Справа № 447/2067/24 Головуючий у 1 інстанції: Бачун О. І.
Провадження № 22-ц/811/3700/24 Доповідач в 2 інстанції: Шеремета Н.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2025 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

секретаря: Підлужного В.І..

з участю: представника ОСОБА_1 Ратича Т.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Миколаївського районного суду Львівської області від 21 листопада 2024 року,-

ВСТАНОВИВ:

у липні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України.

В обгрунтування заяви покликається на те, що ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 16 грудня 2014 року задоволено подання головного державного виконавця відділу державної виконавчої служби Новороздільського МУЮ Юзефішин С.П. про тимчасове обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України. Однак, виконавчі провадження, в яких вона була боржником, закінчено, і в Єдиному реєстрі боржників відсутня інформація про неї як про боржника, що свідчить про відсутність підстав для застосування до неї тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України. Кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання та право залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлено законом. Обмеження в свободі пересування повинно відповідати одночасно трьом критеріям: ґрунтуватися на законі, переслідувати одну з легітимних цілей, передбачених у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та знаходитися у справедливому балансі між правами людини та публічним інтересом, тобто бути пропорційним меті його застосування. Застосування обмеження у праві виїзду має періодично переглядатися судом з метою з`ясування доцільності його подальшого застосування. Тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення на строк до виконання зобов`язань за рішенням, що виконується в примусовому порядку, а за вмотивованою заявою боржника тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України може бути скасоване.

З наведених підстав просить скасувати тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Ухвалою Миколаївського районного суду Львівської області від 21 листопада 2024 року заяву ОСОБА_1 про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України залишено без задоволення.

Ухвалу суду оскаржила ОСОБА_1 ,в апеляційній скарзі покликається на те, що ухвала суду є незаконною та необґрунтованою, постановлена з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи.

Апелянт стверджує, що обмеження її у праві виїзду за межі України застосовано за поданням державного виконавця в межах виконавчого провадження № 43139830 з примусового виконання рішення Миколаївського районного суду Львівської області про стягнення з неї на користь ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованості в розмірі 24 245.13 грн., яке закінчено, а існування протягом тривалого часу, а саме, понад 10 років тимчасового обмеження її у праві виїзду за межі України, застосованого ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 16 грудня 2014 року у справі № 447/2876/14, не відповідає критеріям легітимності та пропорційності. Зазначає, що її тимчасово обмежено у праві виїзду за межі території України до виконання зобов`язань, покладених рішенням суду, однак в матеріалах справи відсутні докази перебування на виконанні судових рішень, за якими вона є боржником. Вважає, що будь-яке обмеження гарантованих Конституцією прав, в тому числі і обмеження у праві виїзду за межі України, не може тривати постійно. Втручання у право фізичної особи на свободу пересування може мати легітимну мету тільки у випадку, якщо судом буде встановлено факт ухилення особи від виконання зобов`язань, покладених судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом. При цьому, саме по собі невиконання рішення суду не є належною підставою для застосування до боржника фізичної особи обмеження у праві виїзду за межі України, оскільки має бути доведено саме ухилення такої особи від його виконання, тобто вчинення умисних дій. Обмеження, накладені у зв`язку з непогашеною заборгованістю, є виправданими тільки в тому випадку, якщо вони спрямовані на досягнення цілі у вигляді стягнення такої заборгованості, а дія таких обмежень не може бути продовжена протягом тривалого періоду без періодичного перегляду їх обґрунтованості. З наведених підстав просить ухвалу суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким заяву задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 Ратича Т.М. на підтримання доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обгрунтованість ухвали суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_1 про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України, суд першої інстанції виходив з того, що заявник ухилялася від виконання рішення суду та виконавчих документів, виданих на його підставі, виконавчі документи поверталися стягувачу без виконання, а належні та допустимі докази погашення заборгованості в матеріалах справи відсутні, що свідчить про свідому діяльність боржника спрямовану на ухилення від виконання рішення суду, а відтак відсутні підстави для скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду з огляду на таке.

Відповідно до статті 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Відповідно до статті 13 Загальної декларації прав людини кожна людина має право вільно пересуватися й обирати собі місце проживання в межах будь-якої держави. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну, і повертатися у свою країну.

Статтею 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, який ратифікований Указом Президії Верховної Ради Української РСР N 2148-VIII (2148-08) від 19 жовтня 1973 року, передбачено, що кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Згадані вище права не можуть бути об`єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачено законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров`я чи моральності населення або прав і свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому Пакті.

Статтею 2 Протоколу 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї, який ратифікований Законом України N 475/97-ВР (475/97-ВР) від 17 липня 1997 року, визначено, що кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, в межах цієї території має право на свободу пересування і свободу вибору місця проживання.

Згідно з ч.ч. 1,3 ст. 441 ЦПК України тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення або рішення інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом. Суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), якщо така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним рішенням, на строк до виконання зобов`язань за рішенням, що виконується у виконавчому провадженні.

Відповідно до ч.ч. 5-7 ст. 441 ЦПК України суд може скасувати тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України за вмотивованою заявою боржника. Суд розглядає заяву про скасування тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України у десятиденний строк з дня її надходження у судовому засіданні з повідомленням сторін та інших заінтересованих осіб за обов`язкової участі державного (приватного) виконавця. За результатами розгляду заяви про скасування тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України постановляється ухвала, яка може бути оскаржена.

Судом встановлено, що рішенням начальника кінологічної групи відділенні інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » старшого лейтенанта ОСОБА_2 відмовлено у виїзді з України ОСОБА_1 з причини тимчасового обмеження у праві виїзду з України на підставі ухвали Апеляційного суду Львівської області від 16 грудня 2014 року.

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 16 грудня 2014 року тимчасово обмежено ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України без вилучення паспортного документа шляхом заборони перетинати державний кордон України до виконання зобов`язань, покладених на неї рішенням Миколаївського районного суду Львівської області про стягнення заборгованості в розмірі 24245.13 грн. на користь ВАТ «Райффайзен банк Аваль».

Зі змісту ухвали Апеляційного суду Львівської області від 16 грудня 2014 року вбачається, що Миколаївським районним судом Львівської області видано виконавчий лист №2-703 від 16 грудня 2011 року, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «ВіЕйБі Банк» заборгованості в розмірі 35 235.93 грн. та судовий наказ № 2н-767/09 від 28 січня 2009 року, про стягнення з ОСОБА_1 на корить ПАТ «Райффайзен банк Аваль» заборгованості в розмірі 24245.13 грн.

З матеріалів справи вбачається, що вищезазначені виконавчі документи неодноразово пред`являлися до виконання в Миколаївський РВ ДВС ГТУЮ у Львівській області.

Зокрема, з виконання виконавчого листа № 2-703, виданого Миколаївським районним судом Львівської області 16 грудня 2011 року, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «ВіЕйБі Банк» 35235.93 грн. у Миколаївському РВ ДВС ГТУЮ у Львівській області перебували виконавчі провадження:

№ 31075504, яке завершено постановою державного виконавця від 27 червня 2012 року про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» № 606-XIV від 21 червня 1999 року у зв`язку з відсутністю у боржника майна;

№ 34140625, яке завершено постановою державного виконавця від 20 червня 2013 року про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» № 606-XIV від 21 червня 1999 року у зв`язку з відсутністю у боржника майна;

№ 43140579, яке завершено постановою державного виконавця від 25 грудня 2014 року про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» № 606-XIV від 21 червня 1999 року у зв`язку з відсутністю у боржника майна;

№ 46839889, яке завершено постановою державного виконавця від 17 червня 2015 року про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» № 606-XIV від 21 червня 1999 року у зв`язку з відсутністю у боржника майна.

Крім того, з виконання судового наказу № 2н-767/09, виданого Миколаївським районним судом Львівської області 28 січня 2009 року, про стягнення з ОСОБА_1 на корить ПАТ «Райффайзен банк Аваль» заборгованості в розмірі 24245.13 грн. у Миколаївському РВ ДВС ГТУЮ у Львівській області перебували виконавчі провадження:

№ 12076360, яке завершено постановою державного виконавця від 23 грудня 2010 року про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» № 606-XIV від 21 червня 1999 року у зв`язку з відсутністю у боржника майна;

№ 32878999, яке завершено постановою державного виконавця від 27 червня 2012 року про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» № 606-XIV від 21 червня 1999 року у зв`язку з відсутністю у боржника майна

№ 37163505, яке завершено постановою державного виконавця від 20 червня 2013 року про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» № 606-XIV від 21 червня 1999 року у зв`язку з відсутністю у боржника майна;

№ 39960572, яке завершено постановою державного виконавця від 26 березня 2014 року про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» № 606-XIV від 21 червня 1999 року у зв`язку з відсутністю у боржника майна;

№ 43139830, яке завершено постановою державного виконавця від 25 грудня 2014 року про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» № 606-XIV від 21 червня 1999 року у зв`язку з відсутністю у боржника майна;

№ 46274994, яке завершено постановою державного виконавця від 17 червня 2015 року про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» № 606-XIV від 21 червня 1999 року у зв`язку з відсутністю у боржника майна.

Згідно ч. 5 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» № 606-XIV від 21 червня 1999 року повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 22 цього Закону.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 22 Закону України «Про виконавче провадження» № 606-XIV від 21 червня 1999 року виконавчі документи можуть бути пред`явлені до виконання протягом року, якщо інше не передбачено законом.

Оскільки виконавчий лист № 2-703 від 16 грудня 2011 року та судовий наказ № 2н-767/09 від 28 січня 2009 року повернуто стягувачу 17 червня 2015 року, то строк повторного їх пред`явлення до виконання сплив 17 червня 2016 року, однак матеріали справи не містять доказів пред`явлення вищезазначених виконавчих документів до виконання.

Листом Миколаївського відділу державної виконавчої служби у Стрийському районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 24 жовтня 2024 року № 25.16-28/40148 повідомлено про те, що згідно з інформацією з Автоматизованої системи виконавчих проваджень на примусовому виконанні перебувало 22 виконавчих проваджень з примусового виконання 9 виконавчих документів, в тому числі і з повторним пред`явленням, де боржником є ОСОБА_1 , жодне з тих виконавчих проваджень не було виконано фактично, виконавчий збір не сплачено, інформацією щодо виконання божником рішення суду поза межами виконавчого провадження відділ не володіє, а станом на 24 жовтня 2024 року відкритих виконавчих проваджень, де боржником є ОСОБА_1 , немає.

Згідно з довідкою від 28 квітня 2025 року № 81-23/2/234120,виданою АТ «Райффайзен Банк», у ФОП ОСОБА_1 станом на 28 квітня 2025 року відсутня кредитна заборгованість в АТ «Райффайзен Банк», а кредитний договір № 013/08-3/3832/в від 07 серпня 2008 року відступлено іншій фінансовій установі 19 листопада 2015 року.

Обгрунтовуючи підстави для скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України, ОСОБА_1 покликається на те, що у зв`язку з поверненням виконавчого документа стягувачу, закінчено виконавче провадження, відтак відпала необхідність у тимчасовому обмеженні її права виїзду за межі України, оскільки це є порушенням її права на свободу пересування та вільного вибору місця проживання.

Скасування застосованих судом обмежень може мати місце у разі, якщо відпали підстави для застосування таких заходів, зокрема, досягнення переслідуваної мети гарантування повернення боргу, або виявлено обставини, які спростовували б критерій співмірності цілі втручання застосованим обмежувальним заходам, або інші обставини, які дають підстави для висновку про наявність натепер таких факторів, що порушують справедливий баланс між правами людини та публічним інтересом, хоча при застосуванні таких заходів існувала обґрунтована виправданість втручання в здійснення особою права на свободу пересування.

Тимчасове обмеження боржника в праві виїзду за межі України є винятковим заходом обмеження особистої свободи фізичної особи, який застосовується лише за наявності достатніх підстав вважати, що така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним судовим рішенням, має намір вибути за межі України з метою невиконання цього рішення. Натомість, влада не може продовжувати на довготривалі строки заходи, що обмежують свободу пересування особи без регулярної перевірки їх обґрунтованості (рішення Європейського Суду за справою «Рінер проти Болгарії», §124 і рішення Європейського Суду «Фельдеш и Фельдешне Хайлик проти Угорщини», §35).Така перевірка має, як правило, проводитися судами принаймні, в останній інстанції, оскільки вони забезпечують найкращі гарантії незалежності, неупередженості й законності процедури.

Охоплення судової перевірки має дозволити суду взяти до уваги всі фактори, що відносяться до справи, включаючи ті, що стосуються співмірності обмежувального заходу (див. з необхідним змінами Рішення Європейського Суду від 23 червня 1981 р. за справою «Ле Конт, Ван Лейвен і Де Мейере проти Бельгії» (Le Compte, Van Leuven and De Meyere v. Belgium), Series A, N 43, §60)...».

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що застосовуючи статтю 2 Протоколу 4 до Конвенції та практику Європейського суду з прав людини, які є джерелом права в Україні, суд зобов`язаний забезпечити, щоб порушення права особи залишати країну було виправданим та пропорційним за будь-яких обставин.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 28 жовтня 2020 року у справі № 331/8536/17-ц.

Враховуючи те, що виконавчий лист № 2-703 від 16 грудня 2011 року та судовий наказ № 2н-767/09 від 28 січня 2009 року повернуто стягувачу на підставі п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» № 606-XIV від 21 червня 1999 року, виконавчі провадження щодо їх виконання завершені, а у передбачені законом строки виконавчі документи повторно не пред`явлено до виконання, протягом тривалого часу, а саме більш ніж 8 років та 11 місяців після спливу строку пред`явлення виконавчих документів до виконання, стягувачем не вчинено жодних дій щодо пред`явлення виконавчих документів до виконання, колегія суддів вважає, що подальше тимчасове обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України не може вважатися виправданим, що свідчить про наявність підстав для його скасування.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Згідно з п. 2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування обставин,що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381-384 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Миколаївського районного суду Львівської області від 21 листопада 2024 року скасувати та ухвалити постанову, якою заяву ОСОБА_1 задовольнити.

Скасувати тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , застосоване ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 16 грудня 2014 року.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 28.05.2025 року.

Головуючий: Н.О. Шеремета

Судді: О.М. Ванівський

Р.П. Цяцяк