Справа № 347/1078/24
Провадження № 22-ц/4808/747/25
Головуючий у 1 інстанції Крилюк М.І.
Суддя-доповідач Девляшевський В.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2025 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (суддя-доповідач) Девляшевського В.А.,

суддів: Луганської В.М., Максюти І.О.,

секретаря Кузів А.В.,

за участю представника позивачки ОСОБА_1 ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житловим будинком та вселення у будинок, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на заочне рішення Косівського районного суду в складі судді Крилюк М.І., ухвалене 20 січня 2025 року в м. Косові Івано-Франківської області,

в с т а н о в и в :

У травні 2025 року ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні житловим будинком та вселення.

Позовні вимоги обгрунтовувала тим, що вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 23.12.2013. Проте, вони проживали однією сім`єю ще до реєстрації шлюбу з 1996 року в будинку відповідача в АДРЕСА_1 . Тобто вселення в цей будинок не було самовільним, а відбулось зі згоди власника житла. Окрім спільного проживання, вони також спільно займалися господарськими справами, доглядали за будинком і подвір`ям, разом працювали над поліпшенням будинку, обробляли земельні ділянки.

Після розірвання шлюбу 02.02.2024 жодних конфліктів щодо користування житловим приміщенням не виникало. Проте, 17.02.2024 колишній чоловік не пустив її в будинок, в якому знаходились її особисті речі та документи, змінив замок, двері на її прохання не відчиняє. У зв`язку з цим вона змушена шукати житло у родичів та друзів. Крім того, на підставі її звернення Косівським районним ВП ГУ НП в Івано-Франківській області було відкрито кримінальне провадження.

Вказує, що неправомірні дії відповідача спричиняють їй фізичні та душевні страждання, тяжкі переживання, що негативно впливає на її самопочуття та стан здоров`я, оскільки вона є інвалідом другої групи. В неї виникли системні головні та серцеві болі, порушення сну, депресія.

Вважає, що її проживання в будинку ОСОБА_3 не впливає на обсяг його прав щодо майна та жодним чином не обмежує у користуванні будинком. Крім того, позивачка звертає увагу, що іншого житла в неї немає.

За наведених обставин просила зобов`язати ОСОБА_3 не чинити їй перешкоди в користуванні житловим будинком в АДРЕСА_1 та вселити її у зазначений будинок.

Заочним рішенням Косівського районного суду від 20 січня 2025 року позов задоволено частково. Зобов`язано ОСОБА_3 не чинити перешкод ОСОБА_1 у користуванні житловим будинком, який знаходиться за адресою АДРЕСА_1 . В задоволенні решти вимог позову відмовлено.

Ухвалою Косівського районного суду від 19 березня 2025 року залишено без задоволення заяву ОСОБА_3 про перегляд заочного рішення.

ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, оскільки не погоджується з рішенням суду з підстав порушення судом норм матеріального та процесуального права. Просив рішення скасувати, ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

Зазначає, що не був присутній в судових засіданнях при розгляді даної справи, оскільки не знав про існування цієї справи. Так, він не отримував позовної заяви та відповідно був позбавлений можливості подати відзив. Також ним не отримано жодної судової повістки про час і місце розгляду справи, хоча місце проживання він не змінював, від отримання судової кореспонденції не відмовлявся. При цьому зазначає, що з 20.01.2025 року знаходиться на стаціонарному лікуванні у терапевтичному відділенні, а тому у нього були поважні причини для відкладення розгляду справи. Відтак, на його думку, порушення норм процесуального права призвело до неправильного вирішення справи, що є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення.

Вказує, що суд не звернув увагу на те, що позивачка зареєстрована за адресою АДРЕСА_2 та з лютого 2023 року не проживає в спірному житловому будинку АДРЕСА_1 . Після розірвання шлюбу вона добровільно залишила житловий будинок, забравши всі свої речі, що підтверджується актом обстеження матеріально-побутових умов проживання від 13.02.2025, складеного уповноваженими особами Розтоківського старостинського округу.

Скаржник вважає, що в матеріалах справи відсутні докази того, що він чинить перешкоди ОСОБА_1 у користуванні житловим будинком АДРЕСА_1 . Натомість суд необґрунтовано зазначив, що відповідачем не спростовані обставини, викладені в позовній заяві, адже позовну заяву відповідач не отримував. Разом з тим вважав, що суд обґрунтовано відмовив ОСОБА_1 в задоволенні решти позовних вимог.

Крім того, відповідач зазначає, що позивачці достеменно відомо про його хворобу, і він вважає, що позов подано з метою завдати шкоди його здоров`ю.

Правом на подання відзиву інші учасники справи не скористались.

У судове засідання сторони не з`явилися, хоча про день, місце та час розгляду справи повідомлялись належним чином. ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку направила клопотання щоб розгляд справи здійснювати у її відсутності.

Відтак, враховуючи вищенаведене, апеляційний суд відповідно до положень статті 372 ЦПК України не вбачає перешкод розглядові справи у відсутності сторін.

В засіданні апеляційного суду представник ОСОБА_1 доводи апеляційної скарги не визнав, посилаючись на обґрунтованість висновків суду. Крім того, пояснив що сторони тривалий час проживали однією сім`єю, вели спільне господарство та здійснювали значні покращення спірного житлового будинку. Враховуючи зазначене, позивач готує позовну заяву до суду про визнання права власності на частку у житловому будинку як на спільне сумісне майно подружжя відповідно до норм Сімейного кодексу України.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд дійшов висновку, що скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

За змістом частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

В апеляційній скарзі відповідач зазначив, що не погоджується з рішення суду в частині задоволених позовних вимог про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням. Разом з тим вважав, що суд обґрунтовано відмовив ОСОБА_1 в задоволенні решти позовних вимог, тобто у вселенні.

З огляду на межі оскарження рішення суду переглядається в частині задоволення позовних вимог щодо усунення ОСОБА_1 перешкод в користуванні житловим будинком, який знаходиться за адресою АДРЕСА_1 .

Ухвалене судом рішення в цій частині не повністю відповідає нормам процесуального права з огляду на наступне.

Ухвалюючи рішення, суд вважав, що позивачкою доведено належними доказами, що вона набула права користування житловим будинком відповідно до вимог закону, при цьому припинення сімейних відносин з відповідачем не позбавило її права користування жилим приміщенням. Однак, вона не має можливості користуватися цим житлом, оскільки відповідач чинить їй перешкоди у користуванні вказаним майном. Тому порушене право позивачки ОСОБА_1 підлягає захисту шляхом усунення перешкод у користуванні житловим будинком, який знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , і такий спосіб захисту, з урахуванням правовідносин, які виникли між сторонами, є ефективним. Оскільки у справі було встановлено порушення відповідачем прав позивачки на житло, ці права, з огляду на викладене, підлягають захисту шляхом зобов`язання ОСОБА_3 не чинити перешкод у користуванні житлом.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 посилався на те, що суд розглянув справу без його участі, а отже вказані обставини підлягають перевірці першочергово.

В порядку статті 128 ЦПК України суд викликає учасників справи у судове засідання або для участі у вчиненні процесуальної дії, якщо визнає їх явку обов`язковою. Суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями. Судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно.

Частиною 8 вказаної статті передбачено, що днем вручення судової повістки є: 1) день вручення судової повістки під розписку; 2) день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки на офіційну електронну адресу особи; 3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Відповідач, третя особа, свідок, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме викликаються до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи (частина 11 статті 128 ЦПК України).

Матеріалами цієї справи підтверджується, що судову повістку про розгляд справи 20 січня 2025 року (день ухвалення заочного рішення) ОСОБА_3 не отримав.

Доказів використання судом першої інстанції інших засобів зв`язку для інформування сторони відповідача про розгляд справи 20 січня 2025 року матеріали справи не містять.

За таких обставин відсутні підстави вважати, що сторона відповідача була належним чином повідомлена судом першої інстанції про розгляд справи.

Таким чином, місцевий суд не дотримався порядку ухвалення заочного рішення, оскільки не врахував вимог частини четвертої статті 223 ЦПК України, за змістом якої суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення) у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 289/2207/127 (провадження № 14-506цс19) вказано, що якщо в матеріалах справи немає доказів інформування відповідача про час та місце розгляду справи, то він не може вважатися повідомленим належним чином. У цих випадках не буде підстав для заочного розгляду цивільної справи.

Матеріали справи не містять відомостей про повідомлення відповідача у визначеному процесуальним законом порядку.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 посилався, зокрема, на те, що місцевий суд позбавив відповідача права брати участь у судових засіданнях, подавати докази, заяви та клопотання, надавати пояснення, наводити свої доводи і заперечення проти міркувань сторони позивача.

Згідно з пунктом 3 частини третьої статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

В даному випадку суд першої інстанції розглянув справу та ухвалив судове рішення по суті спору за відсутності ОСОБА_3 , не повідомленого належним чином про дату, час і місце судового засідання, що згідно з пунктом 3 частини третьої статті 376 ЦПК України є обов`язковою підставою для скасування рішення місцевого суду та ухвалення нового судового рішення.

Наведене відповідає правовому висновку Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, викладеному у вищезгаданій постанові від 18 квітня 2022 року у справі № 522/18010/18 (провадження № 61-13667сво21).

Висновки за результатами розгляду справи по суті.

Як вбачається з матеріалів справи та відомостей з Єдиного державного реєстру судових рішень, ОСОБА_3 та ОСОБА_1 з 23 грудня 2013 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Косівського районного суду від 02 лютого 2024 року.

Як вбачається з відмітки у паспорті ОСОБА_1 вона з 19.05.2004 року була зареєстрована у житловому будинку АДРЕСА_1 (а.с. 90).

Крім того, витяг з реєстру територіальної громади, виданий 17.10.2023, також засвідчує саме цю адресу проживання позивачки, вже з оновленою назвою вулиці (вул. Підпасіки, 418) (а.с. 87).

20.02.2024 до чергової частини Косівського РВП ГУНП надійшла заява ОСОБА_1 із приводу неправомірних дій її колишнього чоловіка ОСОБА_3 , який 17.02.2024 перешкоджав їй в доступі до спільного нерухомого майна. Вказане підтверджується талоном-повідомленням єдиного обліку №938 про прийняття і реєстрацію заяви (повідомлення) про кримінальне правопорушення, складеного 20.02.2024 старшим сержантом поліції Косівського районного відділу поліції ГУНП в Івано-Франківській області (а.с. 94).

Згідно копії витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань, ОСОБА_1 17 лютого 2024 року звернувся до Косівського районного відділу поліції ГУНП в Івано-Франківській області із заявою про те, що її колишній чоловік ОСОБА_3 вчергове систематично вчинив домашнє насильство щодо неї, що призвело до її психологічних страждань. За цим фактом зареєстровано кримінальне провадження №0000058 (а.с. 93).

Позивачка обґрунтовує позов тим, що дії колишнього чоловіка, який не пускає її до будинку, де залишилися її особисті речі та документи, та замінив замки, позбавляють її можливості отримати доступ до її єдиного житла.

В свою чергу відповідач послався на те що, перешкод в користуванні будинком позивачці не вчиняв, а вона добровільно виїхала з цього житла.

На підтвердження цих обставин ним надано акт обстеження матеріально-побутових умов сім`ї від 13.02.2025, відповідно до якого ОСОБА_1 проживала за адресою АДРЕСА_1 з чоловіком ОСОБА_3 з 2013 по 2022 роки. Перешкод у користуванні житловим будинком за цією адресою ОСОБА_3 їй не чинив і не чинить. Після розірвання шлюбу ОСОБА_1 добровільно залишила житловий будинок, забравши всі свої речі та з лютого 2024 року там не проживає. Зареєстрована ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_2 (а.с. 150).

Також відповідач послався на довідку №17/14-11/3 від 13 лютого 2025 року Кутської селищної ради, відповідно до якої за ним рахується житловий будинок за адресою АДРЕСА_2 . В цьому будинку перебуває на реєстраційному обліку ОСОБА_1 з 29.01.2004 року (а.с. 147).

У довідці №16/14-11/3 від 13 лютого 2025 року Кутської селищної ради зазначено, що ОСОБА_3 зареєстрований з 2000 року за адресою АДРЕСА_1 .

Відповідно до статті 150 Житлового кодексу України (далі - ЖК України) громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно зі статтею 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Частиною 4 цієї статті передбачено, що припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

У частині другій статті 64 ЖК України вказано, що до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї, як зазначено у частині другій статті 64 ЖК України.

У статті 7 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.

Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником (частина перша статті 405 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Позивачка ОСОБА_1 має право користування житловим будинком, що підтверджується її фактичним триваючим проживанням у ньому до виникнення конфлікту.

Однак, з матеріалів Єдиного державного реєстру судових рішень вбачається, що на розгляді Косівського районного суду перебувала справа №347/3543/23 про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_3 за ч.2 ст.173-2 Кодексу про адміністративні правопорушення. Постановою Косівського районного суду від 31.01.2024 ОСОБА_3 звільнено від адміністративної відповідальності, передбаченої ч.2 ст. 173-2 КУпАП на підставі положень ст. 22 КУпАПу у зв`язку із малозначністю правопорушення та оголошено йому усне зауваження, а провадження в справі закрито. В постанові встановлено, що 18.12.2023 о 6:45 год ОСОБА_3 , перебуваючи по місцю свого проживання в с. Розтоки Косівського району вчинив домашнє насильство в сім`ї відносно дружини, висловлюючись нецензурною лайкою в сторону останньої та не надав їй доступу до господарської будівлі.

Також в провадженні Косівського районного суду перебуває кримінальне провадження, внесене до ЄДРСР за №0000058 від 18 лютого 2024 року (справа №347/683/24) про обвинувачення ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 126-1 КК України (домашнє насильство).

Вказані обставини підтверджують систематичний характер перешкод у реалізації позивачкою права на користування житлом.

Заперечуючи проти позовних вимог, відповідач зазначив, що з лютого 2024 року позивачка фактично не проживає у спірному житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Водночас він не вживав заходів щодо визнання позивачки такою, що втратила право користування зазначеним житлом у судовому порядку, отже її право на це житло залишається чинним. Тривала відсутність особи у житлі сама по собі, без відповідного судового рішення, не припиняє її право користування. Тому будь-які дії відповідача, спрямовані на створення перешкод у користуванні житлом для позивачки, є неправомірними.

Акт обстеження матеріально-побутових умов від 13.02.2025, в якому зазначено, що ОСОБА_3 не чинить перешкод позивачці в користуванні будинком, не є беззаперечним доказом відсутності будь-яких перешкод у користуванні житловим будинком. Більше того, акт складений 13.02.2024 тобто, до тієї дати, коли, як стверджує позивачка, почали існувати обставини перешкоджання у доступі до житла, а саме 17.02.2024.

Посилання на те, що позивачка зареєстрована за іншою адресою АДРЕСА_2 , як на підставу для відмови в позові, суд вважає необґрунтованим, оскільки це суперечить встановленим обставинам у справі.

Суд вважає обґрунтованими вимоги позивачки щодо усунення перешкод у користуванні житловим будинком, оскільки з матеріалів справи вбачається, що відповідач ОСОБА_3 вчиняв дії, спрямовані на обмеження права позивачки на проживання в будинку, зокрема нецензурно висловлювався в її бік, не допускав її до господарських будівель, що підтверджується постановою суду у справі про адміністративне правопорушення, а також наявністю кримінального провадження за фактом домашнього насильства.

Враховуючи вищевикладене, суд доходить висновку, що дії відповідача є неправомірними перешкодами у здійсненні позивачкою свого права користування житловим приміщенням, у зв`язку з чим позов підлягає задоволенню.

За таких обставин рішення суду підлягає скасуванню з підстав, передбачених пунктом 4 частини 3 статті 376 ЦПК України, з ухваленням нового рішення про задоволення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житловим будинком.

Керуючись статтями 374, 376, 381 384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Заочне рішення Косівського районного суду від 20 січня 2025 року в частині щодо усунення перешкод у користуванні житловим будинком скасувати.

Ухвалити у цій частині нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житловим будинком задовольнити.

Зобов`язати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (РНОКПП НОМЕР_1 ) не чинити перешкод ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , (РНОКПП НОМЕР_2 ) у користуванні житловим будинком, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуючий В.А. Девляшевський

Судді: В.М. Луганська

І.О. Максюта

Повний текст постанови виготовлено 23 травня 2025 року