Справа №:755/8228/25
Провадження №: 2-з/755/128/25
У Х В А Л А

про забезпечення позову

"26" травня 2025 р. суддя Дніпровського районного суду міста Києва Катющенко В.П., розглянувши заяву позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації про визнання місця проживання дитини, -

В С Т А Н О В И В:

До Дніпровського районного суду м. Києва надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, яка передана у провадження судді Катющенко В.П. у відповідності до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями.

Разом із позовної заявою, позивачем подано заяву про застосування заходу забезпечення позову про визнання місця проживання дитини, у якій просить суд: постановити ухвалу про забезпечення позову, якою до моменту вирішення справи по суті, заборонити відповідачу чинити перешкоди у спілкуванні дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з батьком - ОСОБА_1 шляхом встановлення ОСОБА_1 до моменту вирішення справи по суті, спосіб участі у вихованні та спілкуванні з його дитиною ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме: кожного першого та третього тижня місяця з 16 години 30 хвилин середи до 09 години 00 хвилин четверга без присутності матері у місці проживання батька або в іншому місці на розсуд батька дитини; кожного другого та четвертого тижня місяця з 10 години 00 хвилин суботи до 18 години 00 хвилин неділі без присутності матері у місці проживання батька або в іншому місці на розсуд батька дитини.

Заява обґрунтована тим, що матір його дитини проживає з нею разом в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 . Ця квартира була придбана ними спільно влітку 2018 року під час перебування у шлюбі. Він добровільно без примусу і судових рішень, погодився на те, щоб дитина проживала з матір`ю. Надав можливість проживати дитині з матір`ю у наявному житлі. Він живе в іншому житлі, яке орендує, щоб не заважати матері та дитині спілкуватись. Після розлучення кілька разів дитина жила із ним по декілька днів (до тижня) за добровільної згоди на це матері дитини. Він регулярно надає матері його дитини кошти для виховання дитини. Окрім того, періодично йому щастить бачитись дитиною і він додатково купую їй їжу, одяг, відвідує розважальні центри для дітей та інше. Таким чином, він бере участь у вихованні та утриманні дитини, йде на зустріч матері дитини в усіх можливих проявах, наскільки може, не чинить ніяких перешкод у спілкуванні з дитиною.

Відповідач регулярно чинить перешкоди у спілкуванні з дитиною.

Зокрема: переховує дитину в невідомих йому місцях, не відповідає на дзвінки та повідомлення, змінила замок у квартирі, яка придбана ними спільно у шлюбі, користуючись правовим режимом воєнного стану, протягом трьох останніх років, регулярно без його відома вивозить дитину за межі державного кордону України.

Зокрема, вперше вони виїхали 26.02.2022 і безперервно перебували там до 21.03.2023. Після нетривалого приїзду в Україну, дружина забрала дитину і пробула за кордоном, з двома незначними перервами, ще до листопада 2023 року. За словами відповідача вони переховуючись в Німеччині від війни. Війна в Україні триває і досі, але відповідач в листопаді 2023 року «остаточно» повернулась жити в Україну разом з дитиною. Довга розлука, яку він для себе ніяк не міг обґрунтувати та зрозуміти, зіпсувала їх стосунки, що і призвело спочатку до відсутності ведення спільного побуту, а пізніше і до розірвання шлюбу. Фактично, разом вони не проживають з жовтня-листопада 2024 року. В листопаді 2024 року відповідач попереджала його, що поїде до Польщі у відрядження на тиждень і просила цей тиждень побути з дитиною. Він радо погодився. Коли ж він в призначений день приїхав забирати дитину, то двері квартири були зачинені і ніхто не відповідав на його телефонні дзвінки. Відповідач вивезла дитину до Польщі 11.11.2024, а потім до Німеччини, і вони повернулись не через тиждень, а 28.11.2024, про що його теж ніхто не повідомив.

08.03.2025 він приїхав до квартири, де живе його донька та відповідач. Він привіз квіти для дитини та відповідача, полуницю для дитини та новий одяг. Двері були закриті. Телефоном зв`язатись з відповідачем він не зміг, автоматичний голос оператора польською мовою сказав йому, що абонент знаходиться поза межами досяжності. Зв`язавшись з відповідачем в месенджері Telegram він кілька разів запитав де його дитина. Відповідач не відповіла, ухиляючись від відповіді і змінюючи тему розмови.

За інформацією від ДПСУ, пізніше, він дізнався, що його дитину вивезли за кордон без його відома 08.03.2025 та повернули в Україну 23.03.2025.

Весь цей час, хвилюючись за життя та здоров`я дитини, він приїжджав до будинку на вулиці Будівельників, де мешкає його дитина. З 8 по 23 березня в квартирі були зачинені двері, вікна в усіх кімнатах відкриті (на вулиці було холодно), у кухні було увімкнене світло.

Не отримуючи відповіді де знаходиться його дитина, не маючи інших способів дізнатись про це, він слідкував за активністю відповідача у соціальних мережах. В цей час відповідач в соціальних мережах демонструвала свою присутність в Києві: були опубліковані її фотографії при розлитті алкогольних напоїв з подругами, на тренуванні та на Софіївській площі.

Окрім того, відповідач працює в Міністерстві цифрової трансформації України та має відвідувати своє робоче місце, а не бути за кордоном такий тривалий період часу.

Це може свідчити про те, що дитина з 08 березня по 23 березня перебувала за межами державного кордону без відповідача, а з невстановленими третіми особами, яким відповідач передала дитину. Як батько дитини, він згоди на це категорично б ніколи не надав.

31 березня він отримав від відповідача повідомлення, в якому відповідач погрожувала виїхати разом з дитиною до Німеччини на постійне місце проживання.

На час дії правового режиму воєнного стану, один з батьків може вивозити дитину за кордон без дозволу другого з батьків. Однак, ця правова норма була запроваджена для біженців та тих, хто реально страждає від війни. Відповідач живе в Києві, як і він, як і працівники Дніпровського районного суду міста Києва, як і мільйони людей. І поїздки відповідача за кордон не пов`язані з необхідністю збереження життя та здоров`я відповідача або ж їх дитини.

Наскільки відомо позивачу, за кордоном України, на території Німеччини проживає матір відповідача зі своїм чоловіком та ще однією донькою. Відповідач з дитиною жили там протягом майже двох років і у відповідача там склались соціальні зв`язки, можливо романтичні зв`язки, зв`язки сексуального потягу, які дозволяють отримувати там фінансування, з недоступних йому джерел, та перебувати там необмежений час.

За словами відповідача, вона працює в Міністерстві цифрової трансформації України, але заробітну плату їй не виплачують, у зв`язку із складною геополітичною ситуацією та політикою президента США Дональда Трампа, який своїми рішеннями якось вплинув на доходи службовців Міністерства.

Це звучить комічно, але таким чином, за словами відповідача, у неї немає достатніх доходів та засобів для існування, немає стійкої прив`язки до проживання в Україні.

Натомість, відповідач, зловживаючи своїм правом вивозити дитину за кордон без дозволу батька на час дії воєнного стану, ніяким чином не страждаючи від цього самого воєнного стану, поводячи себе непередбачувано, створює загрозу того, що під час однієї із поїздок за кордон, відповідач не повернеться в Україну разом з дитиною і у його буде відсутня можливість побачити свою дитину протягом тривалого періоду часу.

Все це створює реальний ризик викрадення дитини відповідачем, що нанесе шкоду інтересам дитини.

Позивач як батько дитини не має наміру та правової можливості перетинати межі державного кордону України з дитиною з причини перебування у статусі військовозобов`язаного та дії в Україні правового режиму воєнного стану.

Згідно п.б частини першої статті 151 ЦПК України, заява про забезпечення позову повинна містити пропозиції заявника щодо зустрічного забезпечення. В цьому контексті позивач пропонує абсолютно паритетну вимогу,.

ІНФОРМАЦІЯ_2 о 10:00 в день народження його доньки він прибув до дитячого садка, який відвідує дитина. Це був день, коли він вперше за останній місяць побачив свою дитину. Він привіз їй кілька подарунків, квіти, торт, оплатив аніматорів, які розважали дітей. Він зустрів свою дитину з травмами обличчя: загалом у неї було близько десяти порізів та подряпин навколо правого ока, розірвана шкіра на в ніздрі та синець під лівим оком. Ці тілесні ушкодження були явно не свіжими і вже заживали. Він спитав у п`ятирічної дитини, що з нею сталось і вона нервово, ховаючи очі, явно не бажаючи відповідати на його питання, сказала, що сама себе подряпала нігтями. Його дитина ментально та фізично здорова, вона не в змозі сидіти і наносити собі самостійно тілесні ушкодження обличчя, одне за одним, ніяк на це не реагуючи. Тому він обґрунтовано підозрює, що дитина сказала неправду. Відповідач почувши їх розмову розізлилась і забрала дитину, змінивши тему розмови. Це повторювалось неодноразово протягом святкування.

Після цього випадку він почав контактувати та працювати з ювенальною поліцією та Службою у справах дітей Дніпровської РДА.

Спеціалісти цих установ порадили йому звернутись до суду з позовом про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною. Він звернувся з таким позовом до суду, однак поки що все це безрезультатно.

15.04.2025 він звернувся до Служби у справах дітей Дніпровської РДА з заявою про необхідність проведення профілактичної роботи з матір`ю дитини з метою недопущення порушення прав дитини на спілкування з батьком. На це Служба йому відповіла листом, в якому вказала наступне: «Спеціалістами Служби проведено бесіду з матір`ю малолітнього ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , яка пояснила, що спілкуванню дочки з Вами не перешкоджає. Зі слів ОСОБА_2 , з метою налагодження емоційного зв`язку дитини з Вами, нею було запропоновано укласти угоду, затвердити графік зустрічей з дитиною від якої Ви відмовились.» Спеціалісти Служби не уточнили умови угоди, яка на думку матері може стати підставою для наявності у нього можливості спілкуватись з дитиною.

Так, мати його дитини вимагала у нього укласти угоду, згідно якої: він після розлучення не буду претендувати на спільно набуту у шлюбі квартиру; він буде забирати дитину в середу і повертати її їй в неділю тобто більшість часу дитина буде жити з ним, утримуватись за його рахунок та виховуватись ним; він має платити щомісяця матері дитини грошові кошти у сумі 3000 $ (три тисячі доларів) США. Така угода дійсно була йому запропонована як єдина можливість спілкуватись з дитиною. Але він дійсно відмовився від цієї угоди.

Спеціалісти Служби не враховують що сама вимога укласти будь-яку угоду для спілкування з дитиною - сама по собі і є формою перешкоди у спілкуванні з дитиною.

Окрім того, перешкоди у спілкуванні з дитиною проявляються в наступному.

Дитина здобуває дошкільну освіту, відвідуючи дошкільний підрозділ Ліцею 141 «ОРТ» м. Києва - фактично, дитячий садочок. Електронну чергу у цей дитячий садочок зайняв він майже одразу як народилась дитина. Тепер мати дитини, повністю її обмеживши у спілкуванні з ним, не дозволяє йому забирати дитину з садочка, в який він її влаштував.

Так, 24.04.2025 у мобільному додатку Viber в групі для комунікації батьків групи садочку, який відвідує дитина, відповідач написала повідомлення наступного змісту в якому публічно прямо заборонила йому забирати дитину і бачитись з дитиною без її погодження. В повідомленні вона зазначила, що вона живе з дитиною і цим ніби презюмувала, що у неї є більше прав на спілкування з дитиною, ніж у нього. Цим повідомленням вона повідомила педагогічних працівників садочка та всіх батьків, що він з якихось причин не має права за власним бажанням забирати дитину з садочка. Читачами та свідками цього повідомлення стали усі батьки у групі, яку відвідує його дитина. Насправді, він має право забрати дитину в будь-який час і так само її не віддавати матері. Але він не хоче травмувати дитину та порушувати її права на спілкування з кожним з батьків.

Позивач зазначає, що він адекватний люблячий батько і тому він змушений хоч якось в судовий спосіб врегулювати режим свого спілкування з дитиною та способи участі у її вихованні.

Суддя, вивчивши доводи поданої заяви та долучені матеріали, приходить до наступного.

Відповідно до ч.ч. 1, 3, 4 ст. 153 ЦПК України заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду), крім випадків, передбачених частиною п`ятою цієї статті.

Суд, розглядаючи заяву про забезпечення позову, може викликати особу, яка подала заяву про забезпечення позову, для надання пояснень або додаткових доказів, що підтверджують необхідність забезпечення позову, або для з`ясування питань, пов`язаних із зустрічним забезпеченням.

У виняткових випадках, коли наданих заявником пояснень та доказів недостатньо для розгляду заяви про забезпечення позову, суд може призначити її розгляд у судовому засіданні з викликом сторін

Суддя не вбачає необхідності виклику особи, яка звернулася до суду із заявою про забезпечення позову до подання позовної заяви, а також для призначення розгляду заяви у судовому засіданні з викликом сторін.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Метою вжиття заходів щодо забезпечення позову є уникнення можливого порушення в майбутньому прав та охоронюваних законом інтересів позивача, а також можливість реального виконання рішення суду та уникнення будь-яких труднощів при виконанні у випадку задоволення позову.

Згідно з ч. 1 ст. 150 ЦПК України, позов забезпечується шляхом: накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; накладенням арешту на активи, які є предметом спору, чи інші активи відповідача, які відповідають їх вартості, у справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави; забороною вчиняти певні дії; встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Як роз`яснено в п. 4 Постанови Пленуму Верховного суду України від 22.12.2006 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Таким чином, вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має оцінити обґрунтованість доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості та адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25.09.2019 у справі № 320/3560/18.

Заходи забезпечення позову повинні бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Співмірність передбачає співвіднесення судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони вчиняти певні дії.

Під час оцінки доводів заяви про забезпечення позову суд керується положеннями Конвенції про права дитини, Сімейного кодексу України, Законом України «Про охорону дитинства».

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою, десятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Згідно зі статтями 18, 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки, або у відповідних випадках законні опікуни, несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У пункті 1 статті 9 Конвенції про права дитини, передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Згідно з пунктом 3 статті 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

У § 54 рішення Європейського суду з прав людини від 07.12.2006 № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Olsson v. Sweden» (№ 2) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення у справі «Johansenv. Norway» від 07.08.1996, § 78).

Відповідно до статті 51 Конституції України кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.

Відповідно до приписів статей 141, 153 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою; розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини; мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини (частини 1- 3 статті 157 СК України).

Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду у разі задоволення позову.

Судове рішення про визначення місця проживання дитини і відібрання дитини від батька (матері) без позбавлення батьківських прав спрямовано на передачу дитини від однієї особи (батька/матері) до іншої особи (матері/батька).

Заходи ж забезпечення позову, що полягають у визначенні часу та місця побачення і спілкування дитини з одним із батьків, який на час розгляду справи про визначення місця проживання дитини проживає окремо від неї, спрямовані на усунення перешкод у спілкуванні дитини з цим із її батьків на час вирішення по суті спору щодо місця її проживання.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), практика якого відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України та ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовується судами як джерело права, зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у найкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (рішення ЄСПЛ від 16.07.2015 у справі за заявою «MAMCHUR v. UKRAINE», № 10383/09, § 100).

Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (рішення ЄСПЛ від 07.12.2006 у справі за заявою «HANT v. UKRAINЕ», № 31111/04, § 54).

Також ЄСПЛ наголошував на необхідності та важливості контакту дитини з кожним із батьків під час тривалого судового процесу та відсутності остаточного рішення щодо визначення місця проживання дитини. Так, у рішенні «Крістіан Кетелін Унгуряну проти Румунії» від 04.09.2018 ЄСПЛ вказав, що тривалий судовий процес, пов`язаний, у тому числі зі встановленням графіка відвідування дитини, невиправдано позбавив батька можливості бачитися з сином протягом чотирьох років, що свідчить про порушення статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод щодо права на повагу до його приватного і сімейного життя, а тому є допустимим встановлення такого графіка до закінчення розгляду справи по суті.

У таких чутливих правовідносинах, враховуючи можливий тривалий судовий розгляд справи про визначення місця проживання малолітньої дитини, сприяння забезпеченню відновлення відносин та емоційного контакту малолітньої дитини особисто з її матір`ю/ батьком, повинно переважати над бажанням інших осіб обмежити або взагалі відгородити дитину від зустрічей із матір`ю/ батьком.

Відповідних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 29.09.2021 у справі №490/1087/21 (провадження № 61-12931св21), від 25.11.2020 у справі №760/15413/19 (провадження № 61-9164св20), від 17.05.2021 у справі № 761/25101/20 (провадження № 61-1092св21), від 15.09.2021 у справі № 752/6099/20 (провадження № 61-13598св20).

Системний аналіз наведених норм права та судової практики дає підстави вважати, що батько, який на час вирішення справи про визначення місця проживання дитини проживає окремо від дитини, також має право на особисте спілкування з нею, а мати не має права перешкоджати батьку спілкуватися з дитиною та брати участь у їх вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини і таке спілкування відбувається саме в інтересах дитини.

Разом із тим, запропоновані позивачем заходи забезпечення позову до моменту вирішення справи по суті шляхом встановлення способів участі у вихованні та спілкуванні з дитиною ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме: кожного першого та третього тижня місяця з 16 години 30 хвилин середи до 09 години 00 хвилин четверга без присутності матері у місці проживання батька або в іншому місці на розсуд батька дитини; кожного другого та четвертого тижня місяця з 10 години 00 хвилин суботи до 18 години 00 хвилин неділі без присутності матері у місці проживання батька або в іншому місці на розсуд батька дитини, не можуть бути задоволені судом в повному обсязі виходячи з наступного.

Так, позивач зазначив адресу свого місця проживання як: АДРЕСА_2 . В той же час, достовірних відомостей про те, що позивач на час звернення до суду із заявою про забезпечення позову фактично постійно проживає за вказаною адресою, і що в цій квартирі створені належні умови для проживання дитини, матеріали справи не містять. У позовній заяві позивач зазначає, що проживає сам в трикімнатній квартирі в АДРЕСА_3 . До позовної заяви долучив акт обстеження умов проживання за адресою квартири АДРЕСА_4 , однак жодним чином не обґрунтував та не надав відомостей які б підтверджували його право на проживання у вказаному житлі.

Відповідно до усталеної практики Європейського Суду з прав людини право на суд, захищене статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін (див. рішення у справі «Горнсбі проти Греції» (Hor№sby v. Greece), від 19 березня 1997 року, п. 40, Reports of Judgme№ts a№d Decisio№s 1997-II).

Із урахуванням цього, будь-яке можливе забезпечення позову, у випадку найменшої загрози його невиконання, є виправданим, якщо занижує поріг легітимного сподівання особи на захист свого порушеного права, і є законним, необхідним та збалансованим із правами усіх сторін спору.

Отже, виходячи з обставин, викладених у заяві про забезпечення позову та долучених до позовної заяви доказів, враховуючи беззаперечне право позивача на спілкування з дитиною, з метою забезпечення підтримання зв`язку дитини з батьком, суддя вважає за необхідне вжити заходів забезпечення позову шляхом встановлення ОСОБА_1 способів участі у вихованні та спілкуванні з дитиною ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме: кожної першої та третьої середи кожного місяця з 16 години 30 хвилин до 19 години 30 хвилин за місцем проживання дитини, у присутності матері дитини ОСОБА_2 , за її бажанням; кожної другої та четвертої суботи кожного місяця з 11 години 00 хвилин до 18 години 00 хвилин за місцем проживання дитини, з урахуванням стану здоров`я дитини або за погодженням із матір`ю дитини в місцях відпочинку, розважальних центрах, парках та інших громадських місцях, якщо це не шкодить здоров`ю, правам та інтересам дитини, у присутності матері дитини ОСОБА_2 , за її бажанням.

З огляду на викладене, заява про забезпечення позову підлягає задоволенню частково.

На підставі викладеного, керуючись статями 149, 150, 153, 260, 353, 354 ЦПК України, суддя, -

П О С Т А Н О В И В:

Заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації про визнання місця проживання дитини - задовольнити частково.

Вжити заходи забезпечення позову наступним шляхом:

Визначити місце та час спілкування ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , за наступним графіком:

1) кожної першої та третьої середи кожного місяця з 16 години 30 хвилин до 19 години 30 хвилин за місцем проживання дитини, у присутності матері дитини ОСОБА_2 , за її бажанням;

2) кожної другої та четвертої суботи кожного місяця з 11 години 00 хвилин до 18 години 00 хвилин за місцем проживання дитини, з урахуванням стану здоров`я дитини або за погодженням із матір`ю дитини в місцях відпочинку, розважальних центрах, парках та інших громадських місцях, якщо це не шкодить здоров`ю, правам та інтересам дитини, у присутності матері дитини ОСОБА_2 , за її бажанням.

В іншій частині заяви - відмовити.

Ухвала про забезпечення позову підлягає негайному виконанню з дня її постановлення незалежно від її оскарження і відкриття виконавчого провадження.

Строк пред`явлення ухвали до виконання три роки.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга подається до Київського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Стягувач - ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_2 .

Боржник - ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_1 .

Суддя: