Справа 556/176/25
Номер провадження 2/556/344/2025

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14.05.2025 Володимирецький районний суд Рівненської області в складі:

головуючого судді Котик Л.О.

при секретарі Соловей Г.С.

за участю представника позивача адвоката Полюхович О.І.

відповідачки ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в селищі Володимирець цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання майна спільною сумісною власністю та визнання права власності на майно,-

Встановив:

До Володимирецького районного суду звернувся ОСОБА_2 з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання майна спільною сумісною власністю та визнання права власності на майно.

В обгрунтування позовних вимог зазначає, що з 15.08.1980 перебував у шлюбі з ОСОБА_4 07.04.2010 рішенням Кузнецовського міського суду Рівненської області шлюб було розірвано. Однак після розірвання шлюбу ОСОБА_2 з дружиною продовжували проживати однією сім`єю, перебуваючи у фактичних шлюбних відносинах, вели спільне господарство, мали спільний бюджет.

ІНФОРМАЦІЯ_1 , у зв`язку з хворобою, ОСОБА_4 померла.

В період спільного проживання ними було набуто спільне майно, зокрема побудовано житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами на належній ОСОБА_4 земельній ділянці. З огляду на викладені обставини та беручи до уваги, що чинним законодавством не передбачено іншого порядку встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, ОСОБА_2 змушений звернутися в суд з відповідною вимогою. Встановлення даного факту необхідне йому для визнання за ним права власності на частку спільно нажитого майна. Водночас, враховуючи висновки Верховного Суду у подібних відносинах, а саме ті, що висловлені в Постанові Верховного Суду від 23.01.2024 по справі №523/14489/15-ц, у разі пред`явлення позовної заяви про поділ спільного майна не варто окремо встановлювати факт пнроживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу, а достатньо встановити дану обставину.

Таким чином, в даній справі факт спільного проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_5 після розірвання шлюбу буде встановлено як обставину справи і тому окремо про встановлення такого факту позивач не заявляє. Після розірвання шлюбу продовжували з дружиною спільно проживати влітку в с. Стара Рафалівка в побудованому ними будинку АДРЕСА_1 , а взимку в квартирі в м. Кузнецовську Рівненської області. У 2013 році переїхали на постійне місце проживання в будинок в с. Стара Рафалівка, де він проживає і на даний час. При цьому, після оформлення права власності на садовий будинок, зокрема 18.10.2023, вони з дружиною зареєстрували там своє місце проживання.

Протягом всього часу спільного проживання з ОСОБА_4 під час шлюбу та після його розірвання вони вели спільний побут, мали спільний бюджет та взаємні обов`язки, притаманні чоловіку та дружині. Спільно проводили дозвілля, святкували сімейні свята, бували в гостях.

В період спільного проживання, в інтересах сім`ї, за рахунок спільних коштів, вони з дружиною побудували садовий будинок з господарськими будівлями на земельній ділянці, яка була надана на ім`я ОСОБА_4 в порядку приватизації під час їх шлюбу. Право власності на садовий будинок також зареєстрували на ім`я ОСОБА_4 , яка була титульним власником земельної ділянки.

Побудова садового будинку, господарських будівель та споруд на вказаній земельній ділянці, тощо, фактично є землеполіпшенням.

У зв`язку з викладеним вважає, що така земельна ділянка повинна бути визнана об`єктом їх з дружиною спільної сумісної власності в межах поділу спільного майна визнано за ним право власності на частки такої земельної ділянки, на частку садового будинку з будівлями і спорудами, що на ній розташовані.

А тому просить визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_4 : садовий будинок по АДРЕСА_2 та земельну ділянку за кадастровим номером :04:030:0010, площею 0, 0735 га для ведення садівництва.

Визнати за ОСОБА_2 право особистої приватної власності на частку садового будинку з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 з такою характеристикою: А-1 садовий будинок; Мн/А-1- мансарда; Пг/А-1 погріб; Пг/А1 погріб; а- ганок; Б-господарська будівля (літня кухня-сарай); 6-господарська будівля; 61-сарай; 62-навіс; В вбиральня; К колодязь; 1- вимощення; № 1-огорожа; № 2 ворота з хвірткою та на земельну ділянку за кадастровим номером :04:030:0010, площею 0, 0735 га для ведення садівництва.

Вказаний позов надійшов до суду 16 січня 2025 року.

Ухвалою Володимирецького районного суду Рівненської області від 10 лютого 2025 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження.

13 березня 2025 року ухвалою Володимирецького районного суду Рівненської області по справі залучено співвідповідачем - ОСОБА_3 .

Ухвалою Володимирецького районного суду Рівненської області від 11 квітня 2025 року закрито підготовче провадження та призначено цивільну справу до судового розгляду.

Належним чином повідомлений відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився, причину неявки суду не повідомив.

Згідно п.1 ч.3 ст.223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

В судовому засіданні представник позивача адвокат Полюхович О.І. підтримала заявлені вимоги і надала пояснення в межах пред`явленого позову. Пояснила, що шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 був розірваний із певних житлових міркувань. Однак вони продовжували проживати однією сім`єю. Переїхали у свій будинок в с. Стара Рафалівка, у них було господарство, обробляли земельні ділянки, мали спільний бюджет, родиною святкуали сімейні свята. Державний акт на землю був виданий на ОСОБА_4 , тому й садовий будинок оформлений на останню. Після смерті дружини ОСОБА_2 продовжує проживати в їх будинку в с. Стара Рафалівка.

Відповідачка ОСОБА_1 в судовому засіданні визнала заявлені вимоги. Пояснила, що ОСОБА_2 і ОСОБА_4 це її батьки. Вони все життя проживали разом, побудували будинок в с. Стара Рафалівка. Мали спільний бюджет, побут.

Допитані у судовому засіданні свідки ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ствердили, що знають багато років ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , часто спілкувалися. Останні жили в квартирі в м. Кузнецовську, потім побудували будинок в с. Стара Рафалівка і переїхали туди. Проживали як чоловік і дружина. Не знали, що вони були розлучені.

Суд, вислухавши пояснення представника позивача, відповідача ОСОБА_1 , свідків, дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Щодо встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, то позивачем на підтвердження даного факту надано наступні документи:

ОСОБА_2 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Кузнецовського міського суду Рівненської області від 07 квітня 2010 року, справа №2-357/10р, розірвано, що підтверджується Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу щодо підтвердження дошлюбного прізвища №8 від 20.11.2024.

Згідно довідки №287 від 30.09.2024, виданої старостою села Стара Рафалівка Вараської міської ради, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , дійсно зареєстрований у с. Стара Рафалівка Вараського (Володимирецького) району Рівненської області, з 18.10.2023 по даний час.

Як зазначено у довідці №331 від 12.11.2024, виданій старостою села Стара Рафалівка Вараської міської ради, ОСОБА_4 була зареєстрована та проживала з 18.10.2023 за адресою: АДРЕСА_1 разом з сім`єю, а саме чоловіком ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Інших зареєстрованих осіб за вказаною адресою не було.

Про те, що ОСОБА_2 та ОСОБА_4 проживали спільно однією сім`єю, як чоловік і дружина, після розірвання шлюбу підтверджується також довідкою від сімейного лікаря ОСОБА_8 , де зазначено, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з дружиною ОСОБА_4 проживали однією сім`єю, на огляд до сімейного лікаря приходили разом, одночасно були заключені декларації із сімейним лікарем.

Згідно Акту обстеження на факт проживання особи від 30 вересня 2024 року, складеного комісією Вараської міської ради у складі: старости ОСОБА_9 , адміністратора ОСОБА_10 , головного спеціаліста, інспектора з питань праці відділу охорони праці та соціально-трудових відносин, ОСОБА_2 фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

Також даний факт підтверджується долученими до матеріалів справи фотокартками та письмовими поясненнями свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_6 , справжність підпису яких засвідчено старостою сіл Стара Рафалівка та Бабка Вараської міської територіальної громади, які підтвердили, що ОСОБА_2 та ОСОБА_4 проживали однією сім`єю, вели спільне господарство та були пов`язані спільним побутом.

Відповідно до ст. 4 Сімейного кодексу України, правовий інститут шлюбу визнається як одне з найважливіших фундаментальних людських прав. Відповідно до законодавства України, реалізуючи право на особисту свободу, кожна людина має право на створення сім`ї та проживання в ній.

Частиною другою статті 3 СК України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Відповідно до частин першої та другої статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Згідно із частиною першою статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Згідно постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц, провадження № 14-130цс19, відповідно до вимог статті 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню, і предметом доказування у таких справах є факти спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю.

Подібні правові висновки викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 23 січня 2024 року у справі 523/14489/15-ц (провадження № 14-22цс20).

Згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 обов`язковими умовами для визнання осіб членами сім`ї, крім спільного проживання, є ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.

Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема, докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю.

Як зазначено в Постанові Верховного Суду від 07.06.2023 у справі 509/3416/18, під спільним проживанням слід розуміти постійне фактичне мешкання чоловіка та жінки за однією адресою, збереження ними у такому житлі переважної більшості своїх речей, зокрема щоденного побутового вжитку, сприйняття ними цього місця проживання як свого основного, незалежно від того, що будь-хто із них за особливістю своєї роботи/служби зумовлений тривалий час бути відсутнім за цим місцем проживання (несення військової служби, вахтовий метод роботи). Спільний побут, в свою чергу, передбачає ведення жінкою та чоловіком спільного господарства, наявність спільного бюджету, витрат, придбання майна для спільного користування, в тому числі за спільні кошти та внаслідок спільної праці, спільна участь в утриманні житла, його ремонт, спільне харчування, піклування чоловіка та жінки один про одного/надання взаємної допомоги тощо. До прав та обов`язків, притаманних подружжю, слід віднести зокрема, але не виключно, існування між чоловіком та жінкою, реалізацію ними особистих немайнових прав, передбачених главою 6 СК України, тощо. При цьому має бути встановлена і доведена саме сукупність вказаних усталених обставин та відносин.

В контексті визначення можливих доказів, їх оцінки як достатніх слід також відзначити, що згідно з усталеною судовою практикою самі лише показання свідків та спільні фотографії не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу (постанова Верховного Суду від 12 грудня 2019 року у справі № 466/3769/16-ц).

Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).

Згідно із частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Ураховуючи викладене, особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.

Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди зазвичай встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1026цс15 майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв`язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід установити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці.

Для встановлення спільного проживання однією сім`єю до уваги беруться показання свідків про спільне проживання фактичного подружжя та ведення ними спільного побуту, документи щодо місця реєстрації (фактичного проживання) чоловіка та жінки, фотографії певних подій, документи, що підтверджують придбання майна на користь сім`ї, витрачання коштів на спільні цілі (фіскальні чеки, договори купівлі-продажу, договори про відкриття банківського рахунку, депозитні договори та інші письмові докази) тощо.

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 12 грудня 2019 року у справі № 466/3769/16 (провадження № 61-5296св19), від 27 лютого 2019 року у справі № 522/25049/16-ц (провадження № 61-11607св18), від 11 грудня 2019 року у справі № 712/14547/16-ц (провадження № 61-44641св18), від 24 січня 2020 року у справі № 490/10757/16-ц (провадження № 61-42601св18), від 08 грудня 2021 року у справі № 531/295/19 (провадження № 61-3071св21), від 12 лютого 2025 року у справі №361/5996/19 (провадження №61-6851св24), та інших.

І як зазначено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 лютого 2025 року у справі №361/5996/19, взаємність прав та обов`язків передбачає наявність як у жінки, так і у чоловіка особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно - правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв. Для встановлення цього факту важливе значення має з`ясування місця і часу такого проживання. Підтвердженням цього може бути їх реєстрація за таким місцем проживання, показання свідків, представників житлово-експлуатаційної організації. Щодо часу проживання необхідно зазначити, що за своєю природою проживання однією сім`єю спрямоване на довготривалі відносини.

Відповідні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 30 жовтня 2019 року у справі № 643/6799/17, від 19 лютого 2021 року у справі № 738/1093/19, від 22 червня 2021 року у справі № 554/1251/20, від 22 липня 2021 року у справі № 280/1710/18.

А як зазначено в постанові Верховного Суду України від 23 січня 2024 року у справі №523/14489/15-ц, у справах позовного провадження факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, як і інші юридичні факти, належить до предмета доказування і підлягає встановленню при ухваленні судового рішення, якщо цей факт пов`язаний з будь-якими заявленими позовними вимогами. Суд зобов`язаний встановити наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК).

Однак, у разі пред`явлення позовної вимоги про поділ спільного майна не варто окремо встановлювати факт проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу, а достатньо встановити відповідну обставину.

Суд, забезпечивши повний та всебічний розгляд справи, надавши оцінку доводам сторін, дослідивши та оцінивши всі докази у справі, у тому числі, й показання свідків, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, дійшов висновку про те, що позивач довів належними та допустимими доказами факт його спільного проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки із ОСОБА_4 , ведення спільного господарства, наявності у них спільного бюджету, подружніх взаємних прав та обов`язків.

Щодо позовної вимоги в частині визнання спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_4 : садового будинок по АДРЕСА_2 та визнання за ним частки вказаного майна, то судом встановлено наступне.

ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть, серії НОМЕР_1 .

Згідно Витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі №78204380, після смерті ОСОБА_4 заведено спадкову справу №135/2024 від 03.09.2024. ОСОБА_1 дочка ОСОБА_4 спадщину прийняла, що підтверджується заявою від 03.08.2024, зареєстрованою в книзі обліку та реєстрації спадкових справ за №380.

Окрім того, як зазначено у довідці №27/02-14 від 10.02.2025, виданій приватним нотаріусом Вараського районного нотаріального округу Рівненської області, до складу спадкоємців ОСОБА_4 , входять: дочка ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

У власності ОСОБА_4 перебував садовий будинок по АДРЕСА_1 з такою характеристикою: А-1 садовий будинок; Мн/А-1- мансарда; Пг/А-1 погріб; Пг/А1 погріб; а- ганок; Б-господарська будівля (літня кухня-сарай); 6-господарська будівля; 61-сарай; 62-навіс; В вбиральня; К колодязь; 1- вимощення; № 1-огорожа; № 2 ворота з хвірткою, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав №327837922 від 03.04.2023.

За приписом ч. 1 ст. 316 Цивільного кодексу України (далі по тексту - ЦК України) правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена в його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (чч. 1, 2 ст. 321 ЦК України).

За нормою ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом

Відповідно до частини 1 статті 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Встановлення факту спільного проживання має значення для захисту матеріальних інтересів осіб, які спільно проживають, оскільки статтею 74 СК України передбачено, що якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

Пленум Верховного Суду України в п. 20 Постанови №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вказав, що при застосуванні статті 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно. Крім того, для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні наступні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім`ї.

Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків.

Великою Палатою Верховного Суду звернуто увагу, що при розгляді справ про поділ спільного сумісного майна подружжя (жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі) встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи неспростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення. Більше того, відповідне судове рішення лише підтверджує наявність режиму спільного сумісного майна, і для такого підтвердження заявлення вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання не є необхідним. Ефективним способом захисту за таких умов є саме вирішення вимоги про поділ спільного сумісного майна.

Такий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц.

Відповідно до ч. 4 ст. 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Згідно із роз`ясненнями, наданими у пп. 21, 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.ст. 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК, ч.ч. 2, 3 ст. 325 ЦК) можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 квітня 2019 року в справі № 163/754/17 (провадження № 61-14555св18) зроблено висновок, що «майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв`язку із цим судам під час вирішення спору щодо визнання нерухомого майна об`єктом спільної сумісної власності осіб, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою,слід установити не лише обставини щодо факту спільного проживання цих осіб у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане ними внаслідок спільної праці. Сам факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без установлення ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін. Тільки в разі встановлення цих фактів положення частини першої статті 17 Закону України «Про власність» вважається правильно застосованим. Вказаний висновок узгоджується з правовими висновками, викладеними в постановах Верховного Суду України від 25 грудня 2013 року № 6-135цс13 та від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1026цс15.

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).

Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновляє порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (див. пункт 8.54постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022 року всправі № 910/10784/16 (провадження № 12-30гс21)).

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)).

У справах позовного провадження факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, як і інші юридичні факти, належить до предмета доказування і підлягає встановленню при ухваленні судового рішення, якщо цей факт пов`язаний з будь-якими заявленими позовними вимогами. Суд зобов`язаний встановити наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК).В резолютивній частині рішення у справах позовного провадження суд має зробити висновок про задоволення позову чи про відмову в позові повністю або частково щодо кожної з заявлених вимог. Вимоги про встановлення юридичного факту не є вимогами, які забезпечують ефективний захист прав у справах про поділ майна подружжя, а лише підставою для вирішення такої справи (див. пункти 41, 44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2024 року у справі №523/14489/15-ц (провадження № 14-22цс20), постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 листопада 2024 року в справі №211/6412/20).

При розгляді справ про поділ спільного сумісного майна (в тому числі жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі) встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи неспростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення. Більше того, відповідне судове рішення лише підтверджує наявність режиму спільного сумісного майна, і для такого підтвердженнязаявлення вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання не є необхідним.Ефективним способом захисту за таких умов є саме вирішення вимоги про поділ спільного сумісного майна(див. пункт 70 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц (провадження № 14-22цс20)).

Тлумачення пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України свідчить, що по своїй суті такий спосіб захисту як визнання права може застосовуватися тільки тоді, коли суб`єктивне цивільне право виникло і якщо це право порушується (оспорюється або не визнається) іншою особою (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 вересня 2022 року в справі № 127/23627/20 (провадження № 61-17025св21), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року в справі № 233/4580/20 (провадження № 61-12524сво21)).

Такий спосіб захисту як визнання права може застосовуватися для захисту (невизнання чи оспорювання) різноманітних приватних прав (зобов`язальних, речових, виключних, спадкових, права на частку в спільній частковій власності і т. д.) (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).

Поділ майна осіб, що перебуває у спільній сумісній власності, є підставою для набуття особистої приватної власності кожним із них. Встановивши, що об`єкт поділу належить сторонам на праві спільної сумісної власності та вирішивши надалі питання про такий поділ, власність сторін спору на цей об`єкт стає спільною частковою (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 червня 2024 року в справі № 755/4429/22 (провадження № 61-17782св23), постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 листопада 2024 року в справі №211/6412/20).

Позов про визнання права на частку в праві спільної часткової власності не є вимогою про поділ майна в натурі. Тому при визнанні права на частку не здійснюється вказівка які саме об`єкти в натурі відповідають частці в праві спільної часткової власності (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 вересня 2020 року у справі № 344/5437/17 (провадження № 61-124св20)).

Основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, диспозитивність (пункт 5 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Диспозитивність - один з базових принципів судочинства, керуючись яким, позивач самостійно вирішує, які позовні вимоги заявляти. Суд позбавлений можливості формулювати позовні вимоги замість позивача. Якщо особою заявляється належна позовна вимога, яка може її ефективно захистити, суди не повинні відмовляти у її задоволенні виключно з формальних міркувань. Така відмова призведе до необхідності особи повторно звертатись до суду за захистом своїх прав (які при цьому могли бути ефективно захищені), що невиправдано затягне вирішення справи по суті (див. пункт 118 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 грудня 2022 року в справі № 914/2350/18 (914/608/20) (провадження № 12-83гс21)).

У цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин), та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача. Отже, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Таким чином, суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 червня 2022 року в справі № 602/1455/20 (провадження № 61-475св22)).

Процесуальний закон не містить підстав не враховувати при розгляді спору про поділ спільного майна подружжя предмет, підстави позову, та власне позовні вимоги, які заявив позивач (див. постановуВерховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 серпня 2024 року всправі № 362/1505/18 (провадження № 61-6304св23)).

Європейський суд з прав людини також вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (§ 23 рішення у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи вищевикладені норми чинного законодавства, дослідивши матеріали справи, вислухавши доводи учасників процесу, допитавши свідків, оцінивши наявні докази, які містяться в матеріалах справи, а також, що в судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_4 спільно проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в частині визнання спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_4 : садового будинку по АДРЕСА_2 та визнати за ОСОБА_2 право особистої приватної власності на частку садового будинку з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 з такою характеристикою: А-1 садовий будинок; Мн/А-1- мансарда; Пг/А-1 погріб; Пг/А1 погріб; а- ганок; Б-господарська будівля (літня кухня-сарай); 6-господарська будівля; 61-сарай; 62-навіс; В вбиральня; К колодязь; 1- вимощення; № 1-огорожа; № 2 ворота з хвірткою, в порядку ст.74 Сімейного кодексу України.

Щодо позовних про визнання права власності на частку земельної ділянки.

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно з частинами першою та другою статті 5 Цивільного кодексу України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності; акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи.

Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України (пункт 5 частини першої статті 57 СК України).

Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до Закону України «Про внесення зміни до статті 61 СК України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя» від 11 січня 2011 року статтю 61 СК України доповнено частиною п`ятою такого змісту: об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації. Вказана норма набула чинності з 08 лютого 2011 року, однак була виключена на підставі Закону України «Про внесення змін до Сімейного кодексу України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка» № 4766 від 17 травня 2012 року, який набрав чинності 13 червня 2012 року. Натомість статтю 57 СК України доповнено пунктом 5 частини першої, згідно з яким особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації.

Із урахуванням вказаних змін до СК України правовий режим приватизованої земельної ділянки змінювався. При цьому тільки в період часу з 08 лютого 2011 року до 12 червня 2012 року включно земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, в тому числі приватизації, визнавалась спільною сумісною власністю подружжя; до 08 лютого 2011 року та після 12 червня 2012 року така земельна ділянка належала до особистої приватної власності чоловіка або дружини, яка використала своє право на безоплатне отримання частини земельного фонду.

Аналогічний висновок по застосуванню норм Закону України «Про внесення зміни до статті 61 СК України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя» від 11 січня 2011 року зроблений в постановах Верховного Суду від 20 червня 2018 року в справі № 1311/832/12 (провадження № 61-6409св18), від 12 листопада 2018 року в справі № 753/6139/14ц (провадження № 61-27342св18) і від 12 червня 2019 року в справі №409/1959/15-ц (провадження № 61-14257св18), постанова Верховного Суду від 19 лютого 2025 року у справі №761/17817/19.

Судом встановлено, що земельна ділянка, площею 0,0735 га, кадастровий номер: :04:030:0010 була передана у власність ОСОБА_4 на підставі розпорядження Володимирецької районної державної адміністрації від 03 грудня 2008 року за № 470, для ведення садівництва. Отже, ця земельна ділянка є особистою приватною власністю ОСОБА_4 , режим спільного сумісного майна подружжя на цю земельну ділянку не поширюється, відповідно, поділу, як майно подружжя, вона не підлягає.

Оскільки ОСОБА_4 померла, то вказану земельну ділянку можна успадкувати відповідно до вимог чинного законодавства.

Беручи до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, згідно з яким, суд згідно усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

А тому, враховуючи вище викладене, суд вважає, що спірна земельна ділянка не належить до спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю ОСОБА_4 , а тому у задоволені позовних вимог в цій частині слід відмовити.

Позивач не ставить питання про сплату судового збору.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 57, 60-62, 65, 70, 105, 110,112 СК України, ст.ст. 368,377 ЦК України, постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», ст.ст. 4,6,8,10-13, 17-18, 141, 259, 263-265, 274-275, 279, 430 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В :

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання майна спільною сумісною власністю та визнання права власності на майно, задовольнити частково.

Визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_4 : садовий будинок по АДРЕСА_2 .

Визнати за ОСОБА_2 право особистої приватної власності на частку садового будинку з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 з такою характеристикою: А-1 садовий будинок; Мн/А-1- мансарда; Пг/А-1 погріб; Пг/А1 погріб; а- ганок; Б-господарська будівля (літня кухня-сарай); 6-господарська будівля; 61-сарай; 62-навіс; В вбиральня; К колодязь; 1- вимощення; № 1-огорожа; № 2 ворота з хвірткою.

В решті позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Рівненського апеляційного суду через Володимирецький районний суд Рівненської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складено 23 травня 2025 року.

Суддя: Котик Л.О.

Учасники процесу:

Позивач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживає: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ;

Відповідачі: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстроване місце проживання згідно відомостей ВОМІРМП УДМС України в Рівненській області: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 ; ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , зареєстрований за адресою АДРЕСА_4 , паспорт № НОМЕР_4 .