ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2025 року

м. Київ

справа № 404/1436/24

провадження № 61-2200св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Гулейкова І. Ю., Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Коломієць Г. В., Лідовця Р. А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ;

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ;

представник відповідача- ОСОБА_4 ;

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 20 травня 2024 року у складі судді Павелко І. Л. та постанову Кропивницького апеляційного суду від 14 січня 2025 року у складі колегії суддів: Чельник О. І., Дуковського О. Л., Дьомич Л. М.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визначення часток у праві спільної сумісної власності, припинення права спільної сумісної власності, визначення порядку користування власністю.

Позовна заява мотивована тим, що з 25 листопада 1967 року він перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , а ОСОБА_3 є їхнім спільним сином. Згідно зі свідоцтва про право власності на житло від 15 січня 1997 року, виданого Кіровоградською міською радою народних депутатів, йому, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на праві спільної сумісної власності належить квартира АДРЕСА_1 . Вказана квартира була набута ними за їх спільною заявою у порядку приватизації.

Зазначав, що між ним та відповідачами склалися неприязні відносини, вони не спілкуються, спільного господарства не ведуть, що унеможливлює їхнє проживання у квартирі, а тому вважав, що необхідно визначити порядок користування квартирою.

Вказував, що він має намір подарувати свою частку квартири їхньому молодшому синові - ОСОБА_5 . Однак, при зверненні до нотаріуса йому було повідомлено про те, що необхідно виділити частку в праві спільної сумісної власності у судовому порядку.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просив суд:

- визнати за ним, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 право власності по 1/3 частці квартири АДРЕСА_1 ;

- припинити право спільної сумісної власності на зазначену квартиру;

- встановити наступний порядок користування зазначеною квартирою: 1) виділитийому у користування житлову кімнату № 7, площею 11,7 кв. м, разом із лоджією, площею 3,10 кв. м; 2) виділити ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у користування житлову кімнату АДРЕСА_3 , площею 10,1 кв. м; 3)залишити у спільному користуванні кухню № НОМЕР_1 , площею 7,5 кв. м, ванну кімнату № 6, площею 2,8 кв. м, кладовку № 2, площею 0,9 кв. м, кладовку № 8, площею 0,9 кв. м, кладовку № 9, площею 1,0 кв. м, вбиральню № НОМЕР_2 , площею 1,3 кв. м, коридор № 10, площею 9,9 кв. м;

- стягнути з відповідачів на його користь понесені ним судові витрати.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 20 травня 2024 року позов ОСОБА_6 задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 право власності по 1/3 частці квартири АДРЕСА_1 та припинено право спільної сумісної власності на зазначену квартиру.

Встановлено наступний порядок користування квартирою АДРЕСА_1 :

- виділено ОСОБА_1 у користування житлову кімнату № 7, площею 11,7 кв. м, разом із лоджією, площею 3,10 кв. м;

- виділено ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у користування житлову кімнату АДРЕСА_3 , площею 10,1 кв. м;

- залишено у спільному користуванні кухню № НОМЕР_1 , площею 7,5 кв. м, ванну кімнату № 6, площею 2,8 кв. м, кладовку № 2, площею 0,9 кв. м, кладовку № 8, площею 0,9 кв. м, кладовку № 9, площею 1,0 кв. м, вбиральню № 5, площею 1,3 кв. м, коридор № 10, площею 9,9 кв. м.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що спірна квартира набута сторонами у справі в порядку приватизації за їх спільною заявою у спільну сумісну власність. Доказів більшої чи меншої участі когось із них у набутті зазначеного майна немає. Тому частки кожного із них є рівними, а саме у розмірі 1/3 частки спірної квартири. У разі поділу майна чи виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, право спільної сумісної власності припиняється. Суд першої інстанції дійшов висновку про припинення права спільної сумісної власності на зазначену квартиру та визнання за ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 права власності по 1/3 частці спірної квартири.

Суд першої інстанції вказав, що запропонований ОСОБА_1 варіант користування спірною квартирою враховує інтереси всіх співвласників, а відповідачі не запропонували іншого варіанту користування спірною квартирою. Виділена ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у користування житлова площа має незначне відхилення від належних їм ідеальних часток у праві власності. Встановлення порядку користування квартирою з незначним відхиленням від ідеальних часток співвласників житлової площі, з урахуванням планування квартири, є єдиним оптимальним способом вирішення спору між співвласниками квартири.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції.

Постановою Кропивницького апеляційного суду від 14 січня 2025 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 задоволено частково.

Рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 20 травня 2024 року скасовано. Ухвалено нове судове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визначення часток у праві спільної сумісної власності, припинення права спільної сумісної власності задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 право власності по 1/3 частці квартири АДРЕСА_1 та припинено право спільної сумісної власності на зазначену квартиру.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 у частині визначення порядку користування квартирою АДРЕСА_1 закрито.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм процесуального права, оскільки неповідомлення відповідачів, а саме ОСОБА_3 , про час та місце судового розгляду справи, є обов`язковою підставою до скасування судового рішення та ухвалення у справі нового рішення по суті позовних вимог на підставі пункту 3 частини третьої статті 376 ЦПК України.

Апеляційний суд вказав, що спірна квартира набута співвласниками в порядку приватизації за їх спільною заявою у спільну сумісну власність, доказів більшої чи меншої участі когось із них у набутті зазначеного майна немає, тому частки кожного зі сторін у справі є рівними. З урахуванням визначеного, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про визнання за ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 права власності по 1/3 частці квартири АДРЕСА_1 , та припинення права спільної сумісної власності на зазначену квартиру.

Разом з тим, провадження у справі в частині позовних вимог щодо визначення порядку користування квартирою підлягає закриттю, оскільки набрало законної сили рішення суду від 02 листопада 2001 року у справі № 2-3539-2001, ухвалене з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав. Тому доводи апеляційної скарги відповідачів про те, що провадження у справі у цій частині підлягає закриттю є обґрунтованими, оскількирішенням суду, яке сторонами не оскаржувалося, вже визначено порядок користування спірною квартирою, який виконується протягом тривалого часу, а саме з 2001 року і по теперішній час.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду першої і постанову суду апеляційної інстанцій скасувати, а провадження у справі закрити.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 березня 2025 року відкрито касаційне провадження у вищевказаній та витребувано її матеріали з Кіровського районного суду м. Кіровограда. Підставами касаційного оскарження зазначено пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України та абзац четвертий пункту 5 частини другої статті 392 ЦПК України.

У березні 2025 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 квітня 2025 року справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визначення часток у праві спільної сумісної власності, припинення права спільної сумісної власності, визначення порядку користування власністю, за касаційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 20 травня 2024 року та постанову Кропивницького апеляційного суду від 14 січня 2025 року призначено до судового розгляду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 травня 2025 року касаційне провадження у вищевказаній справі зупинено до закінчення перегляду у касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 357/3145/20, провадження № 14-36цс25, за позовом ОСОБА_7 , до ОСОБА_8 , треті особи - Білоцерківська міська рада, про виділення в натурі частки будинку і встановлення порядку користування земельною ділянкою.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 травня 2025 року касаційне провадження у справі № 404/1436/24 поновлено у зв`язку із тим, що обставини, за яких касаційне провадженні у справі було зупинено, відпали.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 мотивована тим, що суди попередніх інстанцій належним чином не дослідили усіх обставин справи, не врахували, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту своїх прав, оскільки визначений рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 02 листопада 2001 року у справі № 2-3539-2001 порядок користування квартирою жодним чином не порушує права ОСОБА_1 щодо володіння та користування виділеним йому майном. Вказує, що суд апеляційної інстанції помилково застосував до спірних правовідносин положення статті 364 ЦК України, оскільки вказана норма стосується права спільної часткової власності та визначає право співвласника на виділ у натурі частки з майна, що є неможливим у спірній квартирі. Вказує, що визнання за сторонами у справі права власності на частки спірної квартири саме собою свідчить про припинення правового режиму спільної сумісної власності на такий об`єкт, а тому є неефективним способом захисту. Зазначає, що апеляційний суд застосував норми права без урахування висновку Верховного Судущодо їх застосування у подібних правовідносинах.

Посилається на відповідну судову практику Верховного Суду.

Відзив на касаційну скаргу до Верховного Суду не надходив.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

З 25 листопада 1967 року ОСОБА_1 перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 (а. с. 5), від якого мають двох синів: ОСОБА_3 , ОСОБА_5 .

Згідно з копією свідоцтва про право власності на житло від 15 січня 1997 року, виданого Кіровоградською міською радою народних депутатів, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 належить на праві приватної спільної сумісної власності квартира АДРЕСА_1 . Загальна площа квартири становить 62,51 кв. м. Свідоцтво про право власності на житло № НОМЕР_3 зареєстроване 16 січня 1997 року у Кіровоградському бюро технічної інвентаризації. Свідоцтво видане згідно з розпорядженням (наказом) від 15 січня 1997 року № 20355, записано у реєстрову книгу за № 20355 (а. с. 6).

Відповідно до технічного паспорту на квартиру АДРЕСА_1 , вказана квартира розташована на сьомому поверсі дев`ятиповерхового будинку та складається з: кімнати № 1, площею 13,9 кв. м, кімнати № 4, площею 10,1 кв. м, кімнати № 7, площею 11,7 кв. м, кухні, площею 7,5 кв. м, ванної кімнати, площею 2,8 кв. м, вбиральні, площею 1,3 кв. м, коридору, площею 9,9 кв. м, балкону, площею 3,20 кв. м, лоджії, площею 3,10 кв. м, кладовки № 2, площею 1,0 кв. м, кладовки № 8, площею 0,9 кв. м, кладовки № 9, площею 0,9 кв. м (а. с. 7-8).

Рішенням Місцевого суду Кіровського району м. Кіровограда від 02 листопада 2001 року у справі №2-3539-2001 позови ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про встановлення порядку користування квартирою; до ОСОБА_5 , ОСОБА_9 про виселення задоволено частково.

Встановлено порядок користування квартирою АДРЕСА_1 , а саме: виділено ОСОБА_3 кімнату, площею 11,7 кв. м, з лоджією і коморою № НОМЕР_4 , виділено ОСОБА_1 та ОСОБА_2 кімнати, площею 13,9 кв. м та 10,1 кв. м, комірки № 9 і № 2. Коридор, кухню, туалет, ванну кімнату залишено у загальному користуванні.

Відмовлено у виселенні ОСОБА_5 , ОСОБА_9 з квартири АДРЕСА_1 .

Зустрічний позов ОСОБА_5 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання свідоцтва про приватизацію квартири недійсним, визнання права на житло задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_5 право користуванням житлом, а саме квартирою АДРЕСА_1 .

У задоволенні позову ОСОБА_5 про визнання свідоцтва про приватизацію квартири недійсним відмовлено (а. с. 58-59).

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення апеляційного суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Надаючи правову оцінку встановленим судами обставинам справи та доводам касаційної скарги, а також виходячи з меж касаційного перегляду справи, визначених статтею 400 ЦПК України, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною першою статті 316 ЦК України визначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до статті 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно із частиною першою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до частин першої, другої та четвертої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Частинами першою, третьою статті 368 ЦК України визначено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 належить квартира за адресою: АДРЕСА_4 , що вбачається зі свідоцтва про право власності на житло від 15 січня 1997 року, видане Кіровоградською міською радою народних депутатів.

Вказана квартира набута сторонами у порядку приватизації за їх спільною заявою, тому зазначене майно є спільною сумісною власністю.

Положеннями статті 370 ЦК України визначено, що співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу.

Частиною першою статті 364 ЦК України передбачено право співвласника на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.

Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим, сторони не позбавлені права звернутись один до одного з позовами про виділ частки із майна.

Отже, визнання права на частку в праві спільної сумісної власності є зміною правового режиму спільної власності, а не способом його виділу в натурі. Тому визнання права на частку в праві спільної власності допускається як виняток, коли неможливо провести реальний виділ спільного майна, у тому числі неподільного.

Слід зазначити, що при здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності.

За змістом частини першої статті 2 ЦПК України метою цивільного судочинства є саме ефективний захист прав та інтересів позивача. Отже, спосіб захисту цивільного права чи інтересу має бути ефективним, тобто призводити у конкретному спорі до того результату, на який спрямована мета позивача, - до захисту порушеного чи оспорюваного права або інтересу. Застосування способу захисту має бути об`єктивно виправданим і обґрунтованим, тобто залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання, оспорення та спричинених відповідними діяннями наслідків (див.: mutatis mutandis постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, провадження №14-144цс18).

Велика Палата Верховного Суду вже зауважувала, що у кожній справі за змістом обґрунтувань позовних вимог, наданих позивачем пояснень тощо суд має встановити, якого саме результату позивач хоче досягнути унаслідок вирішення спору. Суд розглядає справи у межах заявлених вимог (частина перша статті 13 ЦПК України), але, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим кодексом (пункт 4 частини п`ятої статті 12 ЦПК України). Виконання такого обов`язку пов`язане, зокрема, з тим, що суд має надавати позовним вимогам належну інтерпретацію, а не тлумачити їх лише буквально (див.: постанову Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2021 року у справі № 9901/172/20, провадження № 11-416заі20).

Задоволення судом позовної вимоги має, з урахуванням вимог правовладдя (верховенства права), дозволити досягнути мети судочинства, зокрема реально відновити суб`єктивне право, яке порушив, оспорює або не визнає відповідач.

У постанові Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 квітня 2020 року у справі № 565/495/18, провадження № 61-1539св19, зазначено, що «Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення (частина перша статті 71 СК України).

У постанові Верховного Суду України від 18 травня 2016 року у справі № 6-3037цс15 вказано, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України), відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу, включається спільне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, а також те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (частина четверта статті 65 СК України). Судами встановлено, що в період шлюбу сторони придбали квартиру, автомобіль, гараж та земельну ділянку, на якій він розташований, а також отримали кредит на придбання нерухомого майна й за рахунок кредитних коштів придбали дві квартири. При вирішенні таких спорів суди з`ясовують наявність спільного майна подружжя, як рухомого так і нерухомого, наявність грошових коштів, що є спільною сумісною власністю. Зазвичай при поділі майна подружжя суд ділить його в натурі, у разі неподільності майна чи речі вирішується питання компенсації. До майна подружжя можуть бути віднесені як рухоме і нерухоме майно, так і кошти та борги».

Тлумачення вказаних норм свідчить, що поділ майна подружжя здійснюється таким чином: по-перше, визначається розмір часток дружини та чоловіка в праві спільної власності на майно (стаття 70 СК України); по-друге, здійснюється поділ майна в натурі відповідно до визначених часток (стаття 71 СК України). При цьому не виключається звернення одного із подружжя, при наявності спору, з позовом про визнання права на частку в праві спільної власності без вимог щодо поділу майна в натурі.»

Верховний Суд наголошує, що квартиру, яка належить сторонам на праві спільної сумісної власності, на підставі положень статті 372 ЦК України, з технічної точки зору поділити неможливо, як і неможливо виділити сторонам в натурі належну їм частку.

Установивши, що частки права власності позивача та відповідачів у спірній квартирі є рівними (по 1/3 частині спірного майна), і, що позивач просить суд здійснити визначення часток у праві спільної сумісної власності сторін на спірну квартиру, тобто трансформувати спільну сумісну власність у спільну часткову, апеляційний суд дійшов правильного висновку про можливість задоволення цієї позовної вимоги у спосіб, який наведено ним у судовому рішенні, і такий спосіб, з огляду на положення статті 16 ЦК України за обставин цієї цивільної справи є належним та ефективним.

Зважаючи на зазначені обставини та відповідно до законодавства, суд апеляційної інстанції, врахувавши принцип рівності часток, дійшов обґрунтованого висновку, що частки сторін, як учасників спільної сумісної власності спірної квартири, є однаковими - по 1/3 кожному, у зв`язку з чим правильно задовольнив позов у частині визначення вказаних часток у праві власності на це нерухоме майно.

Доводи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції не перевірив обставину, що обраний позивачем спосіб захисту (припинення права спільної сумісної власності) є неефективним відповідно до викладених у позові вимог, є безпідставними, оскільки саме таку позовну вимогу заявляв ОСОБА_1 , а суд апеляційної інстанції, визначивши частки у спільній власності на квартиру, припинив право спільної сумісної власності на спірне майно у зв`язку з виникненням права спільної часткової власності відповідно до часток кожного зі сторін.

Посилання у касаційній скарзі представника заявника стосовно неправильного застосування норм права, а саме статті 364 ЦК України, зводяться до власного тлумачення норм матеріального права, оскільки виділ частки із майна, що знаходиться у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому для виділу частки із майна, що знаходиться у спільній частковій власності і це прямо передбачено у частині третій статті 370 ЦК України.

Належно правових доводів щодо закриття провадження у справі касаційна скарга представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 не містить.

Посилання касаційної скарги представника заявника на постанови Верховного Суду від 28 липня 2021 року у справі № 310/7011/17, провадження № 61 7153св20, від 19 травня 2021 року у справі № 501/2148/17, провадження № 61-22087св19, не заслуговують на увагу, оскільки у справі, яка переглядається, та у справах, на які посилається представник заявника, встановлені різні фактичні обставини справи, різне правове регулювання. Тобто у наведених представником ОСОБА_3 - ОСОБА_4 постановах Верховного Суду йдеться саме про припинення права спільної часткової власності.

Верховний Суд погоджується з висновком суду апеляційної інстанції, про наявність підстав для закриття провадження у справі в частині визначення порядку користування квартирою АДРЕСА_1 згідно з пунктом 3 частини першої статті 255 ЦПК України.

Відповідно до пункту 3 частини першої, частин другої та третьої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами. Про закриття провадження у справі суд постановляє ухвалу, а також вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат, повернення судового збору з державного бюджету. Ухвала суду про закриття провадження у справі може бути оскаржена.

Отже, підставою для ухвалення судового рішення про закриття провадження у справі є наявність іншого рішення суду, яке набрало законної сили та яке ухвалено між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Необхідність застосування 3 частини першої статті 255 ЦПК Українизумовлена, по-перше, неприпустимістю розгляду судами тотожних спорів, у яких одночасно тотожні сторони, предмет і підстави позову, та, по-друге, властивістю судового рішення, що набрало законної сили. За змістом наведеної норми позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно збігаються сторони, підстава та предмет спору. Нетотожність хоча б одного з елементів не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору. У розумінні цивільного процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення. У матеріальному розумінні предмет позову - це річ, щодо якої виник спір.

Наведене узгоджується з правовими висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 761/7978/15-ц, провадження № 14-58цс18.

Вказана норма для закриття провадження у справі спрямована на усунення випадків повторного вирішення судом тотожного спору, який вже розглянуто і остаточно вирішено по суті, оскільки після набрання рішенням суду законної сили сторони і треті особи із самостійними вимогами, а також їх правонаступники не можуть знову заявляти в суді ту саму позовну вимогу з тих самих підстав.

Предмет позову, підстави позову, правове обґрунтування, обставини та факти, що обґрунтовують звернення до суду з вказаними позовними вимогами, у цивільних справах № 404/1436/24 та № 2-3539-2001 в частині визначення порядку користування спірною квартирою є тотожними.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 просить судові рішення у цій частині також скасувати із закриттям провадження у справі, проте, наводить інші підстави, які не передбачені нормами ЦПК України.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження у суді апеляційної інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства та направлені на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення апеляційного суду - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Щодо судових витрат

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Постанову Кропивницького апеляційного суду від 14 січня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. Ю. Гулейков

Б. І. Гулько

Г. В. Коломієць

Р. А. Лідовець