. 1 а.с. 9).

Рішенням виконкому Фонтанської сільської ради №93 від 24.10.2006 було приведено у відповідність адреси об`єктів нерухомості із реєстром прав на нерухоме майно, уточнення нумерації земельних ділянок та змінено адресу земельної ділянки по АДРЕСА_4 на АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 34).

11 грудня 2006 року Комінтернівським районним відділом земельних ресурсів, на ім`я ОСОБА_2 видано державний акт серії ЯА № 272835 на право власності на земельну ділянку площею 0,100 га, розташовану по АДРЕСА_1 , кадастровий номер :001:0709, який зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 19 (т. 1 а.с. 8).

Згідно з складеного службою контролю та розрахунків за водокористування «ОДЕСВОДОЗБУТ» КП «ОДЕСВОДОКАНАЛ» акту опломбування водомірного вузла (т. 1 а.с. 240-242) ОСОБА_2 з третього кварталу 2002 року на земельній ділянці по АДРЕСА_1 , споживає послуги з водопостачання.

За інформацією наданою за підписом Фонтанського сільського голови Мішиної Н.П. (лист від 26.02.2020 № 24-332-250-27), судом встановлено, що ОСОБА_2 з 2004 року систематично сплачується земельний податок за земельну ділянку, розташовану по АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 243).

30 квітня 2010 року відділом Держкомзему у Комінтернівському районі Одеської області на ім`я ОСОБА_3 видано державний акт серії ЯК № 450960 на право власності на земельну ділянку площею 0,1004 га, розташовану по АДРЕСА_1 , кадастровий номер :02:001:2686, який зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 8 (т. 1 а.с. 12).

Згідно з виданого на ім`я ОСОБА_3 державного акту серії ЯК № 450960, підставою для його видачі зазначено рішення Фонтанської сільської ради Комінтернівського району Одеської області від 12.03.1998 № 7-ХХІІ.

Відповідно до листа Архівного відділу Лиманської РДА Одеської області від 05.03.2020 №01/42 на підставі архівних документів, а саме: протоколу пленарного засідання ХУІ сесії Фонтанської сільської Ради народних депутатів XXII скликання від 12 березня 1998 року в рішенні сесії № 7-ХХІІ «Про передачу у приватну власність земельних ділянок громадянам» у додатку до рішення списку громадян, яким передаються земельні ділянки у власність для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) на території Фонтанської сільської Ради народних депутатів Комінтернівського району Одеської області, прізвище громадянина ОСОБА_3 - не зазначено, а земельна ділянка за адресою АДРЕСА_1 , у вказаному вище рішенні сесії та додатку до нього відсутня (т. 1 а.с. 251).

03 червня 2011 року між ОСОБА_7 , який діяв в інтересах ОСОБА_3 (Продавець) та ОСОБА_1 (Покупець) укладено договір-купівлі продажу земельної ділянки площею 0,1004 га., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення «для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)» (т. 1 а.с. 110, 111).

Договір посвідчений Заботкіною Т.Ю, приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, та зареєстрований у реєстрі за № 823 (т. 1 а.с. 112).

Також судом встановлено, що за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , який був поданий 21.10.2021 про скасування державного акту на право власності на земельну ділянку, рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області від 19.10.2022 року (суддя Вінська Н.В.) вимоги ОСОБА_1 задоволено, скасовано державний акт на право власності на земельну ділянку, що виданий на ім`я ОСОБА_2 , а саме, на право власності на земельну ділянку, площею 0,1004 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення «для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

Постановою Одеського апеляційного суду від 01 березня 2023 року у справі №504/3870/21, яка залишена без змін постановою Верховного суду від 15 серпня 2023 року, рішення суду першої інстанції скасовано, ухвалено нове рішення, яким у позові ОСОБА_1 відмовлено.

Залишаючи без змін рішення суду апеляційної інстанції суд касаційної інстанції вказав таке: «У письмових поясненнях ОСОБА_1 вказував, що ним не оспорюється правомірність набуття ОСОБА_4 земельної ділянки по АДРЕСА_3 на підставі рішення Фонтанської сільської ради від 20 лютого 1996 року № 5 та не оспорюється вказане рішення.

З наявних у справі письмових доказів вбачається, що за схематичним зображенням меж земельної ділянки кадастровий номер №:02:001:2586, яка передана у власність ОСОБА_1 , суміжним землевласником по межі А-Б довжиною 39,97 метри зазначена ОСОБА_2 (а. с. 12-13), при цьому остання є власником земельної ділянки з кадастровим номером 512278600:02:001:0709.

Відомостей про накладення земельних ділянок матеріали справи не містять.

З урахуванням викладеного, колегія суддів погоджується із висновком суду апеляційної інстанції про те, що по суті порушення права власності ОСОБА_1 на придбану ним земельну ділянку вбачає у зазначенням однакової юридичної адреси в АДРЕСА_1 , двом різним земельним ділянкам.

Саме однакова адреса, вказана як в його правовстановлювальних документах, так і в державному акті, що виданий відповідачці на іншу земельну ділянку, на думку позивача, свідчить про порушення його прав.

При цьому ОСОБА_1 , як землевласник, не вказує на неправомірну зміну встановлених на місцевості меж своєї земельної ділянки внаслідок надання ОСОБА_2 державного акта про право власності на суміжну земельну ділянку у межах, що зображені у вказаному акті, чи невідповідність встановлених меж місцевості.

ОСОБА_1 , посилаючись на неправомірне набуття ОСОБА_2 земельної ділянки без прийняття сільською радою відповідного рішення, не обґрунтовує, яким чином це порушує його права як власника сусідньої земельної ділянки».

У відповідності до ст. 13 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.

В силу положення ч. 1 ст. 1 Земельного Кодексу України (в редакції Закону № 561-ХІІ від 18.12.1990 року, чинній на час прийняття оскаржуваних рішень), земельні відносини в Україні регулюються цим Кодексом та іншими актами законодавства України і Республіки Крим, що видаються відповідно до нього.

У силу припису ст. 6 Земельного Кодексу України (в редакції Закону № 561-ХІІ від 18.12.1990 року, чинній на час прийняття оскаржуваних рішень), громадяни України мають право на одержання у власність земельних ділянок для: будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка).

Статтею 17 Земельного Кодексу України (в редакції Закону № 561-ХІІ від 18.12.1990 року, чинній на час прийняття оскаржуваних рішень) встановлено, що передача земельних ділянок у колективну та приватну власність провадиться Радами народних депутатів, на території яких розташовані земельні ділянки.

Отже, передумовою отримання у власність земельної ділянки становить відповідне рішення Ради народних депутатів.

Аналіз наведених норм матеріального права у сукупності з встановленими обставинами справи, зокрема, відсутністю прізвища ОСОБА_3 у додатку до рішення Фонтанської сільської ради Комінтернівського району Одеської області від 12 березня 1998 року № 7-ХХІІ , а саме, списку громадян Фонтанської сільської ради народних депутатів, яким передано у приватну власність земельні ділянки, що знаходяться в їх користуванні, дозволяє суду дійти до висновку, що Фонтанською сільською радою Комінтернівського району Одеської області рішення по відношенню до ОСОБА_3 з приводу вирішення питання щодо відведення у його власність спірної земельної ділянки, не приймалося.

Вирішуючи питання незаконності та скасування виданого на ім`я ОСОБА_3 . Фонтанською сільською радою Комінтернівського району Одеської області державного акту на право власності на земельну ділянку, суд першої інстанції правильно виходив з такого.

Згідно з ст. 83 Земельного Кодексу України землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ і міст, є комунальною власністю.

У комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної та державної власності, а також земельні ділянки за їх межами, на яких розташовані об`єкти комунальної власності.

Відповідно до п. 12 Перехідних положень Земельного Кодексу України до розмежування земель державної і комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями в межах населених пунктів, крім земель, переданих у приватну власність, здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради.

Відповідно до ст. 373 ЦК України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону.

Згідно з ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до положень ст. 125, 126 Земельного Кодексу України право власності на земельну ділянку виникає з моменту державної реєстрації цих прав.

Право власності чи право користування на земельну ділянку посвідчується державним актом.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

До виниклих правовідносин, що пов`язані з отримання ОСОБА_3 оскаржуваного державного акту на право власності на земельну ділянку, суд застосовує положення ст. 155 Земельного Кодексу України, в силу якої, у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Аналіз наведених норм матеріального права, дає суду підстави для висновку про те, що державний акт на право власності на земельну ділянку, виданий органом місцевого самоврядування на підставі не існуючого рішення про передачу земельної ділянки, тобто без достатніх на те законних підстав, визнається судом недійсним.

Крім того рішення органу місцевого самоврядування про припинення права ОСОБА_5 на цю ж саму земельну ділянку, яка у подальшому була передана у власність ОСОБА_3 не приймалось.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що на ім`я ОСОБА_3 відділом Держкомзему у Комінтернівському районі Одеської області неправомірно, у порушення встановленого законом порядку, був виданий оскаржуваний державний акт, в зв`язку із чим позовні вимоги в цій частині первісного позову ОСОБА_2 обґрунтовані та підлягають задоволенню.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що ОСОБА_7 , який діяв в інтересах ОСОБА_3 , за договором купівлі-продажу земельної ділянки продав ОСОБА_1 , тому суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що відповідач ОСОБА_1 у взаємозв`язку із безпідставністю отримання ОСОБА_3 у власність земельної ділянки, набув право власності на земельну ділянку без відповідної правової підстави.

Отже, до цих правовідносин суд першої інстанції вважав необхідним застосувати положення ст.388 ЦК України, а саме: якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача у разі, якщо майно вибуло з володіння власника не з його волі іншим шляхом.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що вказана земельна ділянка має бути витребувана (в порядку віндикації) саме від відповідача - ОСОБА_1 , та повернута ОСОБА_2 .

Свою позицію в аналогічних правовідносинах висловив Верховний Суд України.

Зокрема, у п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» визначено, що майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача з підстав, передбачених частиною першою ст. 388 ЦК України.

Доводи заперечень ОСОБА_1 не спростовують викладених висновків суду.

Суд переконаний, що витребування майна з володіння відповідача відповідає критерію законності: витребування здійснюється на підставі ст. 388 ЦК України у зв`язку з безпідставним і неправомірним заволодінням майном власника.

Норми ЦК України відповідають вимогам доступності, чіткості, передбачуваності, офіційний текст цього Кодексу є загальнодоступним.

Сумніви заявника в правильності тлумачення та застосування цих норм не можуть свідчити про незаконність втручання в право на мирне володіння майном.

Таким чином, позовні вимоги первісного позову в цій частині обґрунтовані і підлягають задоволенню.

Щодо скасування реєстрації права власності ОСОБА_1 на спірну земельну ділянку.

Відповідно до абзаців першого-третього частини третьої статті 26 Закону № 1952-ІV (у редакції, чинній із 16 січня 2020 року) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню.

У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Отже, дане рішення, після набрання ним законної сили, є самостійною підставою для реєстрації відповідним суб`єктом реєстраційних послуг права власності ОСОБА_2 на спірну земельну ділянку, і тому вимоги позову в цій частині не підлягають задоволенню.

Щодо скасування кадастрового номеру присвоєного земельній ділянці :02:001:2686.

Згідно із частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частинами першою та другою статті 79-1 Земельного кодексу України передбачено, що формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.

Формування земельних ділянок здійснюється: у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності; шляхом поділу чи об`єднання раніше сформованих земельних ділянок; шляхом визначення меж земельних ділянок державної чи комунальної власності за проектами землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, проектами землеустрою щодо впорядкування території для містобудівних потреб, проектами землеустрою щодо приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; шляхом інвентаризації земель у випадках, передбачених законом; за проектами землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв).

Проект землеустрою земельної ділянки з кадастровим номером :02:001:2686 у справі відсутній.

Відповідно до статті 1 Закону України від 07 липня 2011 року №3613-VI "Про Державний земельний кадастр" (далі - Закон №3613-VI) державний земельний кадастр - це єдина державна геоінформаційна система відомостей про землі, розташовані в межах державного кордону України, їх цільове призначення, обмеження у їх використанні, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, про розподіл земель між власниками і користувачами.

За приписами частин 1, 4 та 9 статті 9 Закону № 3613-VI внесення відомостей до Державного земельного кадастру і надання таких відомостей здійснюються державними кадастровими реєстраторами центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.

Державний кадастровий реєстратор: здійснює реєстрацію заяв про внесення відомостей до Державного земельного кадастру, надання таких відомостей; перевіряє відповідність поданих документів вимогам законодавства; формує поземельні книги на земельні ділянки, вносить записи до них, забезпечує зберігання таких книг; здійснює внесення відомостей до Державного земельного кадастру або надає відмову у їх внесенні; присвоює кадастрові номери земельним ділянкам; надає відомості з Державного земельного кадастру та відмову у їх наданні; здійснює виправлення помилок у Державному земельному кадастрі; передає органам державної реєстрації речових прав на нерухоме майно відомості про земельні ділянки.

Статтею 16 Закону №3613-VI встановлено, що земельній ділянці, відомості про яку внесені до Державного земельного кадастру, присвоюється кадастровий номер. Кадастровий номер земельної ділянки є її ідентифікатором у Державному земельному кадастрі. Система кадастрової нумерації земельних ділянок є єдиною на всій території України. Кадастровий номер скасовується лише у разі скасування державної реєстрації земельної ділянки. Зміна власника чи користувача земельної ділянки, зміна відомостей про неї не є підставою для скасування кадастрового номера.

Скасований кадастровий номер земельної ділянки не може бути присвоєний іншій земельній ділянці. Інформація про скасовані кадастрові номери земельних ділянок зберігається у Державному земельному кадастрі постійно.

Як встановлено судом, рішення про виділення у власність ОСОБА_3 земельної ділянки не приймалось, відтак земельна ділянка з таким кадастровим номером не могла бути ані сформована ані зареєстрована у державному земельному кадастрі.

Водночас, у матеріалах справи наявна технічна документація зі складення державного акту на право власності на ім`я ОСОБА_2 на земельну ділянку з кадастровим номером :02:001:0709 по АДРЕСА_4 .

Згідно з акту встановлення (відновлення в натурі меж земельної ділянки) переданої у приватну власність для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна земельна ділянка) ОСОБА_2 від 24.05.2004 року проведено встановлення в натурі меж земельної ділянки загальною площею 0,1000 га, переданої у власність ОСОБА_8 на території Фонтанської сільської ради в АДРЕСА_4 .

Суміжним землевласниками зазначені ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ..

Крім того, у матеріалах справи наявна технічна документація зі складання державних актів на право власності на земельну ділянку суміжних власників (користувачів) до земельної ділянки належної ОСОБА_2 , - ОСОБА_12 ( АДРЕСА_5 ), ОСОБА_13 ( АДРЕСА_6 ), в яких серед інших суміжним землевласником вказана ОСОБА_4 .

Також наявне у справі викопіювання з генерального плану с. Фонтанка з якого вбачається суміжність вул. Кап. Марінеско та АДРЕСА_2 , та суміжність ділянок ОСОБА_5 та ОСОБА_12 (т.1 а.с. 228-229)

Також судом першої інстанції правильно встановлено, що рішенням №3 від 25.01.2011 року Фонтанською сільською радою Комінтернівського району Одеської області розглянуто заяву ОСОБА_9 про заміну правовстановлюючого документу, оформлення права приватної власності та видачу свідоцтва про право приватної власності на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Встановлено, що згідно з свідоцтва про право власності на житловий будинок від 21.01.1999 №2 виданого на підставі рішення виконкому Фонтанської сільської ради Комінтернівського району Одеської області від 27.11.1998 №95, ОСОБА_9 є власником житлового будинку з господарчими будівлями і спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Фонтанської сільської ради Комінтернівського району Одеської області від 15.04.2008 №289-V вирішено передати земельну ділянку ОСОБА_9 в оренду на 49 років за адресою: АДРЕСА_1 .

У подальшому, рішенням виконавчого комітету Фонтанської сільської ради Комінтернівського району Одеської області від 14.10.2010 року № 114 житловому будинку який належить ОСОБА_9 було присвоєно нову адресу: АДРЕСА_1 .

Як результат цим рішенням ОСОБА_9 оформлено право власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 .

Отже, за вищевказаних обставин запису про присвоєння кадастрового номеру земельної ділянки :02:001:2686 має бути скасований.

Оцінюючи доводи зустрічного позову, суд першої інстанції правильно виходив з такого.

Згідно із ч. 1 ст. 22 Земельного Кодексу України 1990 року право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право.

Документи, що посвідчують право на земельну ділянку, визначені ст. 23 Земельного Кодексу України 1990 року.

Проте суд вмотивовано враховував, що дію ст. 23 Земельного Кодексу України 1990 року зупинено відносно власників земельних ділянок, визначених Декретом Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року № 15-92 «Про приватизацію земельних ділянок» (далі Декрет).

Пунктом 3 Декрету встановлено, що право приватної власності громадян на земельні ділянки, передані їм для цілей, передбачених ст. 1 цього Декрету, а саме: ведення особистого підсобного господарства, будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва, посвідчується відповідною Радою народних депутатів, про що робиться запис у земельно-кадастрових документах, з наступною видачею державного акта на право приватної власності на землю.

Тобто, п. 3 Декрету визначено порядок посвідчення права приватної власності громадян на земельні ділянки та документи, що посвідчують право на земельну ділянку. Таким документом може бути відповідний запис у земельно-кадастрових документах.

Згідно з п. 7 Перехідних положень Земельного Кодексу України 2001 року громадяни, що одержали у власність земельні ділянки у розмірах, що були передбачені раніше діючим законодавством, зберігають права на ці ділянки.

Правовий аналіз наведених законодавчих норм у сукупності з встановленими судом обставинами, дозволяють суду дійти до висновку, що ОСОБА_5 з дотримання передбаченої законом процедури отримала у власність спірну земельну ділянку, її право власності було зареєстровано у відповідності до порядку, передбаченого законодавцем на час реєстрації, і тому у суду не має сумніву в правомірності набуття ОСОБА_2 права власності на спірну земельну ділянку.

Оцінюючи доводи ОСОБА_1 щодо неправомірності набуття ОСОБА_2 права власності на спірну земельну ділянку через недотримання процедури суд правильно виходив з наступного: Втручання держави в право на мирне володіння своїм майном, зокрема, й позбавлення особи права власності на майно шляхом визнання незаконною процедури передачі майна у власність, загалом є предметом регулювання ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Перший протокол, Конвенція), що ратифікований Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року.

Усталена практика Європейського Суду з прав людини (серед багатьох інших, рішення у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23.09.82, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21.02.86, «Щокін проти України» від 14.10.10, «Сєрков проти України» від 07.07.11, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23.11.00, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22.01.09, «Трегубенко проти України» від 02.11.04, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23.01.14) свідчить про наявність трьох критеріїв, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями ст. 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

Ст. 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується.

Положенням ч. 2 ст. 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини першої ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року ратифіковано Конвенцію про захист прав і основних свобод людини 1950 року. Перший протокол та протоколи № 2, 4, 7, 11 до Конвенції.

Згідно із статтею 1 Першого протоколу Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, і може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності.

Виходячи зі змісту рішення Європейського суду з прав людини «Стретч проти Сполученого Королівства» від 24 червня 2003 року майном у значенні статті 1 Протоколу 1 до Конвенції вважається законне та обґрунтоване очікування набути майно або майнове право за договором, укладеним з органом публічної влади.

У рішенні Європейський суд з прав людини зазначив: «наявність порушень з боку органу публічної влади при укладенні договору щодо майна не може бути підставою для позбавлення цього майна іншої особи, яка жодних порушень не вчинила».

У цій справі Європейський суд дійшов висновку, що оскільки особу позбавили права на його майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина, в такому випадку мало місце «непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та, відповідно, відбулось порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції».

Матеріалами справи повністю доведено, що питання ОСОБА_4 , про передачу їй земельної ділянки у власність було предметом розгляду сесії Фонтанської сільської ради народних депутатів № 5 від 20.02.1996.

Після чого, 24 травня 2004 року, Фонтанською сільською радою Комінтернівського району Одеської області складено акт встановлення (відновлення) в натурі меж земельної ділянки, переданої в приватну власність для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що знаходилась в користуванні ОСОБА_2

11 грудня 2006 року на ім`я ОСОБА_2 . Комінтернівським районним відділом земельних ресурсів, видано державний акт серії ЯА № 272835 на право власності на земельну ділянку площею 0,100 га, розташовану по АДРЕСА_1 , кадастровий номер :001:0709, який зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 19

Доводи представника ОСОБА_1 про те, що згідно отриманої з архіву копії рішення виконкому Фонтанської сільської ради Комінтернівського району Одеської області № 93 від 24.10.2006 (т. 1, а.с. 166), адреса земельної ділянки по АДРЕСА_4 , яка була передана у власність ОСОБА_5 не змінювалася на адресу по АДРЕСА_1 , на обґрунтовану думку суду не є вирішальними з огляду на вище встановлені судом фактичні обставини відкритого та безперешкодного на протязі тривалого часу користування ОСОБА_2 спірною земельною ділянкою, тобто дійсного виконання обов`язків власника, а також здійснення Фонтанською сільською радою зміни вказаної адреси у подальшому згідно рішення виконкому Фонтанської сільської ради Комінтернівського району Одеської області № 114 від 04.10.2010, засвідчена копія якої була надана до суду безпосередньо представником ОСОБА_1 (т. 2 а.с. 80).

Крім того, рішення про присвоєння адреси АДРЕСА_7 підтверджується як актом виносу в натурі меж земельної ділянки ОСОБА_2 , де в якості суміжного землекористувача вказаний ОСОБА_9 , а також вищевказаним рішенням про визнання права власності на будинок ОСОБА_9 саме за адресою АДРЕСА_4 .

Вказані обставини повністю спростовують доводи як зустрічного позову так і доводи заперечень на первісний позов з боку ОСОБА_1 .

Крім того, в матеріалах справи містяться два екземпляри рішення Фонтанської сільської ради від 24.10.2006 №93, підписані відповідними посадовими особами, скріплені печаткою, з різним змістом про присвоєння адрес відповідним земельним ділянкам.

Суд першої інстанції врахував, що жодне з цих рішень не оспорено і не визнано недійсним, і не надано доказів того факту, що рішення з таким змістом не приймались.

Землевласники (землекористувачі) на переконання суду не повинні нести відповідальності за неналежне ведення діловодства органом місцевого самоврядування.

Тому доводи зустрічного позову в цій частині є безпідставними.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів.

Суд першої інстанції правильно не вбачав, що на час прийняття рішення Фонтанською сільською радою народних депутатів №5 від 20 лютого 1996 року про передачу у власність ОСОБА_5 спірної земельної ділянки були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси як держави, так і ОСОБА_3 чи ОСОБА_1 .

Доводи ОСОБА_1 про те, що судами апеляційної та касаційної інстанції встановлено преюдиційні факти щодо різних адрес різних земельних ділянок суд першої інстанції правильно вважав помилковими, оскільки суд касаційної інстанції вказав таке: «З урахуванням викладеного, колегія суддів погоджується із висновком суду апеляційної інстанції про те, що по суті порушення права власності ОСОБА_1 на придбану ним земельну ділянку вбачає у зазначенням однакової юридичної адреси в АДРЕСА_1 , двом різним земельним ділянкам».

Тобто суди апеляційної та касаційної інстанції цією фразою лише уточнили правову підставу позову ОСОБА_1 а не встановлювали ті чи інші обставини справи, які б мали преюдиційне значення.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 слід відмовити.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Скаржник не довів обставини, на які посилався як на підставу своєї апеляційної скарги, жодного належного та допустимого доказу на спростування висновків суду першої інстанції не надав.

Щодо доводів апеляційної скарги про незастосування правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 02 серпня 2023 року у справі «308/8629/19, колегія суддів зауважує таке.

На предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Установивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими (пункт 39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19.

У постанові Верховного Суду від 02 серпня 2023 року у справі №308/8629/19, про яку зазначає скаржник у апеляційній скарзі, за позовом про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на спірну квартиру, відповідного запису в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, поновлення права власності на спірну квартиру та витребування майна, Верховний Суд, скасовуючи рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині вирішення позовних вимог до державного реєстратора і ухвалюючи в цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні таких позовних вимог, а також залишаючи без змін оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій про задоволення позовних вимог в іншій частині, виходив із того, що суди дійшли обґрунтованого висновку про наявність підстав для скасування оспорюваного рішення суб`єкта державної реєстрації з огляду на те, що на спірну квартиру, яка використовується позивачами як місце постійного проживання, відповідно до положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не може бути здійснено примусове стягнення, в тому числі й шляхом реєстрації права власності за кредитором (стягувачем), як забезпечення виконання ними умов кредитного договору, укладеного в іноземній валюті. Також Верховний Суд дійшов висновку про те, що оскільки відповідач є добросовісним набувачем спірної квартири, однак, усупереч дії мораторію, відбувся фактичний перехід до іпотекодержателя (стягувача) права власності на предмет іпотеки без згоди власників майна, без дотримання вимог закону, що свідчить про те, що квартира вибула з власності позивачів не з їх волі, суди попередніх інстанцій правильно вважали, що права позивачів на спірну квартиру підлягають захисту шляхом витребування цього майна на підставі частини першої статті 388 ЦК України з незаконного володіння останнього власника, що призводить до ефективного захисту порушених прав позивачів. Крім того, Верховний Суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на спірне нерухоме майно не можуть бути звернені до державного реєстратора, якого позивачі визначили співвідповідачем у справі.

Натомість у справі, що переглядається, вирішується спір щодо витребування земельної ділянки у ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 та зустрічні позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання права власності на земельну ділянку.

Отже, у наведеній скаржником постанові суду касаційної інстанції та оскаржуваного судового рішення встановлено різні фактичні обставини справ та відсутні достатньо спільні риси між спірними правовідносинами, а тому доводи ОСОБА_1 про не врахування висновку суду касаційної інстанції щодо застосування норм права у подібних правовідносинах є безпідставним.

Наведені в апеляційній скарзі інші доводи (фактично дублюють позицію ОСОБА_1 , яка викладена у відзиві на позовну заяву ОСОБА_2 ) були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Твердження скаржника в апеляційній скарзі про те, що судом першої інстанції порушено норми процесуального закону, не є такими, що порушують розгляд справи по суті.

Крім того судова колегія вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

Справа розглянута по суті правильно, законних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції немає.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 28 березня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її ухвалення, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 26 травня 2025 року.

Головуючий Р.Д. Громік

Судді: М.М. Драгомерецький

О.С. Комлева