Справа № 482/1762/23
Номер провадження 2/482/180/2025
РІШЕННЯ

іменем України

28 травня 2025 року м.Нова Одеса

Новоодеський районний суд Миколаївської області в складі головуючого судді Баранкевич В.О., секретаря судового засідання Тищенко В.В., за участю позивача ОСОБА_1 , представника позивача адвоката Лещенка О.О., представника відповідачів ОСОБА_2 і ОСОБА_3 адвоката Долгової Л.В., яка приймає участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції, розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок самовільно зайнятої земельної ділянки, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_3 про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок самовільно зайнятої земельної ділянки. Позовні вимоги обгрунтовані тим, що позивачу на підставі рішення (постанови) Миколаївського апеляційного суду від 17.06.2021 року (справа № 482/871/20) належить на праві приватної власності 41/100 земельної ділянки загальною площею 42 га., кадастровий номер :06:000:0009, яка розташована на території Сухоєланецької сільської ради Миколаївського району Миколаївської області. Однак на протязі 2021-2022 років належну позивачу частину земельної ділянки самовільно зайняла ОСОБА_2 з метою вирощування соняшника і зернових культур, що підтверджується довідкою № 179/4 від 02.11.2022 року. Позивач вважає, що відповідачами їй завдано шкоду внаслідок самовільного зайняття земельної ділянки, яка підлягає стягненню з відповідача, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Підстави для настання цивільно-правової відповідальності за порушення земельного законодавства встановлено, зокрема, Земельним кодексом України.

Згідно зі ст. 211 ЗК за самовільне зайняття земельних ділянок громадяни та юридичні особи несуть відповідно до законодавства цивільну, адміністративну або кримінальну відповідальність.

Відповідно до ст. 152 ЗК держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Відповідно до частини другої статті 157 ЗК України порядок визначення та відшкодування збитків власникам землі і землекористувачам встановлюється Кабінетом Міністрів України (Порядок визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 19 квітня 1993 року № 284 (далі - Порядок);Методика визначення розміру шкоди, заподіяної внаслідок самовільного зайняття земельних ділянок, використання земельних ділянок не за цільовим призначенням, зняття ґрунтового покриву (родючого шару ґрунту) без спеціального дозволу, затверджена Постановою Кабінету Міністрів України № 963 від 25 липня 2007 року (далі - Методика)). Проте, норми вказаних актів, які регулюють спірні правовідносини, не встановлюють права та обов`язку позивача підтвердити свої вимоги виключно розрахунками, зробленими відповідно до Методики.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, передбачених цим кодексом.

Самовільним зайняттям земельної ділянки, відповідно до статті 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель», є будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними.

Згідно пункту 7 Методики, розрахунок розміру шкоди, заподіяної державі, територіальним громадам внаслідок самовільного зайняття земельних ділянок, використання земельних ділянок не за цільовим призначенням, зняття ґрунтового покриву (родючого шару грунту) без спеціального дозволу, проводиться Держекоінспекцією та її територіальними органами або Держгеокадастром та його територіальними органами, а розміру шкоди, заподіяної юридичним та фізичним особам, - територіальними органами Держгеокадастру на підставі матеріалів обстежень земельних ділянок, проведених відповідно до Порядку виконання земельно-кадастрових робіт та надання послуг на платній основі державними органами земельних ресурсів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01 листопада 2000 року № 1619.

Станом на момент виникнення спірних правовідносин Порядок виконання земельно- кадастрових робіт та надання послуг на платній основі державними органами земельних ресурсів, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 01 листопада 2000 року № 1619, втратив чинність на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 01 березня 2017 року № 109 «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких постанов Кабінету Міністрів України». Позивач з метою виконання положень п. 7 Постанови Кабінету Міністрів України № 963 від 25.07.2007 року звернувся 03.04.2023 року із заявою до Сухоєланецької сільської ради Миколаївського району Миколаївської області про здійснення розрахунку шкоди, заподіяної внаслідок самовільного зайняття ОСОБА_2 належної на праві приватної власності частини в розмірі 40/100 земельної ділянки загальною площею 42 га., кадастровий номер :06:000:0009 на протязі 2021-2022 років. Однак 12.04.2023 року позивач отримав відповідь від Сухоєланецької сільської ради за вих. № 80 від 12.04.2023 року, якою було відмовлено у зв`язку із тим, що «статтею 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» ( далі Закон) визначено, що самовільне зайняття земельної ділянки - будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними. Відповідно до пункту 2 Методики визначення розміру шкоди, заподіяної внаслідок самовільного зайняття земельних ділянок, використання земельних ділянок не за цільовим призначенням, псування земель, порушення режиму, нормативів і правил їх використання (далі - Методика) затвердженої Постановою Кабінетом Міністрів України від 25.07.2007 № 963 (у редакції від 28.12.2022 р.) розмір шкоди визначається окремо по кожному із зазначених правопорушень. Пунктом 7 і Методики визначено, що підставою для здійснення розрахунку розміру шкоди є матеріали справи про адміністративне правопорушення, які підтверджують факт вчинення правопорушення, а саме: акт перевірки або акт, складений за результатами здійснення планового або позапланового заходу державного нагляду (контролю); протокол про адміністративне правопорушення. Статтею 5 Закону визначено органи, які здійснюють державний контроль за використанням та охороною земель, дотриманням вимог законодавства України про охорону земель, проведення моніторингу родючості грунтів, а саме: державний контроль за використанням та охороною земель усіх категорій та форм власності здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин. Державний контроль за використанням та охороною земель також здійснюють виконавчі органи сільських, селищних, міських рад у межах повноважень, визначених законом, у разі прийняття відповідною радою рішення про здійснення такого контролю. Сухоєланецькою сільською радою на теперішній час не реалізовано положень статті 6і Закону. Отже, на підставі вищезазначеного, Сухоєланецька сільська рада на теперішній час не наділена повноваженнями щодо визначення розміру шкоди, заподіяної внаслідок самовільного зайняття земельної ділянки.». Отримавши вказану відповідь сільради за вих. № 80 від 12.04.2023 року про відмову у визначення розміру шкоди, заподіяної внаслідок самовільного зайняття земельної ділянки позивач 29.04.2023 року звернувся із відповідним запитом до Управління Держгеокадастру в Миколаївській області, в якому просив скласти протокол про вчинення адміністративне правопорушення, передбаченого статтею 53 КУпАП, за фактом самовільного зайняття ОСОБА_2 і ОСОБА_3 належної на праві приватної власності частини в розмірі 40/100 земельної ділянки загальною площею 42 га., кадастровий номер :06:000:0009 на протязі 2021-2022 років, однак станом на сьогоднішній день відповіді не надано; жодних документів про вчинене правопорушення не складено. У зв`язку з тим, що відповідач використав всі можливі і передбачені діючим законодавством способи встановлення розміру шкоди, заподіяної внаслідок самовільного зайняття земельної ділянки, ним було самостійно розраховано розмір вказаної шкоди.

Аналогічна позиція відображена в постанові Верховного суду від 15.01.2019 при розгляді справи № 5011-9/336-2012.

Оскільки діюче законодавство встановлює принцип непорушності права власності, а також відповідальність за самовільне (незаконне) заволодіння чужим майном в супереч згоди власника, однак у передбачений постановою Кабінету Міністрів України № 963 від 25.07.2007 року отримати відповідний розрахунок шкоди неможливо через обставини, які не залежать від позивача, і позивач вчинив всі необхідні і можливі дії , передбачені вказаною постановою № 963, позивач вимушений звернутися до суду для реального захисту свого права на відшкодування шкоди, завданої протиправним тимчасовим позбавленням права власності, зробивши власний розрахунок.

Розмір шкоди, заподіяної внаслідок самовільного зайняття земельної ділянки, розрахований відповідно до Постанови КМУ № 963 від 25.07.2007 року «Про затвердження Методики визначення розміру шкоди, заподіяної внаслідок самовільного зайняття земельних ділянок, використання земельних ділянок не за цільовим призначенням, зняття ґрунтового покриву (родючого шару грунту) без спеціального дозволу» визначений наступним чином.

Розмір шкоди, заподіяної внаслідок самовільного зайняття земельної ділянки, визначається:

для всіх категорій земель (крім земель житлової та громадської забудови) за такою формулою:

Шс = Пс х Нп х Кф х Кі (1),

де Шс - розмір шкоди, заподіяної внаслідок самовільного зайняття земельної ділянки, гривень;

Пс - площа самовільно зайнятої земельної ділянки, гектарів;

Нп - середньорічний дохід, який можна отримати від використання земель за цільовим призначенням, визначений у додатку 1, з урахуванням переліків, наведених у додатках 2 і 3;

Кф - коефіцієнт виду використання земель, визначений у додатку 4;

Кі - коефіцієнт індексації нормативної грошової оцінки земель, який дорівнює добутку коефіцієнтів індексації нормативної грошової оцінки земель за 2020 та наступні роки, що розраховуються Держгеокадастром відповідно до статті 289 Податкового кодексу України (Проте, листом Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру 04 січня 2019 року № 22-28-0.22-125/2-19 "Про індексацію нормативної грошової оцінки земель" повідомлено, що відповідно до пункту 9 підрозділу 6 розділу XX "Перехідні положення" Податкового кодексу України індекс споживчих цін за 2017-2023 роки, що використовується для визначення коефіцієнта індексації нормативної грошової оцінки сільськогосподарських угідь, земель населених пунктів та інших земель несільськогосподарського призначення, застосовується із значенням 100 відсотків. Отже, значення коефіцієнта індексації нормативної грошової оцінки сільськогосподарських угідь, земель населених пунктів та інших земель несільськогосподарського призначення за 2021 і 2022 роки становлять 1,0 .)

Розрахунок шкоди, заподіяної внаслідок самовільного зайняття відповідачами земельної ділянки з кадастровим номером :06:000:0009 на 2021 рік:

Шс = (42 га * 41 : 100 = 17,22 га) * (3026 грн. з гектара) * (2,5 (п. 4 додатку 4 Методики)) * (1,0 (2021 рік)) = 130 269,30 грн.

Розрахунок шкоди, заподіяної внаслідок самовільного зайняття відповідачами земельної ділянки з кадастровим номером :06:000:0009 на 2022 рік:

Шс = (42 га * 41 : 100 = 17,22 га) * (3026 грн. з гектара) * (2,5 (п. 4 додатку 4 Методики)) * (1,0 (2022 рік)) = 130 269,30 грн.

Загальна сума шкоди, заподіяної внаслідок самовільного зайняття відповідачами земельної ділянки з кадастровим номером :06:000:0009 на 2021 і 2022 роки:

130 269,30 грн. + 130 269,30 грн. = 260 538,60 грн.

Відповідно до ст. 541 ЦК України солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання.

Згідно із ч. 1 ст. 543 ЦК України у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

Оскільки, як вбачається із довідки № 179/4 від 02.11.2022 року, самовільне зайняття земельна ділянка з кадастровим номером :06:000:0009, яка знаходиться на території Воронцівського старостинського округу, в період 2021 -2022 року оброблялась громадянами. ОСОБА_2 та ОСОБА_3 спільно, позивач вважає за необхідне просити суд стягнути завдану шкоду солідарно.

Заходи досудового врегулювання спору між сторонами не вживалися, заходи забезпечення доказів або позову до подання позовної заяви не здійснювались.

Позивач підтверджує, що ним не подано іншого позову (позовів) до цього ж відповідача, з тим самим предметом та з тих самих підстав.

Попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи складає 2605,39 грн. Вказана сума складається з сплаченого судового збору за подання позовної заяви.

Враховуючи вищевикладене, позивач просить суд: 1) стягнути солідарно з ОСОБА_2 (РНОКПП невідомий, адреса: АДРЕСА_1 ) і ОСОБА_3 (РНОКПП невідомий, адреса: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_2 ) 260 538,60 грн. в якості відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок самовільного зайняття земельної ділянки; 2) стягнути з відповідачів на користь позивача судові витрати по справі.

Ухвалою суду від 28 серпня 2023 року відкрито провадження у справі, постановлено проводити її розгляд в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

В судовому засіданні позивач та її представник, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві, позовні вимоги підтримали просили про їх задоволення.

Представник відповідачів в судовому засіданні проти задоволення позову заперечила, посилаючись на обставини, викладені у відзиві на позовну заяву.

У своєму відзиві зазначила, що відповідачі по справі - ОСОБА_5 та ОСОБА_3 не погоджуються з вимогами Позивача, викладеними у позовній заяві у зв язку із наступним. Позивач стверджує, що на підставі постанови Миколаївського апеляційного суду від 17.06.2021 року їй належить на праві власності 41/100 частина від земельної ділянки кадастровий номер :06:000:0009, призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, загальною площею 42 га, що розташована на території Сухоєланецької сільської ради Миколаївського району Миколаївської області. На підтвердження своїх вимог позивач надала суду довідку №179/4 від 02.11.2022, з якої «нібито» позивачу стало відомо, що на протязі 2021-2022 років належну позивачу частину земельної ділянки самовільно зайняла ОСОБА_2 з метою вирощування соняшника і зернових культур. Тоді до чого взагалі відповідачкою визначено ОСОБА_3 не зрозуміло, якщо вона згідно із позовними вимогами, взагалі не має відношення до використання цієї ділянки. Також позивач зазначає, що відповідачем (яким?) завдано шкоду внаслідок самовільного зайняття земельної ділянки, яка підлягає стягненню з відповідача (якого?). Позивачем не визначено ким і яка шкода була заподіяна спірній земельній ділянці. По-перше: слід звернути увагу на той факт, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_6 , що підтверджується наданою позивачем Постановою Миколаївського апеляційного суду від 17.06.2021 року. Йому на праві приватної особистої власності належала земельна ділянка для ведення селянського (фермерського) господарства площею 42 га (кадастровий номер: :06:000:0009), розташована на території Воронцівської сільської Ради Новоодеського району Миколаївської області, що підтверджувалося Державним актом на право приватної власності на землю ІІ-МК №005264 та Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 19.06.2017 №89954445, а також Витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 23.05.2017 року № НВ - 017. Дата державної реєстрації ОСОБА_6 земельної ділянки: 28.03.2013 року. За життя ОСОБА_6 склав Заповіт від 12.11.2018 року за реєстровим №2442, посвідчений приватним нотаріусом Новоодеського районного нотаріального округу Миколаївської області Філіпенко Д.В., яким він заповідав спірну земельну ділянку площею 42га. (кадастровий номер: :06:000:0009) відповідачу - ОСОБА_2 , з якою проживав однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 1998 року та її донці, яку він виховував як рідну (Відповідачці 2) - ОСОБА_3 1992 року народження в рівних частках. Відповідно до ч. 1 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. У встановлений законом шестимісячний термін, кожна із відповідачів звернулася до Новоодеської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_6 . Після відкриття спадкової справи, визначеної у спадковому реєстрі за №4/2020, Відповідачі звернулися до Новоодеської державної нотаріальної контори із заявами про видачу їм свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_7 , але одержали роз`яснення державного нотаріуса Магди Г., в якому вона зазначає, що до Новоодеської державної нотаріальної контори надійшла заява про зупинення видачі свідоцтв про право на спадщину від колишньої дружини померлого - ОСОБА_1 , у зв`язку із її зверненням до суду для визнання права власності на 1/2 частку «нібито в спільному майні подружжя». Оскільки з квітня 1993 року у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин подружжя ОСОБА_8 проживали окремо, тобто фактично поділ спільно набутого майна між ОСОБА_6 та Позивачем відбувся ще в 1993 році, коли він залишив дружині з двома дітьми будинок, а сам зібрав всі особисті речі, та пішов, то спірну ділянку обробляв постійно сам ОСОБА_6 . Коли він помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , спірна земельна ділянка використовувалася ОСОБА_2 і надалі, оскільки вона вважала, маючи на руках заповіт, прийнявши спадщину, її своєю та обробляла її як свою власність. Але, оформити її документально у спадщину заважала позивачка ОСОБА_8 , яка неочікувано подала позов до суду про виділ їй частки зі спірної ділянки в рамках поділу майна подружжя. Суди тривали декілька років. Судом першої інстанції позивачу ОСОБА_1 було відмовлено в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Але, судом Апеляційної інстанції її позовні вимоги щодо визнання за нею права власності на спірну земельну ділянку були задоволені. Згідно наданої позивачем Постанови Миколаївського апеляційного від 17.06.2021 року, за нею лише в червні 2021 року було визнано право власності на частку від спірної земельної ділянки без виділу в натурі. Де наразі знаходиться у цілій земельній ділянці саме 41/100 частка Позивача не визначено документально. Тобто, позивач та відповідачі є співвласниками спірної земельної ділянки без виділу її в натурі на місцевості. Позивач надала до суду Витяг з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, згідно якого частка спірної земельної ділянки була зареєстрована за Позивачем в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 28.07.2021 року на підставі рішення суду. Тобто право власності на земельну ділянку виникло у Позивача (оскільки вона не є спадкоємицею ОСОБА_8 ) з моменту державної реєстрації цих прав, наприкінці липня 2021 року. Не зрозумілими є і вимоги про стягнення шкоди за весь 2021 рік, а не з серпня 2021 року. Саме наявне право власності на земельну ділянку дає право вимагати стягнення коштів за користування такою ділянкою, а оскільки таке право Позивач оформила 28.07.2021 р., цей факт не дає їй права вимагати стягнути з будь-кого плату за користування земельною ділянкою або стягнення шкоди. Окрім цього, вказана Постанова Миколаївського апеляційного суду від 17.06.2021 року була оскаржена відповідачами до Верховного суду. Розгляд справи в Верховному Суді тривав до 26 травня 2022 року. І лише Постановою Верховного суду від 26 травня 2022 року було залишено без змін рішення апеляційної інстанції. Одержано Постанову Верховного Суду відповідачами 20.07.2022 року. В цей приблизно час її одержала і позивач. До цього часу питання чи власниця вона спірної ділянки, чи ні, залишалося відкритим та спірним. Тому позивач і не обробляла спірну земельну ділянку, не знаючи чи зможе нею користуватися, збирати врожай. Відповідно до ст. 126 Земельного кодексу України право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Відповідно до частини 1 ст.125 ЗК України, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Державна реєстрація речових прав на нерухоме майно, зокрема, на земельну ділянку здійснюється державним реєстратором речових прав на нерухоме майно після подання відповідних документів, які підтверджують право особи на реєстрацію даної земельної ділянки. Тобто внаслідок проведення таких реєстраційних дій речове право набувається, змінюється або припиняється. Окрім того, державна реєстрація прав на земельну ділянку може здійснюватись безпосередньо нотаріусом, який укладає договір щодо набуття або припинення права власності на земельну ділянку. При цьому, якщо говорити про використання спірної ділянки Відповідачами, то слід звернути увагу на те, що вони прийняли спадщину після смерті власника на спірну земельну ділянку за заповітом, у встановлений законом строк, тому вони вважаються такими, що прийняли спадщину, оскільки перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) регулюється ст.1216 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах із збереженням її цільового призначення (частина перша статті 1225 ІЦК України). Але, через перешкоди, які створювала Позивач, відповідачі не могли оформити спадщину у нотаріуса. За змістом листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 березня 2013 року № 24-753/0/4-13 "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування" якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Слід звернути також увагу суду на те, що 09 червня 2023 року, Відповідачами було подано позовну заяву до Новоодеського районного суду Миколаївської області про визнання права власності на 59/200 часток від спірної цілої земельної ділянки за кожною, тобто загалом на 59/100 часток спірної земельної ділянки. Позов було прийнято до провадження, номер справи 482/123/23. Було також заявлено вимоги про виділ в натурі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 по 59/200 часток зі складу спірної земельної ділянки. Також у первісному позові по цій справі ОСОБА_1 було заявлено вимоги про виділ в натурі її частки зі спірної земельної ділянки. Все це підтверджує той факт, що спірна ділянка не поділена в натурі на місцевості документально. Окрім цього, було вже судом винесено ухвалу від 04.09.2023 року про призначення судової земельно-технічної експертизи по справі. Коли у липні 2021 року ОСОБА_8 повідомила відповідачів, що вона зареєструвала частину спірної ділянки, ОСОБА_2 домовилася із нею про те, яку її частину Позивач оброблятиме. Вони досягай між собою згоди щодо того, хто і яку частину оброблятиме і наразі, з цього часу, кожна зі сторін обробляє свою частину земельної ділянки. Відповідачам відомо, з останнього, що в жовтні 2022 року ОСОБА_8 засіяла свою частину земельної ділянки пшеницею, а влітку 2023 року вже зібрала урожай на 17,22 га. На початку серпня 2023 року ОСОБА_8 засіяла свою частину ділянки рапсом. Тоді не зрозуміло, яка була нанесена шкода, в чому полягала, з якого моменту нанесена, і все ж хто обробляв спірну земельну ділянку, якщо її частина засіяна ОСОБА_8 і досі, а значить підлягає використанню нею ж самою на загальних засадах. Тобто, з моменту набуття права власності, саме ОСОБА_8 використовувала свою частину ділянки за призначенням, а позов до суду подала необґрунтовано, для того, щоб заробити на Паскалових гроші за вимоги, які не можуть бути задоволені. По-друге: посилання в позові на те, що відповідач ОСОБА_2 з початку 2021 року та до кінця 2022 року без дозволу позивача стала користуватися належною їй земельною ділянкою, на якій вирощувала культури домашнього господарства не доведено жодними доказами. Так, відповідачі як спадкоємці власника ОСОБА_8 , які прийняли спадщину, певний час продовжували обробляти спірну земельну ділянку, але в середині 2021 року надали і Позивачу можливість її обробляти, коли вона зареєструвала своє право власності на неї. Але, вона не повідомила про це сільську раду, а робила все на свій розсуд. Про це вона і замовчує в своєму позові. Доказом чого служить і те, що у зв`язку із зайняттям «нібито» частини спірної земельної ділянки у позивача до 07 серпня 2023 року до відповідачів жодних претензій не виникало. Вона не надсилала вимог про звільнення ділянки, не подавала запити на складання акту до сільради. А запит про розрахунок шкоди подала до Сухоєланецької сільської ради про самовільне зайняття земельної ділянки у 2020-2021 роках лише в квітні 2023 року. Це виглядає дивно, як намагання натягнути ситуацію, якої не було, на бажані наслідки. А заяву про вчинення адміністративного правопорушення позивачка подала до Управління Держгеокадастру в Миколаївській області лише 26 квітня 2023 року. Якщо відповідачі прийняли спадщину та знаходяться в процесі її оформлення на земельну ділянку. Скласти протокол в своїй заяві ОСОБА_8 просить щодо самовільного зайняття 40/100 частин земельної ділянки, але вже на протязі 2021-2021 років. Тобто навіть в окремих зверненнях, вона зазначає різні роки «самовільного зайняття» спірної земельної ділянки та різні частки ділянки. Технічна документація із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку, що складається із трьох частин земельних ділянок відсутня. Не зазначено, яка саме частина спірної ділянки належить на місцевості позивачу, де вона знаходиться. Відсутністні у матеріалах позовної заяви докази самовільного зайняття відповідачем ОСОБА_2 будь-якої частини цієї земельної ділянки та наявності минулорічної порослі, бур`янів чи слідів незібраного минулорічного врожаю на ній. Все вищенаведене, на думку відповідачів, свідчить про безпідставність заявлених позовних вимог як в частині стягнення із неї матеріальної шкоди, завданої самовільним зайняттям частини земельної ділянки. Скарга Позивача до Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області для вирішення питання про притягнення відповідачів, винних нібито у самовільному зайнятті земельної ділянки до адміністративної відповідальності не задоволена. Вказаною установою не було складено протоколу про адміністративне правопорушення. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України визначає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. З ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Стаття 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» передбачає, що самовільне зайняття земельної ділянки - це будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними. Відповідачі успадкували частину спірної земельної ділянки на законних піставах та мають право обробляти її. Відповідно до положень статті 212 ЗК України, самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Частиною другою цієї ж статті передбачено, що приведення земельних ділянок у придатний для користування стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду. Повернення спірної частини ділянки відбулося ще в 2021 році Позивачу без шкоди, нанесеної ділянці, без врожаю, без будівель та споруд і вона наразі її обробляє. Суду позивачем, як власником частини земельної ділянки, не надано доказів самовільного зайняття відповідачем ОСОБА_2 всієї належної позивачу земельної ділянки площею 17,22 та, з цільовим призначення для ведення особистого селянського господарства, а саме по собі твердження про те, що вона прохає суд стягнути із відповідача завдану їй матеріальну шкоду необґрунтоване. Позивач до відзиву долучив інформаційну довідку від 25.09.2023 р., надану на запит адвоката Долгової Л.В., в якій зазначається, що Сухоєланецька сільська рада зробила висновок, що саме ОСОБА_2 , а не її донька ОСОБА_3 обробляла в 2021 -2022 роках спірну земельну ділянку (в минулій довідці, яку надає позивач їх було двоє) лише з того, що нібито ОСОБА_2 сплачувала податок за земельну ділянку в повному обсязі. Тобто це припущення Сухоєланецької сільської ради, а інших доказів, як пише у відповіді староста, не має. Інформації про точну площу, яку було засіяно і якими культурами Старостинський округ не має і інформацією не володіє. Тобто ОСОБА_2 могла засіювати саме свою частину земельної ділянки, а не частину ОСОБА_8 . Окрім цього, за весь цей час, знаючи, що ОСОБА_8 є власником ділянки, вона не сплачувала податок за землю взагалі з 2021-2023 роки. Паскалова ж платила податок за землю, оскільки земельна ділянка не виділена в натурі, тому в повному обсязі, щоб не мати проблем із законом. І це не говорить про самовільне зайняття ділянки. Тобто, в матеріалах справи відсутні письмові докази щодо розміру земельної ділянки, на якій відповідачем нібито фактично було посаджено культури домашнього господарства, і яка площа цієї земельної ділянки була для цього використана. А розрахована Позивачем у позовній заяві шкода в сумі 260538,60 грн. необґрунтована та не підлягає до стягнення із відповідачки. Сама по собі Постанова Миколаївського апеляційного суду від 17.06.2021 року про визнання права приватної власності на частину земельної ділянки із зазначенням площі земельної ділянки і її цільового призначення не вказує на те, що саме таку площу земельної ділянки без дозволу позивача використовувала відповідачка. Позивачем не надано доказів того, що відповідачі використовували вказану частину земельної ділянки у 2021- 2022 роках. Так, надана суду довідка Сухоєланецької сільської ради №179/4 не містить однозначної інформації щодо використання ОСОБА_2 земельної ділянки позивача з 01.01.2021 по 31.12.2022 р. і суперечить довідці №196/4 (яку надають відповідачі), оскільки у ній вказано лише про використання відповідачами ділянки загалом, але й вони мали право на її використання як спадкоємці ОСОБА_8 за заповітом. Інших доказів щодо такої обставини суду не надано. На думку відповідачів, належних доказів використання відповідачами земельної ділянки позивача, тим більше неправомірного, суду не надано. У ч. 6 ст. 81 ЦПК України зазначено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Вказані обставини у сукупності, реєстрація права власності на земельну ділянку лише 28.07.2021 р. та відсутність доказів використання відповідачами земельної ділянки у зазначений період вказують на необґрунтованість позову та відсутнісь підстав вимагати стягнення коштів з відповідача за користування часткою земельною ділянки. З боку позивача також суду не надано витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, де зазначається що державна реєстрація вказаної земельної ділянки проведена. Також суду не надано кадастровий план такої земельної ділянки. Щодо розподілу судових витрат між сторонами відповідач зазначає, що згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч. ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідачі просять відповідно до ч.2 ст.141 ЦПК України, стягнути в майбутньому із позивача на користь відповідачів судові витрати, пов`язані із розглядом справи. На момент укладення договору, витрати на професійну правничу допомогу складають 8000 грн, що підтверджуються договором про надання правничої допомоги, укладеним між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та адвокатом Долговою Л.В. 18.09.2023 р., надалі буде надано розрахунок суми гонорару адвоката, акт приймання-передачі наданих послуг за договором про надання правничої допомоги та детальний опис робіт (надання послуг), виконаних адвокатом. У зв`язку з викладеним представник відповідачів просив суд відмовити позивачу у задоволенні вимог, викладених у позовній заяві за безпідставністю і недоведеністю вимог.

Обставини справи встановлені судом.

Позивачу ОСОБА_1 на підставі рішення (постанови) Миколаївського апеляційного суду від 17.06.2021 року (справа № 482/871/20) належить на праві приватної власності 41/100 земельної ділянки загальною площею 42 га., кадастровий номер :06:000:0009, яка розташована на території Сухоєланецької сільської ради Миколаївського району Миколаївської області. ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_6 , що підтверджується наданою позивачем Постановою Миколаївського апеляційного суду від 17.06.2021 року. Йому на праві приватної особистої власності належала земельна ділянка для ведення селянського (фермерського) господарства площею 42 га (кадастровий номер: :06:000:0009), розташована на території Воронцівської сільської Ради Новоодеського району Миколаївської області, що підтверджувалося Державним актом на право приватної власності на землю ІІ-МК №005264 та Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 19.06.2017 №89954445, а також Витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 23.05.2017 року № НВ - 017. Дата державної реєстрації ОСОБА_6 земельної ділянки: 28.03.2013 року. За життя ОСОБА_6 склав Заповіт від 12.11.2018 року за реєстровим №2442, посвідчений приватним нотаріусом Новоодеського районного нотаріального округу Миколаївської області Філіпенко Д.В., яким він заповідав спірну земельну ділянку площею 42га. (кадастровий номер: :06:000:0009) відповідачу - ОСОБА_2 , з якою проживав однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 1998 року та її донці, - ОСОБА_3 1992 року народження в рівних частках. Постановою Миколаївського апеляційного суду від 17.06.2021 року, за ОСОБА_1 було визнано право власності на частку від спірної земельної ділянки без виділу в натурі. 09 червня 2023 року, Відповідачами було подано позовну заяву до Новоодеського районного суду Миколаївської області про визнання права власності на 59/200 часток від спірної цілої земельної ділянки за кожною, тобто загалом на 59/100 часток спірної земельної ділянки. Позов було прийнято до провадження, номер справи 482/123/23. Було також заявлено вимоги про виділ в натурі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 по 59/200 часток зі складу спірної земельної ділянки. Також у первісному позові по цій справі ОСОБА_1 було заявлено вимоги про виділ в натурі її частки зі спірної земельної ділянки. Цей факт сторони не оспорюють, та це підтверджує, що в 2021-2022 роках (період за який позивач просить стягнути завдану шкоду), що спірна ділянка не була поділена в натурі на місцевості. Вищезазначені обставини встановлені судом і сторонами не оспорюються. Відповідно до Інформації (яка подана позивачем до суду разом із позовною заявою) за № 179/4 від 02.11.2022, яка надана старостою Воронцівського старостинського округу Сухоєланецької сільської ради Миколаївського району Миколаївської області, земельна ділянка кадастровий номер :06:000:0009, яка знаходиться на території Воронцівського старостинського округу, в період 2021-2022 років оброблялась громадянами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Було посіяно та зібрано врожай з 42 га соняшника та зернових культур по середній врожайності по старостинському округу. Земельний податок сплачувався вчасно та в повному обсязі. Із Інформації (яка подана представником відповідачів до суду разом із відзивом) за № 196/4 від 25.09.2023, яка надана старостою Воронцівського старостинського округу Сухоєланецької сільської ради Миколаївського району Миколаївської області вбачається: 1) земельну ділянку кадастровий номер :06:000:0009, яка знаходиться на території Воронцівського старостинського округу в 2021 році та 2022 році обробляла гр. ОСОБА_2 та сплачувала податок в повному обсязі. У 2023 році старостинський округ не володіє інформацією хто і яку частину обробляє, за дану ділянку податок не сплачувався; 2) Інформація, що була вказана в довідці № 179/4 взята з даних по сплаті податку, як вище вказано податок сплачувала гр. ОСОБА_2 та аналітичних даних, що надавались до обласної державної адміністрації. Інформація видавалась представнику гр. ОСОБА_1 згідно Закону України «Про звернення громадян». Площа вказана згідно кадастрового номера з кадастрової карти, точну площу, яку було засіяно і якими культурами старостинський округ не володіє, інформація в довідці вказана по середньо статичним даним старостинського округу; 3) Інформацію, яку надав старостинський округ стосується тільки земельної ділянки; 4) По даним старостинського округу податок на земельну ділянку з кадастровим номером :06:000:0009 гр. ОСОБА_1 за період з січня 2021 року не сплачувала. Позивачем, в якості доказів, до позовної заяви додана заява, подана ОСОБА_1 до Управління Держгеокадастру в Миколаївській області від 26.04.2023 про притягнення до адміністративної відповідальності відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Доказів наслідків подання такої заяви, а саме відомостей про те, чи були притягненні до адміністративної відповідальності відповідачі, до суду не надано.

Положення закону, застосовані судом під час ухвалення рішення.

Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Статтею 2 ЦПК України встановлено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з частиною 1 статті 15, частиною 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтею 22 ЦК України визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). За правилами частини 1 статті 1166 ЦК України, що регламентує загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно з частиною 2 статті 1166 ЦК України особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Отже, за змістом статті 1166 ЦК України для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків, необхідною є наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками, вини боржника. Наявність перших трьох з числа зазначених елементів доводиться особою, яка звернулася з вимогою про відшкодування збитків. Згідно зі статтею 152 ЗК України, власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Відповідно до статті 157 ЗК України, відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам здійснюють органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, громадяни та юридичні особи, які використовують земельні ділянки, а також органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, громадяни та юридичні особи, діяльність яких обмежує права власників і землекористувачів або погіршує якість земель, розташованих у зоні їх впливу, в тому числі внаслідок хімічного і радіоактивного забруднення території, засмічення промисловими, побутовими та іншими відходами і стічними водами. Порядок визначення та відшкодування збитків власникам землі і землекористувачам встановлюється Кабінетом Міністрів України. За змістом частини 3 статті 211 ЗК України методика визначення розміру шкоди, заподіяної внаслідок самовільного зайняття земельних ділянок, використання земельних ділянок не за цільовим призначенням, псування земель, порушення режиму, нормативів і правил їх використання, затверджується Кабінетом Міністрів України. Розмір збитків, заподіяних внаслідок самовільного зайняття земельних ділянок, використання земельних ділянок не за цільовим призначенням, зняття ґрунтового покриву (родючого шару ґрунту) без спеціального дозволу, обчислюється за спеціальною методикою, затвердженою Постановою Кабінету Міністрів України «Про затвердження Методики визначення розміру шкоди, заподіяної внаслідок самовільного зайняття земельних ділянок, використання земельних ділянок не за цільовим призначенням, псування земель, порушення режиму, нормативів і правил їх використання» від 25.07.2007 №963. За змістом пункту 7 вищевказаної методики, розрахунок розміру шкоди, заподіяної державі внаслідок самовільного зайняття земельних ділянок, використання земельних ділянок не за цільовим призначенням, зняття ґрунтового покриву (родючого шару ґрунту) без спеціального дозволу, проводиться Держекоінспекцією та її територіальними органами або Держгеокадастром та його територіальними органами, а розміру шкоди, заподіяної юридичним та фізичним особам, - територіальними органами Держгеокадастру. Відповідно до пункту 7-1 підставою для здійснення розрахунку розміру шкоди є матеріали справи про адміністративне правопорушення, які підтверджують факт вчинення правопорушення, а саме: акт перевірки або акт, складений за результатами здійснення планового або позапланового заходу державного нагляду (контролю); протокол про адміністративне правопорушення. Отже, підставою для здійснення розрахунку розміру шкоди, заподіяної державі, територіальній громаді, юридичним чи фізичним особам внаслідок самовільного зайняття земельних ділянок, є зазначені документи в їх сукупності, оскільки саме вони можуть підтвердити сам факт самовільного зайняття земельної ділянки, розмір зайнятої ділянки та період часу, протягом якого вона використовується без належних правових підстав. Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Висновки суду по суті спору.

Позивачем ОСОБА_1 не надано належних доказів, які б підтверджували факт самовільного (протиправного) використання спірної земельної ділянки відповідачами, спричинення їй шкоди у результаті протиправної поведінки відповідачів, належних доказів розміру завданої шкоди. Надані позивачем та представником відповідачів Інформації, які ними отримані від старости Воронцівського старостинського округу Сухоєланецької сільської ради Миколаївського району Миколаївської області за № 179/4 від 02.11.2022 та за № 196/4 від 08.09.2023 підтверджують лише факт сплати ОСОБА_2 в період за 2021-2022 роки земельного податку, який був сплачений вчасно, інших обставин вказані інформації не підтверджують. Сам тільки розрахунок шкоди, заподіяної внаслідок самовільного зайняття земельної ділянки, який зроблений позивачем самостійно, та заява, подана позивачем до Управління Держгеокадастру в Миколаївській області не можуть бути доказами самовільного зайняття земельної ділянки відповідачами.

Щодо розподілу судових витрат.

Відповідно до ч.1, ч.2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:

1) у разі задоволення позову - на відповідача;

2) у разі відмови в позові - на позивача;

3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи положення ч.1 ст.141 К/ЦПК України судові витрати, понесені позивачем, а саме сплата судового збору судом покладається на позивача.

Згідно ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Представником відповідачів у відзиві заявлено про подачу таких доказів та зазначено, що відповідно до ч.2 ст.141 ЦПК України, відповідачі просять стягнути в майбутньому із позивача на користь відповідачів судові витрати, пов`язані із розглядом справи. На момент укладення договору, витрати на професійну правничу допомогу складають 8000 грн, що підтверджуються договором про надання правничої допомоги, укладеним між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та адвокатом Долговою Л.В. 18.09.2023 р., надалі буде надано розрахунок суми гонорару адвоката, акт приймання-передачі наданих послуг за договором про надання правничої допомоги та детальний опис робіт (надання послуг), виконаних адвокатом.

На момент ухвалення рішення до суду не надходили такі докази, а тому суд роз`яснює відповідачам, що відповідно до ч.8 ст.141 КПК України, такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Враховуючи вищевикладене суд вважає, що позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок самовільно зайнятої земельної ділянки задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 2, 4, 12, 13, 81, 89, 263-265 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок самовільно зайнятої земельної ділянки в повному обсязі.

Судові витрати, понесені позивачем, а саме судовий збір в розмірі 2605,39 грн., сплачений ОСОБА_1 покласти на позивача.

Роз`яснити відповідачам, що відповідно до ч.8 ст.141 КПК України, докази розміру витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, можуть бути подані протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Рішення суду може бути оскаржено безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в тридцятиденний строк з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя В.О.Баранкевич