Провадження №4-с/369/11/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.05.2025 року м. Київ

Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі:

головуючої судді Козак І.А.,

при секретарі Гордієнко С.В.,

за участю:

представника заявника: Теличка А.О.,

державного виконавця Цапенко С.М.,

стягувача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні скаргу адвоката Теличка Антона Олександровича, який діє в інтересах ОСОБА_2 , стягувач ОСОБА_1 , особа, дії якої оскаржуються: Головний державний виконавець Солом`янського Відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції Цапенко Світлана Миколаївна на дії державного виконавця,

ВСТАНОВИВ:

До Києво-Святошинського районного суду Київської області суду надійшла вищевказана скарга адвоката Теличка А.О., відповідно до якої представник заявника

ОСОБА_2 просить зобов`язати державного виконавця Солом`янського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції Цапенко С.М. скасувати арешт на все рухоме та нерухоме майно ОСОБА_2 , який було накладено в рамках виконавчого провадження № 34232262 по виконанню рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20.09.2011 року по справі № 2-2840/11.

Скарга обґрунтована тим, що на звернення представника заявника до державного виконавця про скасування арешту майна останній відмовив і повідомив про необхідність звернення із вказаною вимого до суду.

А саме, у червні 2023 року ОСОБА_2 звернувся органів реєстрації у м. Києві щодо вчинення реєстраційних дій стосовного нерухомого майна, однак, державним реєстратором йому було повідомлено про те, щодо відносно нього існує виконавче провадження та накладено арешт на все його рухоме та нерухоме майно.

Надалі ОСОБА_2 звернувся до органів державної виконавчої служби для отримання інформації щодо наявності виконавчого провадження за яким ОСОБА_2 є боржникам та у зв`язку з чим було накладено арешт на його все рухоме та нерухоме майно. 11.09.2012 року для виконання до Солом`янського ВДВС м. Києва ГУЮ у м. Києві надійшов виконавчий лист від 12.12.2011 року № 22840, який виданий Києво-Святошинським районним судом Київської області за рішенням Києво-Святошинського районного суду м. Києва від 20.09.2011 року по справі № 2-2840/11 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 боргу в розмірі 731 730,00 грн.

В подальшому представник заявника, адвокат Теличко А.О. звернувся до Солом`янського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції із заявою про скасування арешту на все рухоме та нерухоме майно ОСОБА_2 , який було накладено в рамках виконавчого провадження № 34232262 на виконання рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20.09.2011 року по справі № 2-2840/11, у зв`язку із тим, що боржником ОСОБА_2 за рішенням суду повністю було сплачено борг перед стягувачем ОСОБА_1 ще до пред`явлення виконавчого листа до виконання, а тому у зв`язку з цим арешт на майно має бути скасовано.

У відповідь на вказану заяву, листом № дв/7 від 23.08.2023 року Головний державний виконавець Солом`янський відділ державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції Цапенко С.М. повідомила представника боржника Теличко А.О. про те, що 13.09.2012 року старшим державним виконавцем Черкасовим Є.В. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження, 27.02.2014 року старшим державним виконавцем Гресь Т.О. винесено постанову про стягнення виконавчого збору, постанову про стягнення з боржника витрат на проведення виконавчих дій та постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві.

Натомість арешт, який накладено на все рухоме та нерухоме майно ОСОБА_2 є незаконним та підлягає скасуванню, оскільки борг було сплачено ОСОБА_2 ще до відкриття кримінального провадження.

В судове засідання представник заявника, адвокат Теличко А.О., скаргу на дії державного виконавця підтримав та просив її задовольнити.

Державний виконавець Цапенко С.М. зазначив, що не вбачає у діях державного виконавця будь-яких порушень, оскільки він не міг зняти арешт відповідно до чинного законодавства.

Стягувач ОСОБА_1 проти задоволення скарги не заперечувала, пояснила, що боржник по виконавчому провадженні ОСОБА_2 грошові кошти повернув їй ще до того, як було відкрито виконавче провадження, а тому жодних претензій до нього немає.

Дослідивши матеріали скарги, надавши оцінку наявним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу окремо шляхом їх всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження, суд приходить до наступного висновку.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20.09.2011 року по справі № 2-2840/11 позов ОСОБА_1 задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 730 000 грн боргу за договором позики, 1700 грн. судового збору та 30 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи. У рішенні суду зазначено, що ОСОБА_1 позичила ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 900 000 грн., але ОСОБА_2 повернув частково борг ОСОБА_3 в сумі 170 000 грн, тому сума боргу складає - 730 000 грн. ОСОБА_2 визнав грошові вимоги до нього в сумі 730 000 грн. про що зазначено в рішенні Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20.09.2011 року, а тому і не подавав апеляційну скаргу, тобто ОСОБА_2 мав на меті добровільно сплатити борг за рішенням суду і в подальшому сплатив його у повному обсязі. Однак, ОСОБА_2 не знав та не здогадувався, про те, що Києво-Святошинським районним судом Київської області було видано виконавчий лист від 12.12.2011 року № 2-2840 на виконання рішення суду від 20.09.2011 року про стягнення з нього боргу в сумі 730 000 грн.

ОСОБА_2 сплатив на користь ОСОБА_1 грошові кошти загальну суду 732 000 грн., що підтверджується розписками за період з жовтня 2011 року по липень 2012 року, а саме: розписка від 30.10.2011 року на суму 80 000 грн.; розписка від 23.12.2011 року на суму 320 000 грн.; розписка від 01.03.2012 року на суму 82 000 грн.; розписка від 22.04.2012 року на суму 80 000 грн.; розписка від 07.06.2012 року на суму 80 000 грн.; розписка від 04.07.2012 року на суму 90 00 грн.

Відповідно до вказаних розписок, боржник ОСОБА_2 виконав рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20.09.2011 року по справі № 2-2840/11 та сплатив у повному обсязі ОСОБА_1 борг на загальну суму з урахування судового збору та витрат на інформаційно-технічне забезпечення в розмірі 732 000 грн.

Отже, вказаний виконавчий лист від 12.12.2011 року № 22840 надійшов на адресу виконавчої служби та був прийнятий до виконання вже після того, як боржник виконав свої зобов`язання перед ОСОБА_1 у повному обсязі та сплатив борг на загальну суму

732 000 грн., оскільки остання дата сплати боргу по розписці 04.07.2012 року, а дата відкриття виконавчого провадження 11.09.2012 року. Тобто, виконання рішення суду щодо сплати боргу ОСОБА_1 у повному обсязі відбулося до відкриття виконавчого провадження.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Пунктом 9 статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавчий збір не стягується у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 цього Закону, якщо рішення було виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.

Аналіз норм Закону України «Про виконавче провадження» щодо зняття арешту дає підстави дійти висновку, що у разі добровільного та фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом, виконавчий збір не стягується, а сам арешт скасовується після повернення виконавчого документа стягувачу.

Положеннями ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що державний виконавець виносить постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження не пізніше наступного робочого дня після закінчення строку для самостійного виконання рішення, якщо така постанова не виносилася під час відкриття виконавчого провадження, та не пізніше наступного робочого дня із дня виявлення майна.

Зі змісту статті 316 Цивільного кодексу України вбачається, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, а статтею 317 цього ж Кодексу передбачено, що власникові належить право володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до частин 1, 2 статті 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону.

Згідно з статті 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядженням своїм майном.

Частиною 2 статті 451 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Верховний Суд у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі справа № 2/0301/806/11 від 13.07.2022 зауважив, «що застосування арешту майна боржника як обмежувальний захід не повинен призводити до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), що свідчить про необхідність його застосування виключно у випадках та за наявності підстав, визначених законом.

Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду у постанові від 14 серпня 2023 року у справі № 927/322/14 зазначив наступне. Наявність протягом тривалого часу (майже 10 років) нескасованого арешту на майно боржника за умови відсутності (закінчення) виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном. Не зняття виконавцем арешту з майна боржника у виконавчому провадженні після закінчення виконавчого провадження є протиправною бездіяльністю органу державної виконавчої служби, і порушене право скаржника підлягає захисту.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права

Згідно зі статтею 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.

Вказані норми визначають непорушність права власності (в тому числі приватної) та неможливість позбавлення чи обмеження особи у здійсненні нею права власності.

Зазначені приписи покладають на державу позитивні зобов`язання забезпечити непорушність права приватної власності та контроль за виключними випадками позбавлення особи права власності не тільки на законодавчому рівні, а й під час здійснення суб`єктами суспільних відносин правореалізаційної та правозастосовчої діяльності. Обмеження позитивних зобов`язань держави лише законодавчим врегулюванням відносин власності без належного контролю за їх здійсненням здатне унеможливити реалізацію власниками належних їм прав, що буде суперечити нормам Конституції України та Конвенції.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Зазначеними приписами саме на суд покладено виконання позитивних зобов`язань держави щодо вирішення спорів між учасниками юридичного конфлікту, які виникають між ними у відносинах власності при реалізації належних їм правомочностей.

Суд повинен реалізовувати своє основне завдання (стаття 2 ЦПК України), а саме справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення спорів на засадах верховенства права з метою ефективного забезпечення кожному права на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Враховуючи те, що ОСОБА_2 сплатив борг у повному обсязі, а саме в розмірі 732 000 грн. ще до відкриття виконавчого провадження № 34232262 та виконав свої зобов`язання перед ОСОБА_1 за рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20.09.2011 року по справі № 2-2840/11, суд вважає, що збереження оскаржуваного арешту майна ОСОБА_2 є невиправданим за встановлених обставин справи та порушує право власності останнього на належне йому майно.

Суд дійшов висновку про те, що підстав для арешту майна ОСОБА_2 немає, а тому, скарга представника заявника, адвоката Теличка А.О. підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 447-451 ЦПК України, ЗУ «Про виконавче провадження», суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Скаргу представника заявника, адвоката Теличка А.О. - задовольнити.

Зобов`язати посадову особу відділу державної виконавчої Солом`янського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції скасувати арешт на все рухоме та нерухоме майно ОСОБА_2 , який було накладено в рамках виконавчого провадження № 34232262 на виконання рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20.09.2011 року по справі № 2-2840/11.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання.

Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена в день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому ухвали.

Суддя І.А. Козак