Провадження № 2-др/947/58/25
Київський районний суд м. Одеси в складі головуючого судді Луняченка В.О.
за участю секретаря Макаренко Г.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі заяву подану в інтересах ОСОБА_1 адвокатом Грищук К.П. про постановлення додаткового рішення про стягнення судових витрат по цивільної справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участі третьої особи Таїровської селищної ради Одеського району, про визначення місця проживання дитини разом з матір`ю -
22.04.2025 року до Київського районного суду м. Одеси , в інтересах заявника ОСОБА_1 звернулась її представник адвокат Грищук К.П., із заявою про винесення додаткового рішення по цивільної справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участі третьої особи Таїровської селищної ради Одеського району, про визначення місця проживання дитини разом з матір`ю.
Враховуючи що рішенням суду від 09 квітня 2025 року позовні вимоги ОСОБА_1 були задоволені у повному обсязі але залишились нерозглянутими питання розподілу судових витрат понесених позивачем заявник просить суд стягнути з відповідача судові витрати у вигляді сплаченого при подачі позову судового збору у розмірі 1211,20 грн. а також витрат на професійну правничу допомогу у сумі 50 000 грн.
Розмір судових витрат доводиться стороною позивача квитанцією про сплату судового збору а також Договором про надання правової допомоги №01/10 від 01.10.2024 року укладеного між адвокатом Грищук К.П. та клієнтом ОСОБА_1 щодо надання адвокатом комплексної правової допомоги та супроводження з питань звернення до Київського районного суду м. Одеси з позовом «про визначення місця проживання дитини разом із матір`ю» та визначеним, згідно додаткової угоди №1 гонораром адвоката у розмірі 50 000 грн.., квитанцією про сплату клієнтом гонорару адвокату у повному обсязі та актом прийому-передачі наданих послуг з надання правової допомоги за Договором №01/10 від 01.10.2024 року.
У судовому засіданні заявник ОСОБА_3 та її представник адвокат Грищук К.П. підтримали заявлені вимоги щодо розміру судових витрат, які підлягають стягненню з відповідача, а також надали додаткові пояснення з питань судової практики Верховного Суду викладених у постанові від 13.03.2025 у справі №275/150/22 з питань невтручання суду у питання зменшення витрат на професійну правову допомогу з власної ініціативи та обов`язковість обґрунтованості заперечення іншої сторони щодо співмірності витрат із складністю справи, обсягом і часом виконання робіт адвокатом.
Представник відповідача адвокат Главацький Ю.А. не заперечуючи проти вимог про стягнення судових витрат у вигляді сплаченого судового збору заперечував про розміру витрат на професійну правничу допомогу враховуючи як позицію самої позивачці щодо наявності у неї матеріальної складності а також невідповідність складності даної справи розміру заявленого гонорару адвоката, та визначав що , на його думку складності справи можу відповідати витрати на правничу допомогу у розмірі близько 10 000 15 000 грн.
Цивільний процесуальний кодекс України ( далі ЦПК України ) визначає юрисдикцію та повноваження загальних судів щодо цивільних спорів та інших визначених цим Кодексом справ, встановлює порядок здійснення цивільного судочинства.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави ( ч.1 ст. 2 ЦПК України ).
Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, у відповідності до вимог ч.3 ст. 133 ЦПК України , належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
У статті 137 ЦПК України визначені витрати на професійну правничу допомогу: 1. Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. 2. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Частиною восьмою статті 141 ЦПК України зазначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Таким чином однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.
Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи:
1) попереднє визначення суми судових витрат (стаття 134 ЦПК України);
2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 137 ЦПК України);
3) Розподіл судових витрат між сторонами (стаття 141 ЦПК України).
Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
Водночас зі змісту частини четвертої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
У частині третій статті 141 ЦПК України передбачено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Тобто ЦПК України передбачено критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.
Вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд має пересвідчитись, що заявлені витрати є співмірними зі складністю справи, а наданий адвокатом обсяг послуг і витрачений час на надання таких послуг відповідають критерію реальності таких витрат. Також суд має врахувати розумність розміру витрат на професійну правничу допомогу та чи не буде їх стягнення становити надмірний тягар для іншої сторони.
Таким чином, суд може зменшити розмір судових витрат, якщо: заявлені судові витрати завищені, враховуючи обставини справи (ціна позову, тривалість справи, виклик свідків, призначення експертизи тощо); суду не було надано достатніх доказів фактичного здійснення витрат (відсутні акт прийому-передачі юридичних послуг, платіжне доручення та квитанції про сплату за надані послуги тощо); заявлені судові витрати були недоцільні або не обов`язкові (не підтверджена нагальна потреба у вивченні додаткових джерел права, завищений обсяг часу на технічну підготовку документів тощо).
Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Згідно зі статтею 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Системний аналіз наведених вище норм законодавства дозволяє зробити такі висновки:
(1) договір про надання правової допомоги є підставою для надання адвокатських послуг та, зазвичай, укладається в письмовій формі (виключення щодо останнього наведені у частині другій статті 27 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність");
(2) за своєю правовою природою договір про надання правової допомоги є договором про надання послуг, крім цього, на такий договір поширюються загальні норми та принципи договірного права, включаючи, але не обмежуючись главою 52 Цивільного кодексу України;
(3) як будь-який договір про надання послуг, договір про надання правової допомоги може бути оплатним або безоплатним. Ціна в договорі про надання правової допомоги встановлюється сторонами шляхом зазначення розміру та порядку обчислення адвокатського гонорару;
(4) адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплату гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв;
(5) адвокатський гонорар (ціна договору про надання правової допомоги) зазначається сторонами як одна із умов договору при його укладенні. Вказане передбачено як положеннями цивільного права, так і Законом України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність";
(6) відсутність в договорі про надання правової допомоги розміру та/або порядку обчислення адвокатського гонорару (як погодинної оплати або фіксованого розміру) не дає як суду, так і іншій стороні спору, можливості пересвідчитись у дійсній домовленості сторін щодо розміру адвокатського гонорару;
Тобто, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити із встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з положеннями статті 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність".
У разі відсутності у тексті договору таких умов (пунктів) щодо порядку обчислення, форми та ціни послуг, що надаються адвокатом, суди, в залежності від конкретних обставин справи, інших доказів, наданих адвокатом, використовуючи свої дискреційні повноваження, мають право відмовити у задоволенні заяви про компенсацію судових витрат, задовольнити її повністю або частково.
Аналогічні правові висновки Верховного Суду викладені у постановах від 06 березня 2019 року у справі № 922/1163/18, від 07 вересня 2020 року у справі № 910/4201/19.
У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 в справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) зазначено, що:
«Із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до ЦПК України законодавцем принципово по новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства.
Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності.
Тобто саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони».
На вказаний правовий висновок звернув увагу Верховний Суд і у постанові від 13.03.2025 у справі №275/150/22.
У даному випадку, при розгляді питання про стягнення судових витрат, суд звертає увагу на наступне:
30.10.2024 року надійшла позовна заява , яка подана в інтересах ОСОБА_1 її представником адвокатом Грищук Катериною Петрівною, про визначення місце проживання малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із матір`ю , за адресою: АДРЕСА_1 .
Ухвалою суду від 20.11.2024 року позовна заява була прийнята судом та відкрито загальне позовне провадження.
Враховуючи зміну місце зареєстрованого проживання позивачці, у заяві від 28.01.2025 року, яка прийнята судом 28.01.2025 року, позивач просить суд визнати місце проживання неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 разом з матір`ю ОСОБА_1 за адресою : АДРЕСА_2 .
Представник відповідача зазначив про відсутність спору між батьками стосовно того, що їх спільна дитина ОСОБА_4 проживає зараз і буде проживати далі разом із матір`ю, однак заперечував проти визначення місцем проживання дитини зазначену у заяві про зміну позовних вимог від 28.01.2025 року адресу, так як вказана квартира є предметом розгляду по іншої справі в якої ОСОБА_2 ставить питання про припинення права власності ОСОБА_1 права власності на частку спільного майна.
Таким чином предметом розгляду суду у даної справі було не стільки розгляд спору щодо самого факту проживання дитини з матір`ю , скільки визначення правового питання про можливість визначення проживання дитини з одним із батьків з встановленням конкретної адреси проживання.
Враховуючи вказані обставини , позицію сторони позивача які визначали розмір витрат на професійну правничу допомогу не виходячи з об`єму виконаних робіт а визначеного ще до початку розгляду справи розміру гонорару адвокату ( заявлений після розгляду справи розмір гонорару було визначено і у попередньому розрахунку у позовної заяві) , позицію сторони відповідача яки заявили про необґрунтованість розміру гонорару складності розглянутої справи, суд приходить до висновку що критеріям розумності та співмірності приймаючи до уваги, що справа яка має суттєве значення для сторін ( вирішення місця проживання дитини з одним з батьків) фактично визначала правове питання визначення місця проживання дитини із матір`ю так як проти самого факту проживання дитини із матір`ю відповідача не заперечував, відповідає розмір витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 20 000 гривень.
Заявлені вимоги про стягнення судових витрат у вигляді сплаченого при подачі позовної заяви судового збору, приймаючи до уваги задоволення позовних вимог , підлягають стягненню з відповідача у повному обсязі.
Керуючись ст. ст. 137,141, 270, 354 ЦПК України, суд, -
Задовольнити частково заяву подану в інтересах ОСОБА_1 адвокатом Грищук К.П. про постановлення додаткового рішення про стягнення судових витрат по цивільної справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участі третьої особи Таїровської селищної ради Одеського району, про визначення місця проживання дитини разом з матір`ю.
Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_3 ) ) на користь ОСОБА_1 ( РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ) судові витрати у вигляді сплаченого судового збору у розмірі 1 211,20 грн. а також витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 20 000 грн., а всього стягнути судові витрати на суму 21 211,20 ( двадцять одна тисяча двісті одинадцять) гривень 20 копійок.
Повний текст додаткового рішення буде виготовлено протягом десяти днів після проголошення його вступної та резолютивної частини.
Додаткове рішення може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Повне рішення складено 28.05.25.
Суддя В. О. Луняченко