провадження № 22-ц/824/7998/2025 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 травня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді - Березовенко Р.В.,

суддів: Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Державної іпотечної установи поданою представником - Стадним Денисом Віталійовичем на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 09 грудня 2024 року у справі за позовом Державної іпотечної установи до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості зі сплати відсотків та пені за договором іпотечного кредиту, -

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2019 року представник Державної іпотечної установи Тодосієнко В.М. звернувся з позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості зі сплати відсотків та пені за договором іпотечного кредиту, у якому просив:

стягнути солідарно з відповідачів на користь установи заборгованість зі сплати відсотків та пені за договором про іпотечний кредит від 15 травня 2013 року №К-5026635 в загальній сумі 83 201,59 грн, з яких: заборгованість за відсотками - 29 941,10 грн; пеня - 53 260,49 грн.

стягнути з відповідачів на користь позивача судові витрати.

В обґрунтування позову зазначив, що 15 травня 2013 року між ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_1 укладений договір про іпотечний кредит №К-5026635, за умовами якого Банк надав ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 150 000,00 грн, з кінцевим терміном повернення заборгованості не пізніше «14» травня 2023 року зі сплатою 17,99 % річних.

В забезпечення виконання зобов`язань за договором про іпотечний кредит між Банком та ОСОБА_2 укладено договір поруки №5026635 від 15 травня 2013 року. Банк свої зобов`язання за кредитним договором виконав в повному обсязі.

11 червня 2013 року між Державною іпотечною установою та Банком укладено договір відступлення права вимоги №235, за яким Банк передав позивачу всі права вимоги за договором про іпотечний кредит, іпотечним договором та договором поруки.

У зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 кредитних зобов`язань перед позивачем, у нього виникла заборгованість за кредитним договором.

Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 30 березня 2018 року у справі №263/9863/17 позовні вимоги Державної іпотечної установи до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про солідарне стягнення заборгованості за договором про іпотечний кредит від 15 травня 2013 року №К-5026635 задоволено в повному обсязі; з відповідачів станом на 30 червня 2017 року, стягнуто солідарно на користь Позивача заборгованість за договором про іпотечний кредит №К-5026635 від 15 травня 2013 року в розмірі 113 251,71 грн, з яких: основна сума боргу 105 545,59 грн, нараховані відсотки - 7 044,15 грн, інфляційні витрати - 202,63 грн, пеня - 459,34 грн. Рішення суду набрало законної сили 02 травня 2018 року, але відповідачами не виконано.

Відповідно статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. В результаті подальшого порушення умов договору про іпотечний кредит за період з 01 липня 2017 року по 19 лютого 2019 року утворилась заборгованість зі сплати відсотків та пені за кредитним договором, яка становить 83 201,59 грн. з яких: заборгованість за відсотками - 29 941,10 грн та пеня - 53 260,49 грн.

Позивач вважає, що заборгованість за договором про іпотечний кредит підлягає стягненню з відповідачів у судовому порядку.

Постановою Донецького апеляційного суду від 19 липня 2021 року справу передано на розгляд до Ірпінського міського суду Київської області.

24 вересня 2021 року відповідачі подали відзив на позов, у якому заперечили проти його задоволення.

Зазначили, що рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 30 березня 2018 року стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Державної іпотечної установи заборгованість за договором про іпотечний кредит в сумі 113 251,71 грн. та в дольовому порядку судовий збір в сумі 1698,78 грн. по 849,39 грн з кожного.

У зв`язку з цим позивач не має права звертатися до суду з аналогічним позовом. Рішення суду виконано, оплачено стягнуту суму. Ні договором, ні жодним законом не передбачено нарахування відсотків і пені за невиконання рішення суду. Позивач нараховує відсотки і пеню на суму, стягнуту за рішенням суду, що є незаконним.

З наданим позивачем розрахунком заборгованості від 28 вересня 2019 року не згодні. В розрахунку заборгованості за базову суму, з якої проводить розрахунок, позивач вказує суми, які не відповідають дійсності і не підтверджені жодними доказами.

Згідно довідки позивача №5585/32/28 від 26 липня 2019 року про стан заборгованості за договором про іпотечний кредит №К-5026635 від 15 травня 2013 року залишок заборгованості згідно рішення суду від 30 березня 2018 року склав 68 450,49 грн. Позивач в розрахунку заборгованості за базову суму, з якої проводить розрахунок, вказує інші суми. Однак, відповідачі не укладали з позивачем ніяких договорів, сумніваються в тому, що позивач має право вимоги з них зазначених в позові сум.

Крім того, вважають, що позивач пропустив строк позовної давності і тому просили суд застосувати позовну давність до позовних вимог.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 09 грудня 2024 року відмовлено у задоволенні позовних вимог Державної іпотечної установи до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості зі сплати відсотків та пені за договором іпотечного кредиту.

Не погодившись із таким рішенням суду першої інстанції, представник Державної іпотечної установи - адвокат Стадний Денис Сергійович 13 лютого 2025 року засобами поштового зв`язку подав апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просив скасувати рішення Ірпінського міського суду Київської області від 09 грудня 2024 року та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Апелянт вказав на хибність висновків суду першої інстанції та неправильну оцінку наявним у справі доказам.

Зазначає, що період, за який нараховується пеня за порушення зобов`язання, не обмежується. Її розмір збільшується залежно від тривалості порушення зобов`язання. Тобто, пеня може нараховуватися на суму невиконаного бо неналежно виконаного грошового зобов`язання (зокрема щодо повернення кредиту чи сплати процентів за кредитом) протягом усього періоду прострочення, якщо інше не вказано в законі чи договорі. Отже, позивач має право на стягнення пені за прострочення виконання зобов`язання, яка обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання, що узгоджується з позицією Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №14-154цс18.

Вважає, що перше речення ч. 1 ст. 1050 ЦК України не містить жодного іншого навантаження, аніж позначення на міру відповідальності за невиконання грошового зобов`язання; проценти як плата за кредит як умова договору та проценти річних як міра відповідальності не суперечать один одному і нарахування процентів річних не може скасовувати нарахування процентів. Це суперечило б їх співвідношенню, і зазначеним нормам права і умовам договору, що є неприпустимим.

З наведеного слідує, що: строк і плата (проценти) договору є одними з його умов; настання строку не припиняє договір як зобов`язання, а відтак всі його умови зберігаються, у тому числі з виплати процентів; сплив строку і невиконання обов`язку за договором (погашення боргу) приводить до негативних наслідків у вигляді сплати процентів річних і пені, якщо це передбачено договором.

Апелянт вважає хибною правову позицію Великої Палати Верховного Суду про те, що припис абз. другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін, може бути застосований лише у межах погодженого сторонами договору строку надання позики.

Враховуючи таку хибну правову позицію, банки при укладенні кредитних договорів передбачили в самому договорі ще раз те, що і так міститься в законі, а саме, що проценти нараховуються до моменту повного фактичного повернення кредитних коштів.

Вважає, що Державна іпотечна установа не позбавлена права звертатися до суду в межах строків позовної давності про стягнення пені за порушення умов договору за минулий період.

У даному випадку позивач звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за період з липня 2017 року по лютий 2019 року. На переконання апелянта, суд міг принаймні стягнути пеню за період з липня 2017 по березень 2018 року включно.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 12 березня 2025 року поновлено Державній іпотечній установі строк на апеляційне оскарження та відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Державної іпотечної установи поданою представником - Стадним Денисом Віталійовичем на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 09 грудня 2024 року у справі за позовом Державної іпотечної установи до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості зі сплати відсотків та пені за договором іпотечного кредиту, надано учасникам справи строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

03 квітня 2025 року представник ОСОБА_1 - адвокат Аветисян Р.М. подав відзив, у якому заперечив проти доводів апеляційної скарги, вважаючи рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим. Зауважив, що в матеріалах справи відсутні докази того, що відповідачі мали зобов`язання перед позивачем по виконанню договору про іпотечний кредит від 15 травня 2013 року №К-5026635 станом на день звернення до суду з цим позовом.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 15 квітня 2025 року призначено розгляд справи в порядку письмового провадження за наявними матеріалами без повідомлення учасників справи.

02 травня 2025 року представник апелянта Державної іпотечної установи - Стадний Д.С. подав письмові пояснення, у яких доводи апеляційної скарги підтримав. Зауважив, що зміна сталої судової практики у 2018 році порушує принципи справедливості, добросовісності та розумності, які передбачають, зокрема, обов`язок особи враховувати потреби інших осіб у цивільному обороті, проявляти розумну дбайливість і добросовісно вести переговори.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Згідно вимог ст. 369 ЦПК України, в редакції на час надходження апеляційної скарги, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи. З урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01).

Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. В одній із зазначених справ заявник не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також, надав сторонам строк для подачі відзиву.

Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі №668/13907/13ц).

Оскільки дана справа не відноситься до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, без повідомлення учасників справи.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 15 травня 2013 року між ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_1 був укладений Договір про іпотечний кредит №К-5026635 за умовами якого Банк надав Відповідачу в кредит грошові кошти в сумі 150 000,00 грн, строком до 14 травня 2023 року включно зі сплатою 17,99% річних за користування кредитом.

В забезпечення зобов`язання за договором про іпотечний кредит від 15 травня 2013 року між ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 було укладено договір поруки №5026635.

Відповідно до пункту 2.4 Договору про іпотечний кредит, відповідач зобов`язався до 15 числа кожного місяця здійснювати поверненя Кредиту та сплачувати нараховані Кредитором відсотки за користування Кредитом, ануїтетними платежами в сумі, не менше 2 701,81 грн, відповідно до Графіку погашення Кредиту. Останню сплату чергового платежу здійснити не пізніше 14 травня 2023 року.

Відповідно до пункту 6.1 Договору про іпотечний кредит, за невиконання або неналежне виконання взятих на себе зобов`язань, сторони несуть відповідальність в порядку та на умовах, обумовлених чинним законодавством України та цим Договором.

Пунктом 5.3.3 Договору про іпотечний кредит встановлено, що Відповідач зобов`язаний у разі порушення умов Договору про іпотечний кредит та/або Іпотечного договору на вимогу Кредитора достроково повернути кредит з одночасною сплатою нарахованих відсотків за користування кредитними коштами, штрафних санкцій.

Відповідно до п. 5.5 Договору про іпотечний кредит, у випадку невиконання позичальником будь-яких своїх зобов`язань за цим Договором, та/ або умов договорів забезпечення, зазначених у п. 3.1 цього Договору, та/ або у випадку порушення позичальником строків платежів, встановлених п. 1.2, 2.4 цього Договору, Кредитор має право вимагати дострокового повернення Кредиту, сплати нарахованих процентів за користування Кредитом та інших сум, зобов`язання зі сплати яких виникли у Позичальника відповідно до умов цього Договору, а Позичальник зобов`язаний виконати зазначені зобов`язання в порядку, передбаченому п. 5.5.1, 5.1.2 цього Договору.

5.5.1 Вимога про дострокове повернення суми Кредиту та інших платежів, направляється Позичальникові за адресою Позичальника, зазначеною в реквізитах цього Договору або адресою, повідомленою Позичальником відповідно до п. 5.3.8 цього Договору у письмовому вигляді та підлягає виконанню у повному обсязі протягом 60 календарних днів з моменту її отримання Позичальником. Сторони досягли згоди, що датою, з якої починається відлік зазначеного вище 60-денного строку, вважається дата, зазначена на квитанціях, яка надається Кредитору відділенням зв`язку при відправленні Позичальнику листа з вимогою про дострокове повернення Кредиту, сплати нарахованих процентів за користування Кредитом та інших сум, зобов`язання зі сплати яких виникли у Позичальника відповідно до умов цього Договору з повідомленням про вручення.

5.5.2 У випадку невиконання Позичальником зазначеної у п. 5.5.1 цього Договору письмової вимоги Кредитора про дострокове повернення суми Кредиту, сплати нарахованих процентів за користування Кредитом та інших сум, зобов`язання зі сплати яких виникли у Позичальника відповідно до умов цього Договору у строк, визначений в п. 5.5.1 цього Договору, Кредитор має право звернути стягнення на Предмет іпотеки будь-яким способом за вибором Кредитора, у тому числі на підстав виконавчого напису нотаріуса, відповідно до вимог чинного законодавства України та умов Іпотечного договору чи скористатися іншими видами забезпечення виконання зобов`язань за чим Договором та/ або пред`явити позов у відношенні Позичальника та задовольнити свої вимоги, що випливають з цього Договору, з будь-якого майна Позичальника.

Згідно до пункту 6.2 Договору про іпотечний кредит, за порушення взятих на себе зобов`язань з повернення суми кредиту та сплати відсотків за користування кредитом, Відповідач зобов`язувався сплатити на користь кредитора пеню в розмірі подвійної ставки Національного банку України, яка діяла в період, за який сплачується пеня, від суми несплаченого платежу, за кожний день прострочення.

Згідно договору про відступлення права вимоги №235 від 11 червня 2013 року ПАТ «Дельта банк» передав право вимоги за договором про іпотечний кредит №К-5026635 від 15 травня 2013 року та договором поруки №5026635 - Державній іпотечній установі.

Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 30 березня 2018 року у справі №263/9863/17 позовну заяву Державної іпотечної установи до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором про іпотечний кредит задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Державної іпотечної установи заборгованість за договором про іпотечний кредит в сумі 113 251,71 грн. та в дольовому порядку судовий збір в сумі 1698,78 грн. по 849,39 грн. з кожного.

В рішенні встановлено, що заборгованість відповідачів станом на 30 червня 2017 року становить 113 251,71 грн та складається з наступного: 105 545,59 грн - основна сума боргу; 7 044,15 грн - нараховані відсотки; 202,63 грн - інфляційні витрати; 459,34 грн - пеня.

Рішення суду не оскаржувалося та набрало законної сили згідно даних ЄДРСР - 02 травня 2018 року.

Згідно довідки від 28 серпня 2019 року №6147/32/28 про стан заборгованості за договором про іпотечний кредит №К-5026635 від 15 травня 2013 року, станом на 27 серпня 2019 року за рішенням суду від 30 березня 2018 року переплата складає 49,51 грн. За нарахованими відсотками та пенею на непогашений залишок заборгованості за період з 01 липня 2017 року (остання дата розрахунку заборгованості що вказана в позовній заяві ДІУ до суду) по 19 лютого 2019 року (дата отримання установою рішення суду) заборгованість становить 83 201,59 грн, з них: відсотки - 29 941,10 грн та пеня - 53 260,49 грн.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції встановив, що вимоги Державної іпотечної установи про стягнення заборгованості зі сплати відсотків та пені за договором про іпотечний кредит, передбачені умовами кредитного договору, однак нараховані після закінчення строку його дії, у зв`язку зі зміною строку виконання основного зобов`язання. Так, позивач використав своє право вимагати дострокового повернення всієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, та пені за порушення умов кредитного договору шляхом стягнення цих коштів у судовому порядку. Такими діями кредитор скористався своїм правом та на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом, тому в подальшому не вправі нараховувати відсотки та пеню, оскільки таке його право припинилося.

Колегія суддів, перевіривши оскаржуване рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, погоджується з такими висновками суду першої інстанції по суті вирішеного спору, з наступних підстав.

Частиною 1 статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною першою статті 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Частиною першою статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України).

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

Частиною першою статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до частини першої статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Частиною першою статті 553 ЦК України передбачено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя (частина перша статті 554 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Частинами першою, третьою статті 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

За змістом статей 550, 551 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання. Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Неустойка за своєю правовою природою володіє акцесорним характером і, будучи цивільно-правовою санкцією, у всіх випадках є елементом самого забезпеченого зобов`язання.

Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12 зроблено висновок про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року в справі №310/11534/13-ц, зазначено, що здійснення особою права на захист не може ставитися в залежність від застосування нею інших способів правового захисту. Забезпечувальне зобов`язання має додатковий (акцесорний) характер, а не альтернативний основному. Велика Палата Верховного Суду вважає, що в разі задоволення не в повному обсязі вимог кредитора за рахунок забезпечувального обтяження основне зобов`язання сторін не припиняється, однак змінюється щодо предмета та строків виконання, встановлених кредитором, при зверненні до суду, що надає кредитору право вимоги до боржника, у тому числі й шляхом стягнення решти заборгованості за основним зобов`язанням (тілом кредиту) в повному обсязі та процентів і неустойки згідно з договором, нарахованих на час звернення до суду з вимогою про дострокове виконання кредитного договору, на погашення яких виявилася недостатньою сума коштів, отримана від реалізації заставного майна під час виконання судового рішення. Звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Якщо за рішенням про звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів.

Вказана позиція підтримана Верховним Судом у постанові від 09 вересня 2024 року у справі №463/2517/22. При дослідженні питання щодо стягнення пені після закінчення строку дії кредитного договору/ договору позики суд вказав, що кредитодавець має право нараховувати передбачені договором проценти лише впродовж строку дії кредитного договору або до звернення кредитора до суду з вимогою про дострокове стягнення заборгованості, нарахування передбачених договором процентів після спливу такого строку є безпідставним.

Наведені висновки на підставі ч. 4 ст. 263 ЦПК України колегія суддів враховує при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин.

Апеляційний суд зазначає, що цивільним процесуальним законом визначені процесуальні механізми забезпечення єдності судової практики, що полягають у використанні спеціальної процедури відступу від висновків щодо застосування норм права, викладених у раніше ухвалених рішеннях Верховного Суду. Логіка побудови й мета існування цих процесуальних механізмів указує на те, що з метою застосування норм права в подібних правовідносинах за наявності протилежних правових висновків суду касаційної інстанції необхідно виходити з того, що висновки, які містяться в судових рішеннях судової палати Касаційного господарського суду, мають перевагу над висновками колегії суддів, висновки об`єднаної палати Касаційного цивільного суду - над висновками палати чи колегії суддів цього суду, а висновки Великої Палати Верховного Суду - над висновками об`єднаної палати, судової палати й колегії суддів Касаційного цивільного суду (див. постанови Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі №911/1418/17, від 12 лютого 2020 року у справі № 916/2259/18 тощо). При цьому за правовим висновком Великої Палати Верховного Суду в постанові від 30 січня 2019 року у справі №755/10947/17, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Верховного Суду.

Оскільки, правові позиції Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі №6-1206цс15, від 21 вересня 2016 року у справі №6-1252цс16, від 06 липня 2016 року у справі №6-1047цс16, від 07 вересня 2016 року у справі №6-1412цс16, від 27 вересня 2016 року у справі №6-2096цс16, на які посилається апелянт не є останніми, у яких надано тлумачення правозастосування у спірних правовідносинах, вони застосуванню не підлягають.

Отже, вирішуючи спір по суті спору місцевий суд правомірно вважав, що, звернувшись 08 серпня 2017 року до Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області (справа №263/9863/17), позивач на власний розсуд змінив порядок, умови і строк дії договору про іпотечний кредит №К-5026635 від 15 травня 2013 року. У зв`язку з цим у кредитодавця/ позикодавця відсутні правові підстави нараховувати передбачені договором проценти та пеню після закінчення строку його дії, чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Інші доводи апеляційної скарги також не дають правових підстав для встановлення неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права та не спростовують висновків суду, а зводяться лише до переоцінки доказів, яким судом першої інстанції надано належну правову оцінку та тлумаченню норм права на розсуд апелянта.

Європейським судом з прав людини зазначено, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року №63566/00, § 23). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Переглядаючи справу, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясував усі обставини справи, на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог і заперечень, і з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому рішення суду відповідно до ст. 375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись ст. ст. 375, 379, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Державної іпотечної установи подану представником - Стадним Денисом Віталійовичем - залишити без задоволення.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 09 грудня 2024 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: О.Ф. Лапчевська

Г.І. Мостова