ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2025 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Лобов О.А.

судді: Дорош А.І., Триголов В.М.

за участю секретаря судового засідання Грицак А.Я.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м.Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Дяченка Едуарда Володимировича, представника ОСОБА_1 , на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 04 грудня 2024 року (час ухвалення судового рішення з 14:11:59 до 14:41:06; дата виготовлення повного текста судового рішення 13 грудня 2024 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства «Полтаватеплоенерго» про визнання правочину недійсним.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, апеляційний суд

у с т а н о в и в:

У листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, просив ухвалити рішення, яким визнати недійсним договір № 2105 від 09 грудня 2005 року, укладений між ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» і ОСОБА_1 .

Заявлені вимоги мотивовані тим, що зміст укладеного договору про надання послуг теплопостачання суперечить (не відповідає) Законам України «Про теплопостачання», «Про житлово-комунальні послуги», а також постанові КМУ № 630 від 21 липня 2005 року.

Окрім того, посилався на те, що у договорі в графі «Споживач» міститься не його підпис.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 04 грудня 2024 року у задоволенні позову відмовлено за недоведеністю.

В апеляційній скарзі адвокат Дяченко Е.В., представник ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалити нове про задоволення позову в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначається, що суд першої інстанції внаслідок неповного з?ясування обставин помилково при вирішенні спору послався на обставини, встановлені у цивільній справі № 554/3299/18, у межах розгляду якої, зокрема відмовлено у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» про визнання недійсним договору про надання послуг теплопостачання, оскільки у цій справі Тюріним заявлена вимога про визнання недійсним цього ж договору, проте з інших підстав, а саме невідповідність його змісту нормативним актам, які регулюють спірні правовідносини.

Висновки суду про те, що позивач дізнався про обставини, на які посилається у позові як на підставу заявлених вимог, ще у травні 2018 року, але звернувся до суду тільки у листопаді 2021 року, не відповідають законодавству, ні сталій судовій практиці щодо застосування строків давності з урахуванням змін, що вносилися у законодавчі акти у зв?язку із обмеженнями, пов?язаними із поширенням короновірусної хвороби.

Висновок суду про те, що позивачем не заявлено клопотання про витребування у відповідача примірника оспорюваного договору, суперечить матеріалам справи, адже позивач з метою забезпечення проведення почеркознавчої експертизи заявив таке клопотання у позові і у подальшому виконав вимогу суду, надавши свій екземпляр договору.

Суд першої інстанції, ігноруючи зміст пред?явленого позову, зосередився виключно на питанні належності позивачу підпису у оспорюваному договорі і не дав жодної оцінки іншим доводам щодо недійсності укладеного договору.

У відзиві ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго», посилаючись на необгрунтованість доводів апеляційної скарги, просить рішення суду першої інстанції залишити без змін.

З посиланням на нормативні акти, якими регулюються відносини з надання послуг теплопостачання стверджується, що договір від 09 грудня 2005 року укладений на підставі типового індивідуального договору про надання послуг з постачання теплової енергії, затвердженого постановою КМУ № 630 від 21 липня 2005 року, тому є обов?язковим до виконання.

Укладений договір (його зміст) відповідає актам цивільного законодавства, для визнання його недійсним має бути встановлено, яке право чи інтерес особи порушене укладеним договором.

Наголошується, що з травня 2019 року введено в дію нову редакцію ЗУ «Про житлово-комунальні послуги», яким змінно систему взаємовідносин між виконавцями послуг і споживачами таких послуг. У вересні-жовтні 2021 року відповідними постановами КМУ затверджені нові умови укладання типових публічних договорів приєднання про надання послуг з постачання теплової енергії, які з огляду на факти отримання послуги і здійснення оплати такої послуги слід вважати укладеними із споживачами, у тому числі із позивачем у цій справі.

Підкреслюється, що висновки суду за наслідками проведеної почеркознавчої експертизи є обгрунтованими, так як позивач за відсутності перешкод не заявив клопотання про витребування екземпляру оспорюваного договору у відповідача.

Стверджується, що суд першої інстанції, дослідивши зміст судових рішень у справі № 554/3299/18, дійшов обгрунтованого висновку про те, що позивач мав дізнатися про порушення свого права ще у травні 2018 року.

Зазначається, що позивач всупереч вимогам закону не надав суду попереднього розрахунку судових витрат, тому відсутні підстави для відшкодування понесених ним судових витрат.

13 травня 2025 року через систему «Електронний суд» апеляційним судом отримане клопотання адвоката Дяченка Е.В., представника ОСОБА_1 , про відкладення розгляду справи.

Подане клопотання обгрунтоване тим, що адвокат Дяченко Е.В. не має можливості приймати участь у судовому засіданні, оскільки приймає участь у і іншій справі, що розглядається у Вознесенському міськрайонному суді.

20 травня 2025 року апеляційним судом отримане клопотання ОСОБА_1 про відкладення судового засідання у зв?язку із зайнятістю його представника адвоката Дяченка Е.В.

Вирішуючи питання про обгрунтованість заявлених клопотань, апеляційний суд керується висновками, що викладені у постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року (справа № 361/8331/18), згідно яких «відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Верховний Суд виходить з того, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору.

Виходячи з доводів касаційної скарги, причиною неявки до суду апеляційної інстанції представника відповідача є надання переваги участі у розгляді іншої справи.

Отже, оскільки поважність причин неявки представника відповідача судом апеляційної інстанції не встановлена, заявник реалізував своє право на викладення відповідних аргументів в апеляційній скарзі та, зважаючи на межі розгляду справи в суді апеляційної інстанції (стаття 367 ЦПК України), розгляд апеляційним судом справи у відсутності відповідача та його представника не є підставою для скасування оскаржуваних судових рішень.»

Як убачається з матеріалів справи, адвокат Дяченко Е.В., представник ОСОБА_1 , надав допомогу позивачу суді першої інстанції (а.с.99), сам позивач приймав участь у судових засіданнях суду першої інстанції.

У засіданні суду апеляційної інстанції 14 квітня 2025 року після того, як учасники справи надали свої пояснення і доводи по суті спору, при вирішенні питання про оголошення перерви з адвокатом Дяченком Е.В., представником ОСОБА_1 , була узгоджена дата наступного судового засідання, тобто адвокат Дяченко Е.В. повідомив апеляційному суду про можливість його участі у засіданні 21 травня 2025 року о 14.20.

Надання адвокатом Дяченком Е.В. переваги участі в іншій справи не може бути підстави для відкладення справи, окрім того, попередньо перевіривши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи по суті та ухвалення законного і обґрунтованого рішення.

З наведених підстав подане клопотання задоволенню не підлягає.

Апеляційний суд, перевіривши матеріали справи в межах заявлених вимог апеляційної скарги, дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав:

Відповідно п.2 ч.1 ст.374, п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення у разі порушення судом першої інстанції норм процесуального права або неправильного застосування норм матеріального права.

З матеріалів справи вбачається, що позивач разом і члени його сім?ї є співвласниками квартири АДРЕСА_1 .

09 грудня 2055 року між ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» і ОСОБА_1 укладений договір №2105 про надання послуг теплопостачання, предметом якого є надання послуг теплопостачання: центральне опалення і підігрів води у квартирі АДРЕСА_1 .

Рішенням Октябрського районного суду м.Полтави від 19 листопада 2018 року у справі № 554/3299/18, залишеним без змін постановою Полтавського апеляційного суду від 05 лютого 2019 року, задоволений первісний позов ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» до ОСОБА_1 стягнуто з останнього на користь підприємства заборгованість за послуги з теплопостачання за період з січня 2016 року по лютий 2018 року; у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 про визнання недійсним договору № 2105 від 09 грудня 2005 року відмовлено за недоведеністю (а.с.61-67).

Згідно висновку експерта №1716 від 30 жовтня 2023 року судової почеркознавчої експертизи (а.с.76-81) підпис від імені ОСОБА_1 у графі «Споживач» на четвертій сторінці договору про надання послуг теплопостачання №2105 від 09.12.2005 року, виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, посилаючись на рішення судів у справі № 554/3299/18, виходив з того, що позивач достовірно знав про існування договору №2105 від 09 грудня 2005 року, обставини, на які він посилається у позові, були йому відомі з травня 2018 року і строк звернення до суду сплив 07 травня 2021 року, а з позовом він звернувся 18 листопад 2021 року.

Проте, суд першої інстанції визнав встановленими обставини для відмови у задоволенні позову по суті (за недоведеністю) з огляду на те, що на дослідження експерту наданий лише екземпляр договору, що належить позивачу, який не заявляв суду клопотання про витребування у відповідача належного йому екземпляру договору для проведення експертизи, що свідчить про ігнорування ним своїх процесуальних обов?язків.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, апеляційний суд керується такими міркуваннями.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

На переконання апеляційного суду рішення суду першої інстанції наведеним вимогам закону не відповідає.

Як убачається з матеріалів справи, у позові заявлена вимога про витребування у ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» оригінала договору №2105 від 09 грудня 2005 року для забезпечення проведення судової почеркознавчої експертизи (а.с.5), але суд у порушення вимог ч.5 ст.12 ЦПК України, вирішуючи питання про призначення у справі судової почеркознавчої експертизи, не обговорив заявлене у позові клопотання та свідомо, розуміючи наслідки, надав для дослідження експерту лише екземпляр договору, що належить позивачу.

Як слідує зі змісту судових рішень у справі № 554/3299/18, ОСОБА_1 просив визнати недійсним договір №2105 від 09 грудня 2005 року з тих підстав, що він (договір) зі сторони ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» укладений неналежною стороною, оскільки ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» не є теплопостачальною організацією, яка згідно із законом має право надавати послуги з централізованого опалення і послуги з централізованого постачання гарячої води; посилався також на те, що оспорюваний договір укладений під впливом обману внаслідок нечесної підприємницької діяльності.

У справі, що розглядається, підставами заявленої вимоги про визнання недійсним договору №2105 від 09 грудня 2005 року є:

зміст укладеного договору про надання послуг теплопостачання суперечить (не відповідає) вимогам ЗУ «Про теплопостачання», ЗУ «Про житлово-комунальні послуги», а також постанові КМУ № 630 від 21 липня 2005 року, якою затверджений типовий договір; зокрема позивач стверджує, що оспорюваний договір не містить істотних умов, а саме визначення точок розподілу, в яких відбувається передача комунальних послуг; у договорі відсутні відомості про види і типи засобів обліку води і теплової енергії, їхні заводські номери, перші показання, місце встановлення. Додатково позивач стверджує, що у договорі міститься не його підпис графі «Споживач».

З наведеного слідує, що пред?явлений позов не є тотожнім тому, що був вирішений у справі № 554/3299/18.

Отже, висновки суду по суті спору є помилковими.

Перевіряючи обгрунтованість заявлених вимог, апеляційний суд керується таким.

Згідно пункту 9 оспорюваного договору (а.с.9 зворот) договір діє з 09 грудня 2005 року до 09 грудня 2007 року; якщо за місяць до закінчення терміну дії договору жодна із сторін не висловила наміру змінити, доповнити або розірвати договір, він продовжується на наступний рік. Отже, умовами цього договору сторони погодили його автоматичну пролонганцію.

Наведене, зокрема підтверджується судовими рішеннями у справі № 554/3299/18, якими стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» заборгованість за послуги з теплопостачання за період з січня 2016 року по лютий 2018 року.

Відповідно до п.3. Розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» ЗУ «Про житлово-комунальні послуги», який набрав чинності 01 травня 2019 року, договори про надання комунальних послуг, укладені до введення в дію цього Закону, зберігають чинність на умовах, визначених такими договорами, до дати набрання чинності договорами про надання відповідних комунальних послуг, укладеними за правилами, визначеними цим Законом.

У разі якщо договорами про надання комунальних послуг, укладеними до введення в дію цього Закону, передбачено більш ранній строк їх припинення, такі договори вважаються продовженими на той самий строк і на тих самих умовах.

Договори про надання комунальних послуг, у тому числі із співвласниками багатоквартирних будинків, які не прийняли рішення про модель організації договірних відносин з виконавцями комунальних послуг, мають бути укладені виконавцями відповідних комунальних послуг протягом двох місяців з дня набрання чинності рішенням Кабінету Міністрів України про затвердження типових публічних договорів приєднання про надання комунальних послуг.

На виконання наведених вимог Закону постановами КМУ від 8 вересня 2021 р. № 1022 і № 1023 затверджені у новій редакції Правила

надання послуги з постачання теплової енергії і Правила надання послуги з постачання гарячої води, а також затверджені типові індивідуальні договори про надання послуги з постачання теплової енергії і про надання послуги з постачання гарячої води.

Відповідно до вказаних постанов КМУ індивідуальні договори про надання послуг з постачання теплової енергії і з постачання гарячої води укладаються із споживачами відповідно до приписів ст.13, ст.14 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги», згідно яких якщо співвласники багатоквартирного будинку не прийняли рішення про вибір моделі договірних відносин та не уклали з виконавцем комунальної послуги відповідний договір (крім послуг з постачання та розподілу природного газу і послуг з постачання та розподілу електричної енергії), з ними укладається індивідуальний договір про надання комунальної послуги, що є публічним договором приєднання.

Такі договори вважаються укладеними, якщо протягом 30 днів з дня опублікування тексту договору на офіційному веб-сайті органу місцевого самоврядування та/або на веб-сайті виконавця послуги співвласники багатоквартирного будинку не прийняли рішення про вибір моделі договірних відносин та не уклали відповідний договір з виконавцем комунальної послуги. При цьому розміщується повідомлення про місце опублікування тексту договору у загальнодоступних місцях на інформаційних стендах та/або рахунках на оплату послуг.

Матеріали справи не містять відомостей про те, що співвласники будинку, у якому розташована квартира позивача, прийняли рішення про вибір моделі договірних відносин і уклали із відповідачем відповідний договір.

З урахуванням наведеного слід виходити з того, що, починаючи з грудня 2021 року між позивачем і відповідачем укладені нові індивідуальні договори про надання послуг з постачання гарячої води і послуг з постачання теплової енергії, а оспорюваний договір від 09 грудня 2005 року припинив свою дію.

Як слідує із наявних у справі письмових доказів, оспорюваний договір, який припинив свою дію, був виконаний позивачем шляхом примусового виконання судового рішення про стягнення заборгованості за надані відповідачем послуги з теплопостачання і постачання гарячої води.

Вирішуючи заявлену вимогу про визнання недійсним оспорюваного правочину, який припинив свою дію і є частково виконаним, апеляційний суд відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України керується висновками, що викладені у постановах Верховного Суду щодо застосування норми права у спірних правовідносинах.

Визнання правочину недійсним не з метою домогтися відновлення власного порушеного права (та/або інтересу) у спосіб реституції, що застосовується між сторонами такого правочину, а з метою створити підстави для подальшого звернення з іншим позовом або преюдиційну обставину чи доказ для іншого судового провадження суперечать завданням господарського (цивільного) судочинства, наведеним у частині 1 статті 2 Господарського процесуального кодексу України (частині 1 статті 2 Цивільного процесуального кодексу України). Такі висновки сформульовано в пунктах 5.5- 5.8, 5.12, 5.29 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.09.2022 у справі № 908/976/19.

Велика Палата Верховного Суду в пункті 154 постанови від 01.03.2023 у справі № 522/22473/15-ц звернула увагу на те, що у разі, якщо на виконання оспорюваного правочину товариством сплачено кошти або передано інше майно, то задоволення позовної вимоги про визнання оспорюваного правочину недійсним не призводить до ефективного захисту права, бо таке задоволення саме по собі не є підставою для повернення коштів або іншого майна. У таких випадках позовна вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути ефективним способом захисту, лише якщо вона поєднується з позовною вимогою про стягнення коштів на користь товариства або про витребування майна з володіння відповідача (зокрема, на підставі частини першої статті 216, статті 387, частин першої, третьої статті 1212 Цивільного кодексу України).

Верховний Суд у постанові від 26.05.2023 (справа №905/77/21) сформувала такий висновок: "Позовна вимога про визнання недійсним договору є належним способом захисту, який передбачено законом.

Разом із тим позовна вимога про визнання виконаного/частково виконаного правочину недійсним може бути ефективним способом захисту цивільних прав лише в разі, якщо вона поєднується з позовною вимогою про застосування наслідків недійсності правочину, зокрема, про стягнення коштів на користь позивача, витребування майна з володіння відповідача.

Окреме заявлення позовної вимоги про визнання виконаного/частково виконаного договору недійсним без вимоги про застосування наслідків його недійсності не є ефективним способом захисту, бо не призводить до поновлення майнових прав позивача."

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 19 липня 2023 року (справа № 912/3751/19).

Оскільки оспорюваний договір від 09 грудня 2005 року є частково виконаним, а у позові заявлена лише єдина вимога визнання договору недійсним, без зазначення мети пред?явлення такого позову, тобто для відновлення, якого порушеного права цей позов заявлений, то з урахуванням наведених висновків Верховного Суду слід вважати, що позивачем обраний неефективний спосіб захисту своїх прав, що є самостійною підставою для відмови в позові.

Окрім того, відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається

або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці. Це підтверджується висновками, що містяться в постановах Верховного Суду України від 25 грудня 2013 року (справа № 6-78цс13), від 11 травня 2016 року (справа № 6-806цс16), Верховного Суду від 28 листопада 2019 (справа № 910/8357/18), від 17 червня 2020 року (справа № 910/12712/19), від 20 січня 2021 року (справа № 910/8992/19), від 16 березня 2021 року (справа № 910/3356/20), від 18 березня 2021 (справа № 916/325/20), тощо.

Отже, одним із обов?язкових елементів, що має бути встановлений у спорі про визнання правочину недійсним, є порушення суб?єктивного цивільного права особи, яка звернулася до суду з позовом.

Як слідує з позову, недійсність оспорюваного правочину договору від 09 грудня 2005, обгрунтована невідповідністю його змісту приписам закону, а саме п.9 ч.1 ст.26 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» у редакції за станом на час укладення цього договору і постанові КМУ №630 від 21 липня 2005 року, якою, зокрема, затверджений типовий договір про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, а саме відсутність у договорі такої істотної умови як визначення точок розподілу, в яких відбувається передача послуг від виконавця/виробника споживачу, характеристика засобів обліку води і теплової енергії.

Зі змісту оспорюваного договору № 2105 від 09 грудня 2005 року (а.с.8-9) вбачається, що він дійсно не містить відомостей про визначення точок розподілу, в яких відбувається передача послуг від виконавця/виробника споживачу, а також характеристики засобів обліку води і теплової енергії.

Разом з тим, позивачем не наведено обгрунтованих доводів і матеріали справи не містять належних і допустимих доказів на підтвердження того, що відсутність в оспорюваному правочині зазначених умов призвела до порушення прав чи законних інтересів позивача як споживача комунальних послуг.

У справу не надано доказів того, що наслідком незазначення в оспорюваному договорі вказаних умов стало неотримання позивачем комунальних послуг або ж отримання комунальних послуг неналежної якості.

Отже, недоведеність порушеного (невизнаного або оспорюваного) права позивача за встановлених обставин не може бути підставою для визнання договору № 2105 від 09 грудня 2005 року недійсним.

Стосовно доводів позову про те, що позивач не підписував оспорюваний правочин, апеляційний суд зауважує таке.

У разі якщо договір виконувався обома сторонами (зокрема, орендар користувався майном і сплачував за нього, а орендодавець приймав платежі), то кваліфікація договору як неукладеного виключається, такий договір оренди вважається укладеним і може бути оспорюваним (за відсутності законодавчих застережень про інше).

Якщо дії сторін свідчать про те, що договір фактично був укладений, суд має розглянути по суті питання щодо відповідності цього договору вимогам закону.

Такі висновки викладені, зокрема у постановах ВП ВС від 05 червня 2018 року (справа № 338/180/17), від 26 жовтня 2022 року (справа № 227/3760/19-ц).

У межах розгляду цієї справи встановлено, що позивач на підставі договору № 2105 від 09 грудня 2005 року отримував послуги з постачання теплової енергії і постачання гарячої води у квартиру, де він мешкає, і сплачував (частково) вартість отриманих послуг, отже цей договір слід вважати укладеним і виконаним (частково), незалежно від належності позивачу підпису у ньому.

З огляду на встановлене, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню - рішення суду першої інстанції слід скасувати і ухвалити нове про відмову в задоволенні позову у зв?язку з недоведеністю обставин, на які зроблене посилання в обгрунтування заявлених вимог.

Керуючись ст.367, п.2 ч.1 ст.374, п.4 ч.1 ст.376, ст.382, ст.384 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства «Полтаватеплоенерго» задовольнити частково.

Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 04 грудня 2024 року скасувати, ухвалити нове рішення по суті заявлених вимог.

ОСОБА_1 відмовити за недоведеністю у задоволенні позову до Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства «Полтаватеплоенерго» про визнання правочину недійсним з мотивів, викладених у постанові апеляційного суду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 21 травня 2025 року.

Головуючий суддя О.А.Лобов

Судді: А.І.Дорош

В.М.Триголов