Номер провадження: 22-ц/813/4081/25
Головуючий у першій інстанції Дяченко В. Г.
Доповідач Громік Р. Д.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.05.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Громіка Р.Д.,

суддів Драгомерецького М.М., Комлевої О.С.,

за участю секретаря Скрипченко Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 09 січня 2025 року у справі за скаргою ОСОБА_2 на дії державного виконавця Ренійського районного відділу державної виконавчої служби в Ізмаїльському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Кошовєй Ірини Федорівни, зобов`язання здійснити перерахунок, боржник ОСОБА_1 ,

ВСТАНОВИВ:

1. ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст скарги на дії державного виконавця.

ОСОБА_2 звернулася до Суворовського районного суду м. Одеси із скаргою на дії державного виконавця Ренійського районного відділу державної виконавчої служби в Ізмаїльському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Кошовєй Ірини Федорівни, в якій просила:

- визнати неправомірними дії державного виконавця Ренійського районного відділу державної виконавчої служби в Ізмаїльському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Кошовєй Ірини Федорівни щодо відмови у проведенні перерахунку заборгованості боржника за період з 2014 року по 31.12.2021 рік з врахуванням виписок з банківських рахунків стягувача та відсутністю заборгованості в боржника за цей період у виконавчому провадженні № 33071613.

- зобов`язати орган державної виконавчої служби в особі відповідного державного виконавця у виконавчому провадженні № 33071613 усунути порушення прав стягувача ОСОБА_2 (поновити порушені права стягувача ОСОБА_2 ) шляхом здійснення перерахунку заборгованості боржника ОСОБА_1 за період з 2014 року по 31.12.2021 рік з врахуванням виписок з банківських рахунків стягувача ОСОБА_2 , відкритих в Акціонерному товаристві комерційного банку «ПРИВАТБАНК» та Акціонерному товаристві «УНІВЕРСАЛБАНК» та вжити заходи щодо примусового виконання рішення суду про стягнення аліментів в повній сумі за вказаний період.

Скарга мотивована тим, що рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 08 лютого 2012 року (справа №1527/2-5863/11) стягнуто з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Рені, Одеської області, аліменти на користь ОСОБА_3 на утримання доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/3 частини всіх видів доходу ОСОБА_1 , щомісячно, однак не менш ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 28 жовтня 2011 року і до досягнення ОСОБА_4 повноліття, а саме до ІНФОРМАЦІЯ_3 .

14 травня 2012 року Суворовським районним судом м. Одеси по даній справі видано виконавчий лист № 1527/2-5863.

08 червня 2012 року стягувач ОСОБА_3 звернулась до відділу державної виконавчої служби Ренійського районного управління юстиції із відповідною заявою про примусове виконання рішення суду та вимог виконавчого листа.

11 червня 2012 року в.о. начальника державної виконавчої служби Ренійського районного управління юстиції Морозовською Н.М. прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження.

10 червня 2016 року ОСОБА_3 зареєструвала шлюб з ОСОБА_5 та змінила прізвище на « ОСОБА_6 ».

Тобто, з 11 червня 2012 року на виконанні відділу державної виконавчої служби Ренійського районного управління юстиції (правонаступник Ренійського районного відділу державної виконавчої служби в Ізмаїльському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса)) перебуває виконавчий лист про стягнення аліментів з ОСОБА_1 на його дочку ОСОБА_4 .

При цьому, ввесь цей час боржник ОСОБА_1 сплачував аліменти у мінімальному розмірі та приховував свої доходи, а з 2022 року і до повноліття дочки взагалі перестав сплачувати будь-які кошти.

Під час ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження, які наявні в АСВП, стороні стягувача стало відомо, що всі постанови державним виконавцем виносились щодо боржника зі зміненим ідентифікаційним кодом, який належить іншій фізичній особі, яка померла.

13 вересня 2024 року заявник звернулася до відділу ДВС для внесення змін до відомостей про боржника.

Після отримання інформації з Державної податкової служби за вірним ідентифікаційним кодом боржника стало відомо, що останній є фізичною особо-підприємцем та отримував доходи.

21 жовтня 2024 року від Ренійського районного відділу державної виконавчої служби в Ізмаїльському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) надійшов розрахунок заборгованості із врахуванням доходів боржника, отриманих починаючи з 2014 року по 2020 рік, а також розрахунок заборгованості боржника на момент повноліття доньки Ксенії, тобто станом на 22.09.2023 рік. При цьому, у вказаному розрахунку державний виконавець зазначила, що станом на 01.01.2022 року заборгованість відсутня.

Згідно з виписки по рахунку стягувача, за період з 2015 року по 31.12.2021 року боржник перерахував 67 076,51 грн. аліментів.

Відтак, різниця між нарахованими державним виконавцем аліментами - 211 040,89 грн. та сплаченими боржником аліментами, становить 143 964, 36 грн.

21 листопада 2024 року від Ренійського районного відділу державної виконавчої служби в Ізмаїльському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) надійшов лист яким повідомлено про наявність розписок стягувача та у зв`язку з цим про відсутність підстав для проведення перерахунку заборгованості боржника за період з 2014 року по 31.12.2021 року з врахуванням виписок з банківських рахунків стягувача.

Посилаючись на те, що діями державного виконавця порушуються права стягувача та в першу чергу дитини, яка протягом всього цього часу не отримувала аліменти в повному обсязі, скаржник звернулася до суду з вказаною скаргою.

Короткий зміст ухвали суду першої інстанції

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 09 січня 2025 року задоволено скаргу ОСОБА_2 на дії державного виконавця Ренійського районного відділу державної виконавчої служби в Ізмаїльському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Кошовєй І.Ф., зобов`язання здійснити перерахунок, боржник ОСОБА_1 . Визнано неправомірними дії державного виконавця Ренійського районного відділу державної виконавчої служби в Ізмаїльському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Кошовєй Ірини Федорівни щодо відмови у проведенні перерахунку заборгованості боржника за період з 2014 року по 31.12.2021 рік з врахуванням виписок з банківських рахунків стягувача та відсутністю заборгованості в боржника за цей період у виконавчому провадженні № 33071613. Зобов`язано орган державної виконавчої служби в особі відповідного державного виконавця у виконавчому провадженні № 33071613 усунути порушення прав стягувача ОСОБА_2 (поновити порушені права стягувача ОСОБА_2 ) шляхом здійснення перерахунку заборгованості боржника ОСОБА_1 за період з 2014 року по 31.12.2021 рік з врахуванням виписок з банківських рахунків стягувача ОСОБА_2 , відкритих в Акціонерному товаристві комерційного банку «ПРИВАТБАНК» та Акціонерному товаристві «УНІВЕРСАЛБАНК» та вжити заходи щодо примусового виконання рішення суду про стягнення аліментів в повній сумі за вказаний період.

Короткий зміст та доводи апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати оскаржуване судове рішення та постановити нове, яким відмовити у задоволенні скарги, посилаючись при цьому на порушення норм процесуального права.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що:

1) стороною було заявлено відвід судді Дяченко В.Г., зокрема «з підстав того, що частина документів (зокрема постанова про відкриття провадження) не надані скаржнику з причин того, що на конверті, який відсилав суд, були відсутні марки, що дає підстави для сумніву в неупередженості судді. Також ця постанова про відкриття провадження за скаргою ОСОБА_2 для сторони боржника не була в доступі в Електронному суді разом з протоколом про автоматичний розподіл, як і до цього часу. Суддя - головуючий Дяченко В.Г. ухвалою від 09.01.2025 року відмовив у заявленому відводі, мотивуючи тим, що він не відповідає за дії працівників суду, які тільки по цій справі не менше 6 разів надсилали сторонам листи в конвертах без марок. Про факти надсилання листів без марок судді-головуючому особисто було повідомлено під час судового засідання секретарем, про що наявний відповідний протокол. Це такий рівень «правосуддя» в Суворовському районному суді. Як ви рахуєте сторонній спостерігач також надсилає листи без марок адресатам? Може і так, але так роблять лише люди, що навмисно не бажають, щоб цей лист надійшов адресату. Таким чином, ухвала Суворовського районного суду м. Одеси від 09.01.2025 року винесена незаконним складом суду».

2) «суддя Дяченко В.Г. дуже поспішав, щоб винести ухвалу про задоволення скарги пані ОСОБА_2 вказує і той факт, що моє клопотання про витребування для огляду суду виконавчого провадження до цього часу залишилось без будь-якого розгляду з боку вказаного судді. Тому це клопотання має вирішувати суд апеляційної інстанції»;

2. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція апеляційного суду

Заслухавши доповідача, розглянувши матеріали справи і доводи, викладені в апеляційній скарзі, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до припису ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно із ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 1 ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження», сторони виконавчого провадження мають право оскаржувати рішення, дії або бездіяльність державного виконавця з питань виконавчого провадження у порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно ч. 1 ст. 82 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби можуть бути оскаржені стягувачем та іншими учасниками виконавчого провадження (крім боржника) до начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, або до керівника відповідного органу державної виконавчої служби вищого рівня чи до суду.

Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 08 лютого 2012 року (справа №1527/2-5863/11) стягнуто з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Рені, Одеської області, аліменти на користь ОСОБА_3 на утримання доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/3 частини всіх видів доходу ОСОБА_1 , щомісячно, однак не менш ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 28 жовтня 2011 року і до досягнення ОСОБА_4 повноліття, а саме до ІНФОРМАЦІЯ_3 . (а.с.20-21)

11 червня 2012 року на підставі виконавчого листа № 1527/2-5863 виданого 14.05.2012 року державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Ренійського районного управління юстиції, відкрито виконавче провадження № 33071613. Боржником є ОСОБА_1 . Рік народження та РНОКПП відсутні (а.с.22).

Згідно з копії свідоцтва серії НОМЕР_1 виданого 10 червня 2016 року, ОСОБА_3 10.06.2016 року зареєструвала шлюб та змінила прізвище на « ОСОБА_6 » (а.с.19).

30 вересня 2021 року постановою державного виконавця Ренійського районного відділу державної виконавчої служби в Ізмаїльському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Кошовєй І.Ф. внесено доповнення до реєстраційних даних боржника, а саме заповнено РНОКПП НОМЕР_2 та країна-Україна (а.с.23).

12 вересня 2024 року стягувачем ОСОБА_2 подано заяву до Ренійського районного відділу державної виконавчої служби в Ізмаїльському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), про відмову від розписок від 25.02.2019 та 18.05.2022 (а.с.29).

16 вересня 2024 року постановою державного виконавця Ренійського районного відділу державної виконавчої служби в Ізмаїльському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Кошовєй І.Ф., внесено зміни до реєстраційних даних про боржника оскільки згідно відповіді ДПС державним виконавцем Кошовєй І.Ф. не вірно внесено номер облікової картки платника податків боржника, а саме замість невірного РНОКПП: НОМЕР_2 зазначено вірний РНОКПП боржника - НОМЕР_3 (а.с.30).

Представником скаржника до відділу ДВС подана заява про надання розрахунку заборгованості зі сплати аліментів боржника ОСОБА_1 з 2016 року по 2020 рік, та перерахунок заборгованості зі сплати аліментів боржника ОСОБА_1 з 2016 року по 2020 рік з врахуванням доходів, отриманих боржником за третій та четвертий квартали 2016 року, перший, другий третій, четвертий квартали 2017 року, перший та четвертий квартали 2018 року, перший, другий, третій, четвертий квартал 2019 року, четвертий квартал 2020 року згідно з відповіді на запит Державної податкової служби України від 18.09.2024 року №: 227208693. (а.с. 35-37)

Згідно з розрахунку заборгованості по аліментам з примусового виконання виконавчого листа №1527/2-5863, де боржником є ОСОБА_1 , вбачається, що всього за період з 01.01.2014 по 31.12.2021 нараховано аліментів в сумі 211040,89 грн 25.02.2019 року на адресу відділу надійшла розписка від стягувача про те, що з 28.10.2011 по 31.12.2018 вона отримала аліменти від боржника в повному обсязі (претензій немає). 18.05.2022 на адресу відділу надійшла розписка від стягувача про те, що з 01.01.2019 по 31.12.2021 вона отримала аліменти від боржника в повному обсязі (претензій немає). Таким чином заборгованість по аліментам станом на 01 січня 2022 року відсутня (а.с.39-40).

Згідно з виписок з банківських рахунків ОСОБА_2 , вбачається, що боржником ОСОБА_1 за період з 09.06.2015 року по 31.12.2021 року перераховано коштів у загальній сумі 67 076,51 грн. ( а.с.49, 50, 51-52)

Представником скаржника до відділу ДВС подана заява про перерахунок заборгованості зі сплати аліментів боржника ОСОБА_1 з 2014 року по 2022 рік з врахуванням виписок по рахунках стягувача ОСОБА_2 , відкритих в Акціонерному товаристві комерційного банку «ПРИВАТБАНК» та Акціонерному товаристві «УНІВЕРСАЛБАНК» щодо надання інформації про окремі операції по картах (рух коштів по категорії: поповнення карти по операціям ОСОБА_1 ( ОСОБА_7 ), з яких вбачаються, що з 2015 року по 2021 рік ОСОБА_1 перерахував аліментів у загальній сумі 67 076 грн. 51 коп. ( а.с.43-46)

Згідно з повідомлення Ренійського районного відділу державної виконавчої служби в Ізмаїльському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) ОСОБА_8 , заборгованість боржника ОСОБА_1 по аліментам на момент повноліття доньки Ксенії, тобто станом на 22.09.2023 рік складає суму в розмірі 74 808,51 грн. Заборгованість боржника станом на 01.01.2022 року була відсутня (на підставі розписок наданих стягувачем 25.02.2019 року та 18.05.2022 року). (а.с.56-57)

Згідно з частини 1 статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини 1 статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Змістом пункту 9 частини 3 статті 129 Конституції України визначено, що до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 р, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції».

Умови та порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню, у разі невиконання їх у добровільному порядку, регламентуються Законом України «Про виконавче провадження». Вказаний нормативний акт є спеціальним по відношенню до інших нормативних актів при вирішенні питання щодо оцінки дій державної виконавчої служби.

Змістом статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Положеннями статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» передбачені обов`язки і права державного виконавця, зокрема, здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом. Згідно частини 1 статті 71 даного Закону України виконавець стягує з боржника аліменти у розмірі, визначеному виконавчим документом, але не менше мінімального гарантованого розміру, передбаченого Сімейним кодексом України. Частиною 8 даної статті передбачено, що спори щодо розміру заборгованості зі сплати аліментів вирішуються судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом. Змістом частини 3 статті 195 СК України визначено, що розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, приватним виконавцем, а в разі виникнення спору - судом.

Системний аналіз вказаних норм права дає підстави дійти висновку про те, що законодавець визначив обов`язок державного виконавця обчислювати розмір заборгованості за аліментами і водночас імперативно закріпив, що у разі незгоди заінтересованої особи з визначеним (обчисленим) державним виконавцем розміром заборгованості за аліментами спір вирішується судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом.

Відповідно до частини 1 статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом. Право та порядок на звернення до суду за захистом прав, свобод чи законних інтересів визначається процесуальним законом.

Змістом частини 1 статті 447 ЦПК України передбачено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи обов`язки.

Згідно абзацу 2 пункту 26 постанови Пленуму ВССУ від 07.02.2014 №6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» спір щодо розміру заборгованості зі сплати аліментів вирішується судом за заявою заінтересованої особи.

При цьому визначаючись з приводу дотримання скаржником процесуального строку на звернення до суду із скаргою на дії державного виконавця, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Змістом пункту «а» частини 1 статті 449 ЦПК України передбачено, що скаргу може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права або свободи. Згідно частини 5 статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення та дії виконавця, посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені протягом 10 робочих днів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи законних інтересів.

Представник скаржника звертаючись до суду із зазначеною скаргою, вказала, що відмову у перерахунку аліментів (вих. № 2111-16592 від 20.11.2024 року) отримала 21.11.2024 року, при цьому скаргу надіслано до суду засобами поштового зв`язку 05.12.2024 року (а.с.74) відтак, скарга подана в межах визначеного десятиденного строку на звернення до суду.

У свою чергу, порядок визначення розміру аліментів врегульовано СК України, Законом України «Про виконавче провадження» та Інструкцією з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 р. № 512/5, зареєстрований в Мінюсті України 02 квітня 2012 р. за № 489/20802.

Статтею 180 СК України встановлено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно з частиною 3 статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Змістом частині 1 статті 192 СК України передбачено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Згідно з частини 4 статті 194 СК України заборгованість за аліментами стягується незалежно від досягнення дитиною повноліття, а у випадку, передбаченому статтею 199 цього Кодексу, - до досягнення нею двадцяти трьох років.

Одночасно суд зазначає, що досягнення ОСОБА_4 повноліття, не є підставою для відмови у задоволенні скарги. Так, Верховний Суд (постанова Верховного Суду від 29 січня 2024 року у справі № 185/9339/21 (провадження № 61-8918сво23) зауважив, що факт досягнення дитиною повноліття під час розгляду спору та ухвалення відповідного судового рішення не може впливати на правовий результат вирішення справи судом.

Відповідно до пункту 2 частини 4 статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний повідомити про розрахунок заборгованості стягувачу і боржнику у разі подання заяви стягувачем або боржником.

За змістом пункту 4 розділу XVI Інструкції з організації примусового виконання рішень, виконавець зобов`язаний обчислювати розмір заборгованості зі сплати аліментів щомісяця та у випадках, передбачених частиною 4 статті 71 Закону, повідомляти про розрахунок заборгованості стягувача і боржника. Розрахунок заборгованості обчислюється в автоматизованій системі виконавчого провадження на підставі відомостей, отриманих в тому рахунку із квитанцій про перерахування аліментів, наданих стягувачем чи боржником; заяв та (або) розписок стягувача; інших документів, що відображають отримання боржником доходу або сплату ним аліментів.

Відмовляючи у перерахунку заборгованості по аліментам, державний виконавець посилається на розписки стягувача від 25.02.2019 року та 18.05.2022 року (а.с.62,63).

Оскаржуючи дії державного виконавця скаржник посилається на те, що розписки матері дитини не звільняють боржника батька дитини від обов`язку утримувати свою дитину та сплачувати аліменти у повному обсязі.

Дослідивши копії розписок стягувача, суд першої інстанції правильно зазначив таке.

Так, за рішенням суду аліменти з боржника ОСОБА_1 стягуються у частці від всіх видів доходу щомісячно, однак не менш ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Розписки написані стягувачем датовані 25.02.2019 та 18.05.2022, при цьому обставини щодо наявності доходу боржника, що в свою чергу впливає на розмір аліментів, стягувачу стали відомі лише у вересні 2024 року.

Відтак, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що розписки стягувачем писалися за умови відсутності доходів у боржника, що в свою чергу не може свідчити про повне виконання рішення суду по справі № 1527/2-5863/11.

Крім іншого, стороною боржника не надано до суду доказів сплати стягувачу, у будь-який спосіб, спірної частини заборгованості по аліментам.

Крім того, суд під час розгляду скарги враховує Рішення ЄСПЛ від 07.06.2005 року у справі «Фуклєв проти України» (заява №71186/01), де в п. 84 Рішення ЄСПЛ зазначив, що держава має позитивний обов`язок створити систему виконання рішень, яка б була ефективна як в теорії, так і на практиці і гарантувала виконання рішення без неналежних затримок.

Окрім того, суд першої інстанції правильно врахував правову позицію Конституційного Суду України , викладену у своєму рішенні від 15.05.2019 року № 2-р(ІІ)/2019 по справі №3-368/2018(5259/18) за конституційною скаргою ОСОБА_2 щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частини другої статті 26 Закону України Про виконавче провадження від 2 червня 2016 року № 1404-УШ (Відомості Верховної Ради України, 2016 р., № 30, ст. 542) зі змінами (щодо забезпечення державою виконання судового рішення), зазначена наступна правова позиція: ...обов`язкове виконання судового рішення є необхідною умовою реалізації конституційного права кожного на судовий захист, тому держава не може ухилятися від виконання свого позитивного обов`язку щодо забезпечення виконання судового рішення задля реального захисту та відновлення захищених судом прав і свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави. Позитивний обов`язок держави щодо забезпечення виконання судового рішення передбачає створення належних національних організаційно-правових механізмів реалізації права на виконання судового рішення, здатних гарантувати здійснення цього права та обов`язковість судових рішень, які набрали законної сили, що неможливо без їх повного та своєчасного виконання.. (відповідно до статті 151 Конституції України передбачено, що рішення та висновки, ухвалені Конституційним Судом України, є обов`язковими, остаточними і не можуть бути оскаржені).

Згідно з ч. 2 ст. 451 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Дослідивши надані докази, оцінивши їх кожний окремо та взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення скарги, оскільки державним виконавцем Ренійського районного відділу державної виконавчої служби в Ізмаїльському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Кошовєй І.Ф. під час примусового виконання виконавчого листа № 1527/2-5863 не вчинялися дії щодо з`ясування дійсного доходу боржника, що в свою чергу призвело до порушення права дитини на отримання аліментів у розмірі, визначеному рішенням суду, та право скаржника, як стягувача у виконавчому провадженні, на своєчасне та повне виконання рішення суду.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Скаржник не довів обставини, на які посилався як на підставу своєї апеляційної скарги, жодного належного та допустимого доказу на спростування висновків суду першої інстанції не надав.

Доводи апеляційної скарги фактично зводяться до того, що сторона відповідача (боржника) не погоджується зі складом суду, який розглядав скаргу на дії державного виконавця, оскільки суддею першої інстанції не задоволено відвід. З цього приводу колегія суддів зазначає таке.

09 січня 2024 року до суду надійшла заява представника боржника ОСОБА_1 - адвоката Савченка Сергія Анатолійовича про відвід головуючого судді Дяченко В.Г. від розгляду вказаної справи. Відвід мотивований тим, що суддя при відкритті провадження у справі не врахував, що заявником пропущено строк звернення до суду з вказаною скаргою, при цьому питання про поновлення пропущеного строку остання не заявляє. Також представник боржника зазначав, що судом не забезпечено стороні боржника доступ до ухвали про відкриття провадження в Електронному суді. Крім того, судом двічі відмовлено стороні боржника в участі в судовому засіданні в справі в режимі ВКЗ з підстав відсутності технічної можливості, при цьому не виноситься вмотивована ухвала про обов`язкову участь особисто боржника у судовому засіданні, що на думку представника, свідчить про відсутність неупередженості та безсторонності з боку судді.

Відповідно до частини першої статті 40 ЦПК України питання про відвід (самовідвід) судді може бути вирішено як до, так і після відкриття провадження у справі.

Згідно з частиною другою статті 40 ЦПК України питання про відвід судді вирішує суд, який розглядає справу. Суд задовольняє відвід, якщо доходить висновку про його обґрунтованість.

Якщо суд доходить висновку про необґрунтованість заявленого відводу і заява про такий відвід надійшла до суду за три робочі дні (або раніше) до наступного засідання, вирішення питання про відвід здійснюється суддею, який не входить до складу суду, що розглядає справу, і визначається у порядку, встановленому частиною першою статті 33 цього Кодексу. Такому судді не може бути заявлений відвід (абзац перший частини третьої статті 40 ЦПК України).

Відповідно до частини восьмої статті 40 ЦПК України суд вирішує питання про відвід судді без повідомлення учасників справи. За ініціативою суду питання про відвід судді може вирішуватися у судовому засіданні з повідомленням учасників справи. Неявка учасників справи у судове засідання, в якому вирішується питання про відвід судді, не перешкоджає розгляду судом питання про відвід судді.

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 09 січня 2025 року Заяву представника боржника ОСОБА_1 - адвоката Савченко Сергія Анатолійовича про відвід головуючому судді Дяченко В.Г., по цивільній справі за скаргою ОСОБА_2 на дії державного виконавця Ренійського районного відділу державної виконавчої служби в Ізмаїльському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Кошовєй Ірини Федорівни, зобов`язання здійснити перерахунок, боржник ОСОБА_1 - визнано необґрунтованою та залишено без задоволення.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що доводи представника боржника в заяві про відвід, на підтвердження упередженості та необ`єктивності головуючого судді Дяченко В.Г. при здійснені правосуддя під час розгляду справи №523/20129/24, не знайшли свого підтвердження, більш того, останні зводяться виключно до незгоди сторони боржника з прийнятими суддею Дяченко В.Г. процесуальними рішенням за результатами розгляду поданих заяв про участь представника боржника у судовому засіданні в режимі ВКЗ та прийняття скарги до провадження. Щодо ненадання доступу до ухвали про відкриття провадження в Електронному суді, суд зазначає, що опрацюванням заяви про ознайомлення з матеріалами справи в електронному вигляді, належить виключно до повноважень працівника суду, а не головуючого по справі.

Апеляційний суд зазначає, що суд, який розглядає справу має бути «безстороннім» в контексті ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Дослідивши питання безсторонності суддів з двох точок зору, Європейський Суд з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» (Lavents v. Latvia), рішення від 28.11.2002 року, зазначив, що по-перше, йдеться про суб`єктивний підхід, для того щоб спробувати визначити переконання та особисту поведінку конкретного судді у конкретній обстановці.

Зокрема, суд не повинен суб`єктивно виявляти будь-яку упередженість або особисті переконання; особиста безсторонність судді не ставиться під сумнів, аж доки не буде доведено протилежне.

Крім того, слід застосувати об`єктивний підхід, метою якого є пересвідчитися, чи надає суд необхідні гарантії, щоб зняти з цього приводу можливість будь-якого правомірного сумніву (див., серед інших рішення у справах: «Білуха проти України» від 09.11.2006 року п.п.49,54; «Бочан проти України» від 03.05.2007 року, п.66; «Агрокомплекс» проти України» від 06.10.2011 року, п.136; «Олександр Волков проти України» від 09.01.2013 року, п.п.103,107).

Додатково апеляційний суд зазначає, що згідно із практикою Європейського суду з прав людини, при оцінці безсторонності і неупередженості суду слід розмежовувати суб`єктивний та об`єктивний аспект. Так у справі «Гаусшильдт проти Данії», «Мироненко і Мартиненко проти України» зазначається, що наявність безсторонності, для цілей пункту 1 статті 6 Конвенції, має визначатися за допомогою суб`єктивного та об`єктивного критеріїв. Щодо суб`єктивної складової даного поняття, то у справі «Гаусшильдт проти Данії» вказано, що потрібні докази фактичної наявності упередженості судді для відсторонення його від справи. Причому суддя вважається безстороннім, якщо тільки не з`являються докази протилежного. Таким чином, існує презумпція неупередженості судді, а якщо з`являються сумніви щодо цього, то для його відводу, в ході об`єктивної перевірки, має бути встановлена наявність певної особистої заінтересованості судді, певних його прихильностей, уподобань стосовно однієї зі сторін у справі.

Таким чином, дійсно відсутні підстави для задоволення заяви представника боржника, яка подана у суді першої інстанції, про що і зазначив суд першої інстанції в ухвалі від 09 січня 2025 року.

Наведені в апеляційній скарзі інші доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Твердження скаржника в апеляційній скарзі про те, що судом першої інстанції порушено норми процесуального закону, не є такими, що порушують розгляд справи по суті.

Крім того судова колегія вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

Справа розглянута по суті правильно, законних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції немає.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Щодо витрат на професійну правничу допомогу.

14 травня 2025 року від адвоката Грабовської М.В., яка діє в інтересах ОСОБА_2 , надійшла заява про стягнення витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 6000 гривень.

Заява вмотивована тим, що 29 серпня 2024 року між Адвокатським об`єднанням «БОНДАРЕНКО ТА ПАРТНЕРИ» та ОСОБА_2 укладено Договір про надання правничої допомоги №029/2024, відповідно до якого Адвокатське об`єднання надає Клієнту правничу допомогу та юридичні послуги, пов`язані із представництвом інтересів Клієнта як стягувача у виконавчому провадженні № 33071613, що перебуває на виконанні Ренійського відділу державної виконавчої служби в Ізмаїльському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса).

13 лютого 2025 року між Адвокатським об`єднанням «БОНДАРЕНКО ТА ПАРТНЕРИ» та ОСОБА_2 укладено Додаткову угоду № 1 до Договору про надання правничої допомоги № 029/2024 від 29.08.2024 року, якою внесено зміни до п. 1.2. Договору про надання правничої допомоги № 029/2024 від 29.08.2024 року шляхом викладення їх в наступній редакції: «Адвокатське об`єднання здійснює представництво інтересів Клієнта в суді апеляційної інстанції по справі № 523/20129/24, що включає: консультації, направлення адвокатських запитів, складення та підписання відзиву,заперечень, заяв, клопотань та інших документів, а також участь в судових засіданнях по даній судовій справі в суді апеляційної інстанції». З метою забезпечення належного представництва інтересів ОСОБА_2 по справі № 523/20129/24 та враховуючи встановлений судом апеляційної інстанції 7-денний строк для надання відзиву на апеляційну скаргу, адвокатом Грабовською М.В. адвокатом Адвокатського об`єднання «БОНДАРЕНКО ТА ПАРТНЕРИ» надано ОСОБА_2 наступні послуги:

- подано до суду апеляційної інстанції заяву про вступ в справу як представника (Вхідний номер (авт.): 4693/25-Вх, Вхідна дата: 18.02.25);

- адвокат Грабовська М.В. ознайомилась з матеріалами апеляційної скарги через підсистему ЄСІТС «Електронний суд» та провела правовий аналіз законодавства, що регулює спірні правовідносини, які виникли у справі № 523/20129/24 та підготувала правову позицію по справі;

- підготовлено та подано відзив на апеляційну скаргу, направлення іншим учасникам (Вхідний номер (авт.): 4713/25-Вх, Вхідна дата: 18.02.25)

Вказане відображено в Акті наданих послуг від 19.02.2025 року № 1.

Відповідно до вказаного Акту, в період з 13.02.2025 року по 19.02.2025 року Адвокатським об`єднанням надано послуги наступною вартістю: 1) подано до суду апеляційної інстанції заяву про вступ в справу як представника, ознайомлено з матеріалами апеляційної скарги через підсистему ЄСІТС «Електронний суд», проведено правовий аналіз законодавства, що регулює спірні правовідносини, які виникли у справі № 523/20129/24 та сформовано правову позицію 1 послуга вартість послуги: 2000,00 грн, всього 2000,00 грн; 2) підготовлено та подано до суду відзив на апеляційну скаргу 1 послуга вартість послуги: 4000,00 грн, всього 4000,00 грн.

Відтак, відповідно до вказаного Акту, Адвокатське об`єднання надало ОСОБА_2 послуги на загальну суму 6000,00 грн (шість тисяч гривень нуль копійок). У свою чергу, ОСОБА_2 сплатила вказані кошти в готівковому вигляді, що підтверджується Довідкою від 19.02.2025 року.

Дослідивши матеріали справи, розглянувши заяву про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, колегія суддів доходить висновку про її задоволення з огляду на таке.

Згідно з ч.1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Апеляційним судом при ухваленні судового рішення не вирішено питання щодо розподілу витрат на професійну правничу допомогу понесену в суді першої інстанції.

Таке питання може бути вирішено шляхом постановлення додаткового судового рішення.

Згідно із ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення чи ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу понесені в суді першої інстанції надано наступні документи: копію договору про надання професійної правничої (правової) допомоги; додаток №1 до вказаного договору яким визначено розмір гонорару; рекомендованими (мінімальними) ставками адвокатського гонорару (винагороди); банківські документи на оплату послуг на суму 12 000,00 грн, акт виконаних робіт.

Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Згідно з ст. 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Відповідно до ч. 2 ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків встановлених законом.

Згідно з п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

Разом із тим чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно з ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

При цьому склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про їх відшкодування.

Розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою. Отже витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.

Відповідно до статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності є, зокрема, надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; захист прав, свобод і законних інтересів підозрюваного, обвинуваченого, підсудного, засудженого, виправданого, особи, стосовно якої передбачається застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру або вирішується питання про їх застосування у кримінальному провадженні, особи, стосовно якої розглядається питання про видачу іноземній державі (екстрадицію), а також особи, яка притягається до адміністративної відповідальності під час розгляду справи про адміністративне правопорушення; надання правової допомоги свідку у кримінальному провадженні; представництво інтересів потерпілого під час розгляду справи про адміністративне правопорушення, прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» ).

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини (пункт 28 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц; пункт 19 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2021 року у справі №910/12876/19).

Як убачається з матеріалів справи, позивачем адвокату сплачено 6 000 грн за надану професійну правову допомогу понесену в суді апеляційної інстанції.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів дійшла висновку, що відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу у сумі 6000 грн відповідає критеріям розумності, співмірності і тому заява підлягає задоволенню та стягненню у розмірі 6000 грн з урахуванням складності справи та виконаних адвокатом наданих послуг, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт, обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 09 січня 2025 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_4 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_5 ) судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 6000 гривень.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її ухвалення, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 26 травня 2025 року.

Головуючий Р.Д. Громік

Судді: М.М. Драгомерецький

О.С. Комлева