Центральний районний суд м. Миколаєва
__________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2025 року м. Миколаїв

Центральний районний суд м. Миколаєва у складі:

головуючого судді Гуденко О.А., при секретарі Вознюк Д.І., за участі позивача та її представника адвокатат Брюханової Т.О., представника відповідача адвоката Чуб Т.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа приватний нотаріуса Ягужинська К.Т., про визнання заповіту недійсним в силу нікчемності,-

В С Т А Н О В И В:

07 грудня 2023 року позивачі звернулися до Центрального районного суду м. Миколаєва з вказаним позовом, в якому просять визнати недійсним заповіт ОСОБА_3 від 25 січня 2018 року, посвідчений приватним нотаріусом ММНО Ягужинською К.Т. за реєстровим номером № 174,175.

В обгрунтування позову посилаються на те, що про наявність заповіту їх рідної тітки їм стало відомо з роз`яснень приватного нотаріуса 11.08.2021 року .В подальшому їм стало відомо, що на теперішній час ОСОБА_2 , стала власником спірного спадкового майна - квартири АДРЕСА_1 - згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Ця обставина стала для них несподіванкою, адже вони доглядали тітку, яка була інвалідом першої групи та потребувала постійного догляду. Натомість тітка їм говорила, що з сусідкою ОСОБА_2 , у неї не зовісм добрі стосунки.

На час посвідчення оспорюваного заповіту тітка перебувала у надзвичайно важкому стані та не могла усвідомлювати значення своїх дій. Отже цей заповіт не відповідач волі спадкодавця.

Крім того сам заповіт посвідчений з порушенням інструкції про вчинення нотаріальних дій.

Також заповіт здійснено о особою, яка не мала право його укладати , оскільки на час його посвідчення ОСОБА_3 , не була власником спірної квратири, квартира була нею подарована третій особі, про це тітка достовірно знала, адже зверталася до суду щодо оспорення цього догвору дарування.

09 січня 2024 року після усунення позивачами недоліків, заначених в ухвалі суду про залишення позову без руху від 13.12.2023 року, відкрито загальне позовне провадження у справі.

Ухвалою суду від 19.03.2024 року витребувано у у приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Ягужинської Катерини Тарасівни копію нотаріальної справи щодо посвідчення заповіту ОСОБА_3 від 25.01.2018 року за реєстровим №174, 175 ( наряд справа № 02-12 Том 1 Заповіти) - в строк до 10 травня 2024 року. Витребувано з архіву Центрального районного суду м.Миколаєва матеріали цивільної справи № 490/6449/21 та цивільної справи № 490/2470/21 та цивільної справи № 490/6156/18 для огляду в судовому засіданні.

Позивачкою ОСОБА_1 подано до суду позовну заяву ( уточнену) до ОСОБА_2 , третя особа приватний нотаріуса Ягужинська К.Т., про визнання заповіту недійсним в силу нікчемності.

В обгрунтування позову посилається на те, що заповіт був підписаной не самою їх тіткою , а сторонньою особою в присутності двох свідків, які до того ж є родичами, що може свідчити про шахрайські дії цих осіб або введення в оману їх тітки, також постає питання чи була тітка присутня сама при посвідченні цього заповіту. Крім того сам заповіт містить виправлення, що ставить під сумнів його дійсність.

До того ж їх тітка до самої смерті підписувала всі документи сама , про що свідчать датовані груднем 2020 року документи, тому незрозуміло, чому в 2018 році вона не могла підписати заповіт самостійно.

Також, на момент складення заповіту її тітка не була власником спалдкового майна- вказаної квратири , адже квартира була нею подарована третій особі, про це тітка достовірно знала, адже зверталася до суду щодо оспорення цього догвору дарування. Отже, ОСОБА_3 , не мала права на укладення заповіту на майно, яке їй не належить.

Вважає, що оспорюваний заповіт є нікчемним як в силу недодержання вимог ЗУ "Про нотаріат" та правил ведення нотаріального діловодства , оскільки приватним нотаріусом не було засвідчено справжність підпису ОСОБА_4 , яка підписала заповіт, та заповіт було укладено особою, яка не мала права на спадкове майно та не була його власником.

Посилається на подложення ст. 215,203, 1257 ЦК України.

Вважає, що суд повинен захистити її прваа як спадкоємиці за законом шляхом визнання нікчемності заповіту , незважаючи на те, що на підставі цього нікчемного заповіту відповідчака ОСОБА_2 , вже стала власником спадщини.У разі визнання недійсним заповіту у позивача з`явиться можливість переглянути справу за новоивявленими обставинами.

Ухвалою суду від 16 травня 2024 року прийнято до провадження позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа приватний нотаріуса Ягужинська К.Т., про визнання заповіту недійсним в силу нікчемності.

Повернуто як неподану позовну заяву ОСОБА_5 до ОСОБА_2 , третя особа приватний нотаріуса Ягужинська К.Т., про визнання заповіту недійсним.

08.07.2024 року до суду від адвоката Чуб Т.В., надійшов відзив на уточнену позовну заяву про визнання заповіту не дійсним у силу нікчемності , в якій зазначила , що при посвідченні заповіту, законодавчі норми були дотримані повністю. Заповіт відповідає волі померлої особи і підстав визнання заповіту недійсним у силу нікчемності - немає.

31.07.2024 року надійшла відповідь на відзив на уточнену позовну заяву. Звертають увагу суду на те, що на момент укладення заповіту , а саме 25.01.2018 ОСОБА_6 , не була власником квартири по АДРЕСА_2 , а також і на день її смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується позовною заявою ОСОБА_7 по справі № 490/2470/21 та відсутністю державної реєстрацї права власності на спірну квратиру за ОСОБА_3 . Отже у спадкодавиці були відсутні права за законом на спадкове майно, а саме квартиру АДРЕСА_1 - що підтверджує недійсність заповіту в силу його нікчемності.

При цьому спадкодавиця мала можливість самостійно підписати заповіт, проте з незрозумілих підстав він був посвідчений за ст. 1248 ЦК України в присутності свідків, особу одного з яких навіть не було посвідчено.

Ухвалою суду від 10 липня 2025 року закрито підготовче провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа приватний нотаріуса Ягужинська К.Т., про визнання заповіту недійсним в силу нікчемності. Призначено справу до судового розгляду по суті .

Позивач та представник позивача - адвокат Брюханова Т.О. позовні вимоги пітримали в повному обсязі. Суду пояснили, що ОСОБА_1 , та її сестра ОСОБА_5 єдині, хто опікувався рідною тіткою ОСОБА_8 , надавали їй допомогу. У тітіки були не дуже добрі стосунки з сусідами, особливо сусідкою ОСОБА_2 , вона навіть просила її забрати до притулку аби не жити в одному дворі з сусідами, яким не довіряла. Похзивачці було достовірно відомо, що тітка склада на неї з сестрою заповіт і про складання нового заповіту тітка їм не повідомляла, отже вони не знали про заповіт на користь сусідки. Заповіт посвідчено з порушенням інструкції з вчинення нотаріальних дій, підписано третьою особою без належної присутності свідків. при цьому, тітка на той час самостійно ще ходила, авідівідувуал і судові засідання, тобто доброе розуміла , що вона робить. Крім того, вона на той час подарувала свою квартиру поліщуку , добре про це занала, на час посвідчення оспорюваного заповіту вона не була влаником цієї квартири, отже не могла вчиняти відносно цієї квартири будь-яких юридтчних дій- отеж цей заповіт є нікчемним.

Також суду пояснили, що оскільки ОСОБА_1 є родичою померлої спадкодавиці та може спадкувати після її смерті і за законом, отже вона і звернулася до суду з цим позовом про визнання заповіту недійсним, щоб в подальшому , реалізуючи своє право на спадкування, звертатися до суду з наступними позовами , як-от про скасування рішення суду про визнання за відповідачкою право власності на спірну квартиру , а потім і визнання права власності за собою.

Крім того, зазначили, що не згодні з рішенням суду про визнання за відповідачкою права власності за оспорюваним заповітом, оскільки рішення суду прийнято без їх участі, воно є незаокнним , адже заповіт цей не міг суд прийняти як належну підставу спадкування сусідки.

Представник відповідача адвокат Чуб Т.В. заперечила проти позову з підстав, викладених у відзиві.

Вислухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, встановивши обставини справи та перевірівши їх доказами, суд дійшов до наступного.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин), та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача.

Отже, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів.

Таким чином, суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову.

Статтями 1216, 1218 Цивільного кодексу України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Нормами спадкового права регулюються суспільні відносини правонаступництва, тобто наступництва одних суб`єктів (спадкоємців) в правах та обов`язках фізичної особи, яка померла (спадкодавця). Об`єктом спадкового наступництва є спадщина (спадкове майно, спадкова маса), тобто вся сукупність прав та обов`язків спадкодавця, в яких він перебував на момент своєї смерті і які за своєю правовою природою не є невіддільними від особи їх носія і здатні перейти до інших осіб (статті 1218, 1219 Цивільного кодексу України).

Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.

Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою (стаття 1220 Цивільного кодексу України). Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця (стаття 1221 Цивільного кодексу України).

Право власності на рухоме та нерухоме майно, яке належало спадкодавцеві на момент відкриття спадщини, є таким, що не припинилося внаслідок його смерті та входить до складу спадщини.

Заповіт є особистим розпорядженням і складається від імені однієї фізичної особи. (стаття 1233 Цивільного кодексу України).

Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. (стаття 1234 Цивільного кодексу України)

Загальні вимоги до форми заповіту викладені у статті 1247 Цивільного кодексу України, заповіт складається у письмовій формі із вказанням місця та часу його складання, власноручно підписаний заповідачем та нотаріально посвідчений.

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно , право власноті на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано 15.05.2023 року за ОСОБА_2 на підставі рішення Центрального районного суду м.Миколаєва від 27.03.2023 № 490/2470/21.

ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка за життя залишила заповіт, датований 25 січня 2018 року, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Ягужинскою К.Т., зареєстрований в реєстрі за № 174,175, яким зробила розпорядження на випадок своєї смерті, та заповідала все належне їй майно- ОСОБА_2 .Після її смерті відкрилась спадщина до складу якої, серед іншого, входить об`єкт нерухомого майна - квартира АДРЕСА_1 .

В заповіті зазначено , що ОСОБА_3 , проживаюча за адресою квартира АДРЕСА_1 , розуміючи значенян своїх дій, добровільно, без всякого насильства, примусу, як фізичного, так і морального, на випадок своєї смерті робить таке розпорядження: все належне їй майно , де б воно не знаходилося і з чого б воно не складалося, і взагалі все, що на день смерті буде їй належати і на що вона за законом матиме право - заповідає ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

На підставі ст. 1248 ЦК України заповіт в присутності заповідача та на її прохання підписано ОСОБА_4 , на прохання заповідача заповіт посвідчено в присутності двох свідків - ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , які проживають в АДРЕСА_3 . Особу ОСОБА_4 та її дієздатність перевірено нотаріусом.

В матеріалах спадкової спрваи нотаріуса щодо посвідчення оспорюваного заповіту містяться копії паспортів усіх зазначених в заповіті осіб.

Також позивачкою надано до суду медичну документацію про захворюювання спадкодавиці у період з 2018 по 2019 роки та встановлену їй першу групу інвалідності з 2012 року безстроково.Потребує постійного стороннього догляду.

Також позивачкою надано копію нотаріально посвідченої довіреності від 21.12.2020 року, якою ОСОБА_3 уповноважує ОСОБА_5 бути її представником з питань оформлення належним чином на її ім`я права власності на квартиру АДРЕСА_1 без права розпорядження нею тощо. Довіреність підписана власноструч ОСОБА_3 .

В обгрунтування позову посилалася також на копію листа, який складено знайомим спадкодавиці ОСОБА_11 25.12.2020 року, стосовно поганого ставлення до неї сусідки ОСОБА_2 .

Згідно з частинами першою-п`ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Згідно зі статтею 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.

Якщо фізична особа у зв`язку з хворобою або фізичною вадою не може підписатися власноручно, за її дорученням текст правочину у її присутності підписує інша особа. Підпис іншої особи на тексті правочину, що посвідчується нотаріально, засвідчується нотаріусом або посадовою особою, яка має право на вчинення такої нотаріальної дії, із зазначенням причин, з яких текст правочину не може бути підписаний особою, яка його вчиняє (частина четверта статті 207 ЦК України).

Відповідно до статті 1248 ЦК України нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (стаття 1253 цього Кодексу).

Згідно зі статтею 1253 ЦК України на бажання заповідача його заповіт може бути посвідчений при свідках. У випадках, встановлених абзацом третім частини другої статті 1248 і статтею 1252 цього Кодексу, присутність не менш як двох свідків при посвідченні заповіту є обов`язковою. Свідками можуть бути лише особи з повною цивільною дієздатністю. Свідками не можуть бути: 1) нотаріус або інша посадова, службова особа, яка посвідчує заповіт; 2) спадкоємці за заповітом; 3) члени сім`ї та близькі родичі спадкоємців за заповітом; 4) особи, які не можуть прочитати або підписати заповіт. Свідки, при яких посвідчено заповіт, зачитують його вголос та ставлять свої підписи на ньому. У текст заповіту заносяться відомості про особу свідків.

Отже, твердження позивача, що заповідачка могла самостійно підписати заповіт, а отже його посвідчення відбулося з порушенням поррядку вчинення нотаріальних дій та без присутності свідків та без належного посвідчення особи-підписанта - не підтверджені жодними належними доказами, грунтуються на їъ власних припущеннях.

Відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України рішення суду не може грунтуватися на припущеннях.

25 березня 2021 року приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Ягужинською К.Т. було заведено спадкову справу №42/2021. Із заявами про прийняття спадщини звернулись ОСОБА_1 та ОСОБА_5 (племінниці померлої ), а також ОСОБА_2 як спадкоємиця за заповітом.

11.08.2021 року приватним нотаріусом Ягужинською К.Т. направлені роз`яснення ОСОБА_1 та ОСОБА_5 наступного змісту. У відповідності до ст. 1223 ЦК України, правона спадкування мають особи, визначені в заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови у її прийнятті, право на спадкування за законом почергово одержують особи, визначені у ст.ст. 1261-1265 ЦК України. ОСОБА_3 залишила заповіт на ім`я ОСОБА_2

28.09.2021 року приватним нотаріусом Ягужинською К.Т. Миколаївського міського нотаріального округу було винесено постанову про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину, в зв`язку з відсутністю документу, що посвідчує право власності померлої на квартиру.

Як вбачається з матеріалів справи та таке підтверджується даними Єдиного реєстру судових рішень, позивачі вже зверталися до суду з такими позовом, про що вони суд не повідомили у цій позовній заяві.

Ухвалою Центрального районного суду м.Миколаєва від 07 липня 2023 рокупо справі № 490/6449/21позов ОСОБА_5 , ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним, третя особа - приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Ягужинська Катерина Тарасівна - залишено без розгляду.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_5 , ОСОБА_1 про визнання заповіту дійсним, третя особа - приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Ягужинська Катерина Тарасівна - залишено без розгляду.

Вказану ухвалу суду ОСОБА_1 в апеляційному порядку не оскаржувала, ухвала набула законної сили.

Як вбачається з рішення у справі № 490/2470/21 від 27 березня 2023 року Центрального районного суду м. Миколаєва за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_12 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за заповітом- позов задоволено . Визнано за ОСОБА_2 , місце проживання АДРЕСА_4 , спадкоємцем за заповітом майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_3 право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_5 , ОСОБА_12 , ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати по сплаті судового збору в розмірі по 332,00 грн. з кожного.

Вказане рішення суду ОСОБА_1 в апеляційному порядку не оскаржувала, рішення набуло законної сили.

Отже твердження позивача про незаконність вказаних судових рішень є абсолютно безпідставним.

Як вбачається з рішення Центрального районного суду м.Миколаєва від 27.03.2023 № 490/2470/21, правовстановлюючий документ на квартиру у позивача відсутній, оскільки 13 лютого 2015 року, під час укладання Договору дарування квартири між ОСОБА_3 та ОСОБА_12 , було передано правовставлюючий документ на квартиру приватному нотаріусу Грудницькій І.М. для здійснення нотаріальної дії..Під час звернень спадкоємців до приватного нотаріуса, було виявлено, наявний Договір дарування квартири від 13.02.2015 року, який укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_12 .

Рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва від 16 березня 2020 року(справа № 490/6156/18)., визнано недійсним договір дарування квартири квартири АДРЕСА_1 , укладений 13 лютого 2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_12 , посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Грудницькою І.М.

Постановою колегії суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду від 15.07.2020 року рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 16.03.2020 року в частині підстав визнання недійсним договору дарування змінено, в іншій частині рішення залишено без змін.

Рішенням № 56155428 від 15.01.2021 року державним реєстратором прав на нерухоме майно Чекановським С.І., Департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради, відмовлено у державній реєстрації права власностіквартири квартири АДРЕСА_1 .

Аналізуючи зібрані по справі докази у їх сукупності, судом було встановлено, що за життя ОСОБА_3 належала на праві власності квартира АДРЕСА_1 , факт набуття права власності на об`єкт нерухомого майно підтверджується копією Свідоцтва про право власності на житло від 09.06.1994 року. За такого, суд вважав доведеним той факт, що відповідно до вимог закону ОСОБА_2 належним чином прийняла спадщину після померлої ОСОБА_3 , у зв`язку з відсутністю у спадкоємця оригіналу правовстановлюючих документів на спадкове майно не може оформити на це майно право власності, що унеможливлює в повній мірі володіти та користуватись ним, а також виходячи з положень ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень», за яким рішення суду стосовно речових прав на нерухоме майно є правовстановлюючим документом, що підтверджує право власності на вказане майно, тому у сукупності встановлених обставин є підстави для задоволення позовних вимог та визнання за ОСОБА_2 спадкоємцем за заповітом майна померлої , право власності на вказану квартиру.

Суд прийшов до висновку, що обставин, які б вказували, що спадкодавець, за життя набула або володіла нерухомим майном, що входить до спадкової маси, неправомірно, або на вказане майно, окрім ОСОБА_2 , як спадкоємця за заповітом, та ОСОБА_1 , та ОСОБА_5 які не є спадкоємцями у відповідності до ч. 1 ст. 1241 Цивільного кодексу України, в порядку спадкування чи з інших підстав претендують інші особи судом не встановлено.

Враховуючи те, що оспорюваний заповіт був складений ОСОБА_3 на все своє майно, що належить їй та буде налажати на момент її смерті, а не на конкретно визначене майно - суд не може погодитися з твердженням позивача, що ОСОБА_3 не мала права укладати вказаний заповіт з тих підстав, що станом на 2018 рік не була власником визщезазначеної квратири. Так, як встановлено судом у рішенні від 27.03.2023 у справі № 490/2470/21, яке в силу ч. 4 ст. 82 ЦПК України є преюдиційним для сторін по справі, оскільки вони брали участь у тй справі, право ОСОБА_3 на вказану квратиру на день її смерті було поновлено судом. По-друге, таке твердження позивача щодо нікчемності заповіту за наведених обставин - є наслідком хибного тлумачення норм права.

Частиною 1 ст. 1236 ЦК України встановлено, що заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому.

Так, відповідно ст. 1257 ЦК України, заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним.

За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Недійсність окремого розпорядження, що міститься у заповіті, не має наслідком недійсності іншої його частини.

У разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах.

Право на заповіт може бути здійснене протягом всього життя особи і включає в себе як право на складення заповіту або кількох заповітів, так і права на їх зміну чи скасування. Усі наведені правомочності заповідача в сукупності із засобами їх правової охорони та захисту є реалізацією свободи заповіту, яка є принципом спадкового права. Свобода заповіту охоплює особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача. Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання.

Як послідовно зазначено у судовій практиці Верховного Суду, кваліфікація заповіту як нікчемного із мотивів розширеного розуміння вимог до форми і порядку його посвідчення, про які згадується у частині першій статті 1257 ЦК України, порушить принцип свободи заповіту. За відсутності дефектів волі та волевиявлення заповідача при складанні і посвідченні заповіту кваліфікація останнього як нікчемного з підстав, що прямо не передбачені ані цією статтею, ані взагалі нормами глави 85 ЦК України, по суті скасовує вільне волевиявлення заповідача без можливості виразити свою волю шляхом складання іншого заповіту у зв`язку з його смертю.

Вирішуючи питання нікчемності заповіту ВП ВС у Постанові від 25.05.2021 у справі № 522/9893/17 85 зазначила, що посилання на вимоги статті 13-1 Закону України «Про нотаріат», пункту 2 глави 1 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусом України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, є недоречним , оскільки наведені нормативно-правові акти не є актами цивільного законодавства у розумінні статті 4, частини першої статті 203 ЦК України. Адже правове регулювання порядкупосвідчення нотаріусом правочинів лежить поза сферою ЦК України і не є матеріальним правом. Законодавство про нотаріат і нотаріальну діяльність не може чинити негативний вплив на матеріальне право - встановлювати підстави нікчемності правочину, якщо саме таких підстав для його нікчемності матеріальне право не містить.

Натомість, положення ст. 1248,1252 ЦК України не містить вимогу про окреме посвідчення особи, яка підписує заповіт в пристуності двох свідків, і не передбачає нікчемність заповіту в розумінні ч.1 ст. 1257 ЦК України.

Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Захист цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Способами захисту субєктивних цивільних прав є закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника.

Загальний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у частині другій статті 16 ЦК України. Перелік способів захисту порушених прав та інтересів, закріплений у наведених нормах, не є вичерпним. Абзацом дванадцятим частини другої статті 16 ЦК України визначено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Якщо обраний позивачем спосіб захисту порушеного права враховує зміст порушеного права, характер його порушення, наслідки, які спричинило порушення, правову мету, якої прагне позивач, обставини, наслідки порушення, такий спосіб захисту відповідає властивості (критерію) належності.

Іншою не менш важливою, окрім належності, є така властивість (критерій) способу захисту порушених прав та інтересів, як ефективність можливість за наслідком застосування засобу захисту відновлення, наскільки це можливо, порушених прав та інтересів позивача.

Ефективним є спосіб захисту, який забезпечує відновлення порушеного права позивача (спричиняє потрібні результати) без необхідності вчинення інших дій з метою захисту такого права, повторного звернення до суду задля відновлення порушеного права. Тобто спосіб захисту, який виходячи з характеру спірних правовідносин та обставин справи здатен призвести до відновлення порушених, невизнаних або оспорюваних прав та інтересів (має найбільший ефект у відновленні) (див. постанову обєднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 17 листопада 2023 року у справі № 910/12832/21).

Отже, судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18).

Рішення суду має остаточно вирішувати спір по суті та захищати порушене право чи інтерес. Якщо для реалізації рішення суду необхідно ще раз звертатися до іншого суду й отримувати ще одне рішення це означає, що обраний спосіб захисту є неефективним.

Інакше кажучи, застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду (принцип процесуальної економії). Саме в такому значенні має розумітися ефективний захист порушених прав особи.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною другою статті 2 ЦПК України визначено, що суд та учасники судового процесу зобовязані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Тож завданням суду є вирішення спору, який виник між учасниками справи, у найбільш ефективний спосіб з метою запобігання ситуаціям, які б спричинили повторне звернення до суду з іншим позовом, або захисту порушеного права в інший спосіб, тобто вирішення спору між сторонами у такий спосіб, щоб учасники правовідносин не мали необхідності докладати зайвих зусиль для врегулювання спору повторно, або врегулювання спору в іншій спосіб, або врегулювання іншого спору, який виник у звязку із судовим рішенням тощо.

За наведеного, обґрунтовуючи своє право на спадкування за законом спірної квартири, позивачка вважає можливим захистити у судовому порядку своє порушене право на спадкування в обраний нею спосіб, а саме шляхом визнання недійсним в силу нікчемності заповіту , на підставі якого визнано право власності за відповідачем рішенням суду , яке набуло законної сили. При тому посилалася, що за скасуванням або переглядом вказаного судового рішення, вона звернеться до суду після вирішення цього спору.

В той же час суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття5 ЦПК України). Цивільні права захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які права позивача порушені,невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав позивач звернувся досуду(постанова Об`єднаної палати КЦС від 18 вересня 2023 року у справа №582/18/21).

Велика Палата Верховного Суду вказала на те, що застосування способу захисту має бути об`єктивно виправданим і обґрунтованим, тобто залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання, оспорення та спричинених відповідними діяннями наслідків. Це означає, що застосування судом способу захисту, обраного позивачем, має з урахуванням вимог правовладдя (верховенства права) дозволити досягнути мети судочинства, зокрема, реально відновити суб`єктивне право, яке порушив, оспорює або не визнає відповідач, а у разі неможливості такого відновлення - гарантувати отримання компенсації. Судове рішення, ухвалене на користь позивача, не має спонукати його знову звертатися за захистом до суду (постанова ВП ВС від 18 січня 2023 у справі № 488/2807/17).

З таким висновком узгоджується і правовий висновок, викладений Об`єднаною Палатою КЦС у постанові від 6 листопада 2023 року у справі № 296/8558/21, де визначено, що ефективність судового захисту права полягає у теоретичній спроможності та реальній здатності відповідного юридичного засобу забезпечити досягнення його соціальної мети - захистити порушені або оспорювані права чи інтереси позивача. Здійснюючи правову кваліфікацію спірних відносин, суд оцінює викладені у позовній заяві вимоги на предмет їхньої належності й ефективності для захисту конкретного права чи інтересу позивача.

У цьому полягає принцип процесуальної економії, згідно з яким штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим, бо вирішення справи у суді має усунути як необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту, так і необхідність вчинення позивачем інших, ніж виконання судового рішення, дій (постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі №910/3009/18 (пункт 63), від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.13), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 82), від 2 лютого 2021 року у справі №925/642/19 (пункт 50), від 6 квітня 2021 року у справі №910/10011/19 (пункт 94), від 20 жовтня 2021 року у справі № 9901/554/19 (пункт 19), від 8 лютого 2022 року у справі №209/3085/20 (пункт 24), від 21 вересня 2022 року у справі № 908/976/19 (пункт 5.6), від 22 вересня 2022 року у справі № 462/5368/16-ц (пункт 44) та ін.).

За змістом наведених вище висновків Великої Палати Верховного Суду судове рішення про задоволення позову повинно бути ефективним тоді, коли забезпечить належний захист, відновлення права чи інтересу саме у тому судовому процесі, у якому це рішення ухвалене, і останнє можливо виконати, застосувавши відповідні юридичні механізми. Ці висновки треба розуміти як обов`язок суду не допустити прийняття судового рішення, яке утворює зазначені складності у його виконанні.

В той же час, у даній справі, вказаний спосіб захисту прав позивача у спорі, що виник при спадкуванні квартири, не є ефективним, оскільки фактично призведе до породження нового судового спору з приводу права власності іншого спадкоємця за заповітом , яке не оспорюється у цьому спорі, отже, з огляду на обрання позивачем неефективного способу захисту свого порушеного права, що не дозволяє відновити відповідне право позивача та створює передумови для іншого судового процесу, у якому має відбутися такий захист.

Також суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що позивачем також взагалі заявлено вимогу про визнання нікчемного правочину недійсним - що за вимогою його сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та в мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину. Тому Велика Палата Верховного Суду не перевіряє доводи сторін у частині висновку щодо нікчемності спірного договору, не підтверджує і не спростовує його, оскільки відповідний аналіз має бути зроблений у мотивувальній частині судового рішення в разі звернення позивача до суду щодо застосування належного способу захисту.

Аналогічний висновок викладено у постанові від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18) Великої Палати Верховного Суду.

Як викладено у Постанові Верховного Суду від 28 жовтня 2021 року у справі № 498/606/17 (провадження № 61-545св21), у частині першій статті 1257 ЦК України встановлено правило про нікчемність заповіту, складеного з порушенням вимог ЦК України щодо особи заповідача, а також заповіту, складеного з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення. Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину". У справі, яка переглядається, суд апеляційної інстанції встановив, що позивачі заявили вимогу про встановлення нікчемності заповіту, що є неефективним способом захисту, тому дійшов обґрунтованого висновку, що позов з цих підстав задоволенню не підлягає.

За встановлених обставин, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з усіх вищенаведених мотивів та з підстав обрання позивачем неналежного та неефективного способу захисту порушеного права .

Відповідно до ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України , судові витрати позивача відшкодуванню не підлягають.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.2,4,5,12,13,16,76-81,89,263-265,354 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа приватний нотаріуса Ягужинська К.Т. про визнання заповіту недійсним в силу нікчемності - відмовити .

Рішення може бути оскаржено позивачем до Миколаївського апеляційного суду безпосередньо протягом тридцяти днів з дня його проголошення або з дня складання повного тексту рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або про прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлений 29 травня 2025 року.

Суддя Гуденко О.А