П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 травня 2025 року м. Київ

Справа № 755/12067/24

Провадження № 22-ц/824/2798/2025

Резолютивна частина постанови оголошена 21 травня 2025 року

Повний текст постанови складено 23 травня 2025 року

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Стрижеуса А.М.,

суддів: Поливач Л.Д., Шкоріної О.І.

секретаря: Желепи В.В.

сторони: позивач ОСОБА_1

відповідачі ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , подану адвокатом Власюк Катериною Петрівною, на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 15 жовтня 2024 року, ухваленого у складі судді Галагана В.І.,-

В С Т А Н О В И В:

У липні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації вартості частки квартири, у якому просив стягнути з відповідача ОСОБА_2 на його користь грошову компенсацію вартості 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , тобто в розмірі 6 430 032,00 грн.; виділити у власність ОСОБА_2 трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 та відшкодувати судові витрати,

Позов обґрунтовано тим, що спірну квартиру набуто сторонами у період шлюбу, після розірвання якого рішенням суду від 01.12.2014 року між сторонами було встановлено порядок користування майном, позивач переїхав проживати до будинку АДРЕСА_2 , а відповідач залишилась проживати в квартирі АДРЕСА_1 .

Постановою Київського апеляційного суду від 14.12.2020 року у справі № 757/34950/14 в порядку поділу майна подружжя визнано за кожним право власності на частину спільно набутого нерухомого майна.

Разом з тим, між сторонами виник спір щодо порядку користування вищезазначеним спільним нерухомим майном, тому позивач вимушений звернутись з даним позовом до суду.

16 липня 2024 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації вартості частки квартири, та з огляду на ціну позову постановлено розгляд справи проводити у порядку загального позовного провадження.

03 вересня 2024 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва підготовче засідання закрито та справу призначено до судового розгляду по суті позовних вимог.

12 вересня 2024 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва визнано заяву представника відповідача ОСОБА_3 про відвід головуючого судді Галагана В.І., подану в межах розгляду цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації вартості частки квартири, - необґрунтованою.

13 вересня 2024 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва у задоволенні заяви представника відповідача ОСОБА_3 про відвід головуючого судді Галагана В.І., подану в межах розгляду цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації вартості частки квартири - відмовлено.

15 жовтня 2024 року в судовому засіданні протокольною ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва заявлений представником відповідача ОСОБА_3 відвід судді визнано необґрунтованим, зловживанням процесуальним правом та залишено без розгляду.

15 жовтня 2024 року в судовому засіданні протокольною ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва винесено попередження представнику відповідача ОСОБА_3

15 жовтня 2024 року в судовому засіданні протокольною ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва винесено повторне попередження представнику відповідача ОСОБА_3 .

Представник позивача ОСОБА_4 в судовому засіданні позовну заяву підтримав в повному обсязі з підстав, що містить зміст позовної заяви.

Представник відповідача ОСОБА_3 в судовому засіданні проти позову заперечила в повному обсязі, просила в позові відмовити, вказуючи на його необґрунтованість, безпідставність та відсутність належної доказової бази.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 15 жовтня 2024 рокупозов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації вартості частки квартири задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_1 , АДРЕСА_3 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 , АДРЕСА_4 ) грошову компенсацію вартості 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , тобто в розмірі 6 430 032,00 грн.

Припинено право власності ОСОБА_1 на частину квартири АДРЕСА_1 , виділивши її у власність ОСОБА_2 з моменту отримання грошової компенсації.

Стягнуто з ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_1 , АДРЕСА_3 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 , АДРЕСА_4 ) судовий збір у розмірі 15 140 (п`ятнадцять тисяч сто сорок) гривень 00 копійок.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що за висновком експерта за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи № 24265 від 14.06.2024 року технічну неможливість розподілити квартиру АДРЕСА_1 відповідно до часток її співвласників, приймаючи до уваги визначену висновком експерта № 06/2024-1.1 від 18.06.2024 року ринкову вартість спірної квартири, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення вимог позивача у заявлений ним спосіб, стягнувши з відповідача на користь позивача грошову компенсацію вартості частки квартири, тобто у розмірі 6 430 032,00 грн. з припиненням права спільної часткової власності позивача на частку у квартирі з моменту отримання грошової компенсації, що буде відповідати засадам справедливості, добросовісності та розумності, а також інтересам сторін.

Також зазначає, що оскільки в матеріалах даної справи наявні докази того, що відповідач спроможна сплатити позивачу грошову компенсацію за його частку в квартирі, за наявності на праві власності відповідача майна, вартість якого забезпечить виконання даного рішення суду без позбавлення відповідача права власності на житло, та виплата компенсації частки позивача не становитиме для відповідача надмірний тягар.

Не погоджуючись з рішенням суду представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Власюк К.П. подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким в задоволені позову відмовити, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним, необґрунтованим, ухваленим при неправильній оцінці доказів, наявних у матеріалах справи і як наслідок неправильних висновків суду, що в сукупності призвело до неправильного застосування норм матеріального права при порушенні норм процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що судом першої інстанції було порушено норми процесуального права а саме підготовче засідання у вказаній справі було призначено на 03 вересня 2024 року, разом з тим, у представника відповідача була відсутня можливість прибути в судове засідання та було направлено клопотання про відкладення судового засідання. Проте суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволені клопотання та закінчив підготовче засідання, та позбавив відповідача звернутись до суду з відзивом на позовну заяву та зустрічною позовною заявою, у зв`язку з чим висловлювала заперечення на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 03 вересня 2024 року.

Зазначає, що суд першої інстанції не фіксував підготовче засідання 03 вересня 2024 року на технічний звукозапис з порушенням норм чинного законодавства.

Вказує, що представником відповідача було подано апеляційну скаргу до Київського апеляційного суду на ухвалу від 03 вересня 2024 року, матеріали справи були витребувані Київським апеляційним судом, разом з тим, суд першої інстанції продовжив розгляд справи., хоча представником відповідача було заявлено усне клопотання про зупинення провадження у справі до розгляду апеляційної скарги Київським апеляційним судом, проте у задоволені такого клопотання було відмовлено.

Також зазначає, що позивачем не було доведено доказами право на одержання від відповідач грошової компенсації вартості його частки, у зв`язку з неможливістю виділити його в натурі.

Висновок експерта який було долучено до матеріалів справи є неналежним доказом, оскільки до вказаного висновку, не долучено доказів які підтверджують кваліфікацію експерта, також у вказаному висновку завищено вартість квартири.

Суд першої інстанції невірно застосував висновки Верховного Суду які зазначені в рішенні суду першої інстанції.

Вказує, що задоволення позову буде нести для відповідачки надмірний тягар, оскільки у неї відсутні кошти, а також, що в матеріалах справи відсутні докази спроможності відповідачки сплатити 6 430 032,00.

Висловлювала заперечення на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 03 вересня 2024 року.

02 грудня 2024 року від представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Леськова В.П. надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому він просив апеляційну скаргу залишити без задоволення а рішення суду першої інстанції без змін.

27 вересня 2024 року листом Київського апеляційного суду матеріали справи № 755/12067/24 були витребувані з Дніпровського районного суду м. Києва.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 28 листопада 2024 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , поданою адвокатом Власюк К.П., на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 15 жовтня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації вартості частки квартири.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 18 грудня 2024 року призначено справу до розгляду в судове засідання в приміщенні Київського апеляційного суду.

03 січня 2025 року від представника ОСОБА_1 адвоката Леськова В.П. надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому він просив апеляційну скаргу залишити без задоволення а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

В судовому засіданні представник ОСОБА_2 адвокат Васюк К.П. підтримала доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити.

Представник ОСОБА_1 адвокат Леськов С.П. заперечував проти доводів апеляційної скарги та просив залишити їх без задоволення.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, врахувавши аргументи, наведені у відзиві на апеляційну скаргу, колегія суддів дійшла таких висновків.

Частинами першою-третьою статті 367 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Судом встановлено, що 16 вересня 1995 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб, що підтверджено свідоцтвом про укладення шлюбу, виданим Відділом реєстрації актів громадянського стану Жовтневого району м. Києва від 06 серпня 1997 року, актовий запис № 1114. (т. 1 а.с. 21)

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 01.12.2014 року у справі № 761/19585/14-ц розірвано шлюб, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований Відділом реєстрації актів громадянського стану Жовтневого району м. Києва 16 вересня 1995 року, про що в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу зроблено актовий запис за № 1114.

Постановою Київського апеляційного суду від 14 грудня 2020 року у справі № 757/34950/14, яку залишено без змін постановою Верховного Суду від 27 жовтня 2021 року, позови ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задоволено частково. Проведено поділ спільного майна ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , визнавши за кожним із них право власності по 1/2 частині на:

трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 ; житловий будинок розташований на двох земельних ділянках загальною площею 0,2906 га в АДРЕСА_2 ;

нежилі приміщення № 1, № 2 та № 3 (групи приміщень № 29) загальною площею 211,10 кв.м в АДРЕСА_5 ;

нежилі приміщення (в літ. В) з № І по № 6 (групи приміщень № 39) загальною площею 45,80 кв.м., розташовані за адресою: АДРЕСА_6 ;

нежилі приміщення 1-го поверху (в літ. Б), загальною площею 493,10 кв.м., розташовані за адресою: АДРЕСА_7 ;

нежилі приміщення (в літ. Б) II та III поверхів, загальною площею 285,60 кв.м., розташовані за адресою: АДРЕСА_7 .

Виділено ОСОБА_1 автомобіль марки «Mercedes-Benz», модель «CL 63» НОМЕР_3 , державний реєстраційний номер НОМЕР_4 , вартістю 1 036 000 грн., стягнувши з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 518 000 (п`ятсот вісімнадцять тисяч грн.).

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 452 750 грн.(чотириста п`ятдесят дві тисячі сімсот п`ятдесят грн.) грошової компенсації за відчужений ним автомобіль марки «Land Rover», державний номер НОМЕР_5 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1 006 999,50 грн.(один млн. шість тисяч дев`ятсот дев`яносто дев`ять грн.) поворотної фінансової допомоги, 57 000 грн. отриманого доходу від оренди приміщень та 25 900 грн. отриманого доходу від реалізації товару.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину коштів, які обліковувались на рахунку ОСОБА_1 на час припинення шлюбних відносин, стягнувши з нього на користь ОСОБА_2 , відповідно, 65 248,5 грн. та 84 781,5 дол. США.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1 485 058 грн. (один млн. чотириста вісімдесят п`ять тис. п`ятдесят вісім грн.), отриманих ОСОБА_2 від оренди нежитлових приміщень по АДРЕСА_5 . (т. 1 а.с. 22-32)

На підставі постанови Київського апеляційного суду від 14 грудня 2020 року у справі № 757/34950/14, яку залишено без змін постановою Верховного Суду від 27 жовтня 2021 року, внесено зміни до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. (Том 1 а.с. 33-34, 45-52)

Згідно Висновку експерта за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи № 24265 від 14.06.2024 року, відповідно до вимог нормативно-правових актів у галузі будівництва розділити на дві окремі ізольовані квартири із окремими виходами квартиру АДРЕСА_1 згідно часток співвласників та без проведення будівельних робіт технічно неможливо. (т. 1 а.с. 38-44).

Згідно Висновку експерта оціночно-будівельної судової експертизи № 06/2024-1.1, складеного судовим експертом Шишко Г.О. від 18.06.2024 року ринкова вартість квартири АДРЕСА_1 станом на 15 червня 2024 року, визначена методом прямого порівняння пропозицій продажу (порівняльний підхід) становить 12 860 064,00 грн.; ринкова вартість частки квартири АДРЕСА_1 станом на 15 червня 2024 року, визначена методом прямого порівняння пропозицій продажу (порівняльний підхід) становить 6 430 032,00 грн. (т. 1 а.с. 53-72).

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення відповідає.

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

За змістом частин першої та сьомої статті 41 Конституції України, частин першої та п`ятої статті 319 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, і таке використання не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (речення перше абзацу другого частини першої статті 71 СК України).Тобто суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України).

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу) (частина перша статті 60 СК України).

Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України (стаття 68 СК України).

Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України).

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).

Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу (частина третя статті 370 ЦК України).

Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою (абзаци перший і другий частини другої статті 364 ЦК України).

Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення (частина друга статті 183 ЦК України).

Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (частини друга, четверта та п`ята статті 71 СК України).

Право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї (частина перша статті 365 ЦК України). Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду (частина друга статті 365 ЦК України).

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не фіксував підготовче засідання 03 вересня 2024 року на технічний звукозапис з порушенням норм чинного законодавства.

Відовідно до ст. 51 положення про порядок функціонування окремих підсистем (модулів) Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи,у разі проведення судового засідання в режимі відеоконференції секретар судового засідання засобами підсистеми ЄСІТС забезпечує ведення протоколу (журналу) судового засідання в електронній формі та технічний запис судового засідання.

У випадку використання підсистеми відеоконференцзв`язку для здійснення фіксування судових засідань, що проводяться без застосування режиму відеоконференції, секретар судового засідання засобами підсистеми ЄСІТС забезпечує ведення протоколу (журналу) судового засідання в електронній формі та технічний запис судового засідання.

До матеріалів справи в паперовій формі за необхідності приєднується роздрукований паперовий примірник протоколу (журналу) судового засідання з посиланням на технічний запис судового засідання.

У разі технічної неможливості використання підсистеми відеоконференцзв`язку для здійснення фіксування судових засідань, що проводяться без застосування режиму відеоконференції, аудіо-, відеофіксація та ведення протоколу (журналу) судового засідання можуть здійснюватися наявними в судах автономними системами технічної фіксації судового процесу з подальшим долученням матеріалів до АСДС. Зазначені процесуальні дії вчиняються судом до появи в підсистемі відеоконференцзв`язку можливості автономного фіксування судових засідань.

Відовідно до ст. 53 положення про порядок функціонування окремих підсистем (модулів) Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системитехнічний запис судового засідання засобами підсистеми ЄСІТС автоматично зберігається у централізованому файловому сховищі.

Відовідно до ст. 54 положення про порядок функціонування окремих підсистем (модулів) Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системипідписаний протокол (журнал) судового засідання, який містить вебпосилання на технічний запис судового засідання в централізованому файловому сховищі, переноситься (передається, імпортується) до АСДС.

У випадку фіксування судового засідання засобами підсистеми відеоконференцзв`язку технічний запис судового засідання та технічний носій, на якому зберігається цей запис, приєднуються до матеріалів справи (зберігаються в матеріалах справи) у вигляді протоколу (журналу) судового засідання, в якому вказано посилання на цей запис у централізованому файловому сховищі.

У цьому випадку технічним носієм інформації є частина централізованого файлового сховища, на якому зберігається запис судового засідання та на яке є посилання в протоколі (журналі) судового засідання.

Зберігання резервних копій протоколу та відеозапису судового засідання забезпечується засобами ЄСІТС.

Отже, з вказаного суд дійшов до висновку про те, що секретар судового засідання може використовувати систему відеоконференцзвязку для запису судового засідання та ведення протоколу судового засідання.

У разі якщо, секретар судового засідання використовує систему відеоконференцзвязку для запису судового засідання запис судового засідання зберігається у системі модулів відеоконференцзвязку та модулів ЄСІТС.

Матеріали справи містять протокол судового засідання від 03 вересня 2025 року, який підписано секретарем судового засідання Прокопчук Н.А. та в якому зазначено процесуальні дії які відбувались під час судового засідання 03 вересня 2025 року, який було проведено за допомогою системи відеоконференцзвязку модуля ЄСІТС, а тому технічний засіб було автоматично збережено у централізованому файловому сховищі., про що також зазначено в протоколі судового засідання.

Враховуючи викладене суд дійшов до висновку, що доводи апеляційної скарги в цій частині є необґрунтованими, оскільки з матеріалів справи вбачається, що запис судового засідання проводився та технічний запис наявний.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що представником відповідача було подано апеляційну скаргу до Київського апеляційного суду на ухвалу від 03 вересня 2024 року, матеріали справи були витребувані Київським апеляційним судом, разом з тим, суд першої інстанції продовжив розгляд справи., хоча представником відповідача було заявлено усне клопотання про зупинення провадження у справі до розгляду апеляційної скарги Київським апеляційним судом, проте у задоволені такого клопотання було відмовлено.

Відповідно до ст. 251 ЦПК України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі:

1) смерті або оголошення фізичної особи померлою, яка була стороною у справі, якщо спірні правовідносини допускають правонаступництво;

2) перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції;

3) призначення або заміни законного представника у випадках, передбачених статтею 63 цього Кодексу;

4) надання сторонам у справі про розірвання шлюбу строку для примирення подружжя, крім випадків, передбачених частиною другою статті 111 Сімейного кодексу України;

4-1) звернення обох сторін з клопотанням про зупинення провадження у справі у зв`язку з проведенням медіації;

5) прийняття рішення про врегулювання спору за участю судді;

6) об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Отже, ст. 251 ЦПК України встановлено обов`язкові підстави для зупинення провадження у справі.

Разом з тим, суд дослідивши матеріали справи дійшов до висновку, що представником відповідача не було надано достатніх доказів для зупинення провадження у справі.

Факт звернення до суду з апеляційною скаргою на ухвалу суду, яка відповідно до ст. 353 ЦПК України не передбачає оскарженню окремо від судового рішення не є фактом об`єктивної неможливості вирішення справи по суті.

Враховуючи викладене суд дійшов до висновку про те, що доводи апеляційної скарги в цій частині є необґрунтованими.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції відмовив у задоволені клопотання про повернення до стадії підготовчого судового засідання для подачі відзиву та зустрічної заяви та клопотання про виклику експерта, є неспроможними, оскільки чинним процесуальним законодавством не передбачена можливість повернення до стадії підготовчого провадження.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції невірно застосував висновки Верховного Суду які зазначені в рішенні суду першої інстанції.

Дослідивши матеріали справи та висновки Верховного Суду які були використані судом першої інстанції під час ухвалення судового рішення, суд дійшов до висновку що висновки Верховного Суду які були використанні під час ухвалення судового рішення є схожими по предмету та об`єкту спірних правовідносин, а тому використані були правомірно, виходячи з викладеного доводи апеляційної скарги в цій частині є необґрунтованими.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що задоволення позову буде нести для відповідачки надмірний тягар, оскільки у неї відсутні кошти, а також, що в матеріалах справи відсутні докази спроможності відповідачки сплатити 6 430 032,00.

Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі 209/3085/20, зазначено, що вважає неприйнятним аргумент позивачки про безпідставне неврахування судом апеляційної інстанції акта виконаних робіт № 50715-А від 12 січня 2021 року, що нібито засвідчує платоспроможність відповідача. Така платоспроможність не має значення для вирішення спору, у якому про припинення своєї частки у праві спільної сумісної власності на неподільну річ та отримання відповідної компенсації на свою користь просить позивач. У разі задоволення цього позову відповідач стає одноосібним власником речі. Тому його не можна вважати неплатоспроможним. Більше того, якщо для задоволення позову про стягнення коштів суд мав би враховувати платоспроможність відповідача на час розгляду справи, то стягнення у судовому порядку багатьох боргів було би неможливим саме з цієї причини.

Факт відсутності у відповідача коштів для одномоментної виплати компенсації позивачеві сам по собі не може бути ознакою надмірності тягаря з такої виплати. Якщо у цього відповідача будуть відсутні кошти, зокрема регулярні доходи, для реального виконання рішення суду, за яким на користь позивача треба виплатити компенсацію, то під час виконавчого провадження виконавець може звернути стягнення на майно відповідача, у тому числі на присуджену йому річ (стаття 56 Закону України «Про виконавче провадження»). Виручені від реалізації кошти спрямовуються на задоволення вимог стягувача, сплату виконавчого збору, відшкодування витрат виконавчого провадження тощо.

Тому хибним є висновок апеляційного суду про те, що стягнення на користь позивачки компенсації за її частку у праві спільної сумісної власності на майно подружжя становитиме для відповідача надмірний тягар, суперечитиме принципу пропорційності та порушуватиме баланс приватних інтересів. За обставин цієї справи дисбаланс останніх виник якраз унаслідок того, що апеляційний суд відмовив у задоволенні вимог про виділення автомобіля у власність відповідача та стягнення з останнього на користь позивачки компенсації за її частку у праві спільної сумісної власності на це майно.

Згода відповідача на виплату грошової компенсації позивачеві, право власності якого на частку у праві спільної сумісної власності припиняється, не є обов`язковою. За змістом частини четвертої статті 71 СК України згоду на отримання такої компенсації замість частки у праві спільної сумісної власності на майно при його поділі має надати той із подружжя, на чию користь таку компенсацію присуджує суд. Цей припис узгоджується з приписом частини другої статті 364 ЦК України, за змістом якого саме той співвласник, який бажає виділу, має надати згоду на одержання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки у неподільній речі (близькі за змістом висновки висловлені, зокрема, у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 квітня 2020 року у справі № 210/4854/15-ц, від 24 березня 2021 року у справі № 501/2211/18, Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 лютого 2020 року у справі № 235/5146/16-ц, Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного судувід 3 червня 2020 року у справі № 487/6195/16-ц і від 9 червня 2021 року у справі № 760/789/19).

Велика Палата Верховного Суду вище виснувала, що частини четверта та п`ята статті 71 СК України не передбачають обов`язкову згоду відповідача на присудження позивачеві грошової компенсації замість частки останнього у праві спільної сумісної власності на майно, а також не передбачають обов`язкове внесення відповідачем на депозитний рахунок суду грошової компенсації у спорах, у яких про припинення своєї частки у праві спільної сумісної власності й отримання компенсації на свою користь просить позивач.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду вище констатувала помилковість висновку апеляційного суду про те, що стягнення на користь позивачки компенсації за її частку у праві спільної сумісної власності на майно подружжя становитиме для відповідача надмірний тягар. У спірних правовідносинах відповідач не втрачає права власності на неподільну річ, а стає її одноосібним власником. Тому можлива відсутність у нього коштів для одномоментної виплати компенсації позивачеві не є ознакою надмірності тягаря з такої виплати.

Враховуючи викладене суд дійшов до висновку про те, що виплата компенсації для відповідачки надмірний тягар, оскільки у неї відсутні кошти, а також, щодо відсутності доказів спроможності відповідачки сплатити 6 430 032,00, є необґрунтованими оскільки це не є надмірним тягарем та визнанням відповідача неплатоспроможним, оскільки майно залишається у власності відповідачки та вона може користуватись ним, виставити на продаж та отримати відповідні кошти, а тому доводи апеляційної скарги в цій частині є необґрунтованими.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що висновок експерта який було долучено до матеріалів справи є неналежним доказом, оскільки до вказаного висновку, не долучено доказів які підтверджують кваліфікацію експерта, також у вказаному висновку завищено вартість квартири.

Як вбачається з матеріалів справи висновок експерта містить свідоцтво про включення інформації про оцінювача до Державного реєстру оцінювачів та суб`єктів оціночної діяльності на ім`я ОСОБА_5 , та свідоцтво яке засвідчує можливість та право проводити оціночну вартість будівельних робі, а тому доводи апеляційної скарги про відсутність повноважень є необґрунтованими, оскільки в матеріалах наявні усі необхідні повноваження експерта.

Також зазначає, що позивачем не було доведено доказами право на одержання від відповідач грошової компенсації вартості його частки, у зв`язку з неможливістю виділити його в натурі.

Частиною першою статті 365 ЦК України визначено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2024 року у справі 522/15212/19, зазначено, що суд не звернув увагу на те, що відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21), платоспроможність (чи бажання) відповідача не має значення для вирішення спору, у якому про припинення своєї частки у праві спільної сумісної власності на неподільну річ та отримання відповідної компенсації на свою користь просить позивач.

Водночас суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, не звернув увагу на те, що у випадку вирішення спору у спосіб, обраний позивачем, спірне майно сторін, а саме: садовий будинок АДРЕСА_4 та земельна ділянка площею 0,120 га, що розташована на території Дачненської сільської ради Біляївського району Одеської області, будуть передані в цілому у власність відповідачів, тому питання їх подільності чи можливості виділу немає правового значення для вирішення цього спору.

Враховуючи викладене, апеляційний суд дійшов до висновку, що доводи апеляційної скарги в цій частині є необґрунтованими.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції було порушено норми процесуального права, а саме підготовче засідання у вказаній справі було призначено на 03 вересня 2024 року, разом з тим, у представника відповідача була відсутня можливість прибути в судове засідання та було направлено клопотання про відкладення судового засідання, проте суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволені клопотання та закінчив підготовче засідання, та позбавив відповідача звернутись до суду з відзивом на позовну заяву та зустрічною позовною заявою, у зв`язку з чим висловлювала заперечення на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 03 вересня 2024 року, є необґрунтованими оскільки дослідивши матеріали справи та ухвалу від 03 вересня 2024 року, суд дійшов обґрунтованого висновку, з врахуванням обставин справи, про відмову в задоволенні клопотання про відкладення розгляду справи та закінчення підготовчого засідання, а тому вона є законною та винесена без порушення норм процесуального права.

Аналіз наведених правових норм та встановлених обставин дає колегії суддів підстави для висновку, що розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин і нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, дослідив наявні у справі докази і дав їм належну правову оцінку, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову.

Конституцією України передбачено, що всі рівні перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (статті 24 та 129).

Доводи апеляційної скарги в їх сукупності не можуть бути підставою для скасування законного і обґрунтованого судового рішення, оскільки по своїй суті зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції щодо установлення обставин справи, які були предметом дослідження й оцінки судом. Аргументи, зазначені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції, були перевірені судом першої інстанції, їм судом надана мотивована оцінка.

Згідно з пунктом 1 частиною першою статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до частин першої статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 15 жовтня 2024 року без змін, оскільки підстав для скасування судового рішення немає.

Оскільки Київський апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, розподіл судових витрат у зв`язку зі сплатою судового збору відповідно до статті 141 ЦПК України апеляційний суд не здійснює.

Керуючись ст. ст. 259, 268, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 , подану адвокатом Власюк Катериною Петрівною - залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 15 жовтня 2024 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач А. М. Стрижеус

Судді: Л. Д. Поливач

О. І. Шкоріна