УХВАЛА

21 травня 2025 року

м. Київ

справа № 607/15141/20

провадження № 61-681св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

судді-доповідача - Сердюка В. В.,

суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Ситнік О. М., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач за первісним позовом, відповідач за зустрічним позовом - Релігійна організація «Спасо-Преображенський монастир Української Греко-Католицької церкви»

відповідач за первісним позовом, позивач за зустрічним позовом ? ОСОБА_1 ,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Релігійної організації «Спасо-Преображенський монастир Української Греко-Католицької церкви», в інтересах якої діє Ходюк Катерина Миколаївна, на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 24 вересня

2021 року у складі судді Грицай К. М. та постанову Хмельницького апеляційного суду від 12 грудня 2023 року у складі колегії суддів Костенка А. М., Гринчука Р. С., Спірідонової Т. В.,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2020 року Релігійна організація «Спасо-Преображенський монастир Української Греко-Католицької церкви» (далі - РО «Спасо-Преображенський монастир УГКЦ») звернулася до суду з позовом, у якому, уточнивши позовні вимоги, просила визнати ОСОБА_1 такою, що втратила право користування приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .

Обґрунтовуючи позовні вимоги, РО «Спасо-Преображенський монастир УГКЦ» посилалася на те, що організація (первинна назва - монастир Святого Теодора Студита) є власником приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , яке рішенням Великобірківської селищної ради Тернопільського району Тернопільської області від 08 липня 1999 року № 133 передано у власність релігійної організації для культових потреб монастиря. З 1999 року за згодою власника у цій будівлі проживала жіноча спільнота сестер Введення в Храм Пресвятої Богородиці, яка формувалася під опікою та духовним проводом монастиря Святого Теодора Студита, та надалі розвинулася в жіночий монастир Введення у Храм Пресвятої Богородиці як інститут єпархіального права.

З 01 червня 2011 року ОСОБА_1 проживала та була зареєстрованою за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі прийняття її у монахині монастиря і надання керівництвом РО «Спасо-Преображенський монастир УГКЦ» окремого приміщення для задоволення її потреб у проживанні в процесі ведення спільного монашого життя.

27 квітня 2017 року з огляду на системні порушення монашої дисципліни і правил, ігнорування розпоряджень і вказівок єпархіального Єпископа та Верховного Архієпископа Української Греко-Католицької церкви монастир Введення у Храм Пресвятої Богородиці закрито та доручено сестрі ОСОБА_2 ( ОСОБА_2 ) управляти справами монастиря до моменту заснування нового.

05 травня 2017 року у зв`язку з неприйняттям у дусі монашої покори розпоряджень церковного керівництва та розбіжностями у поглядах з очільницею монастиря ОСОБА_1 із власної волі залишила монастир, припинила ведення з іншими монахинями спільного монашого життя з одночасним припиненням проживання в монастирі. У зв`язку з цим РО «Спасо-Преображенський монастир УГКЦ» просила позов задовольнити.

У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зустрічним позовом, у якому просила зобов`язати РО «Спасо-Преображенський монастир УГКЦ» усунути перешкоди у користуванні житловим приміщенням площею 10,1 кв. м, позначеним в інвентарній справі літерою «А» за № 2-7, розташованим на 2 поверсі будинку

АДРЕСА_1 , шляхом надання їй постійного безперешкодного доступу до займаного житлового приміщення та передання дублікатів ключів від воріт і від вхідних дверей вказаної кімнати.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, посилалася на те, що вона - монахиня сестра ОСОБА_1, в миру ОСОБА_1 , прийшла до монастиря 03 січня 1998 року. Постриг у рясу отримала 28 серпня 2006 року, а постриг у малу схиму - 13 квітня 2008 року, у монашому стані перебуває понад 22 роки. З 11 червня 2011 року вона як монахиня монашої спільноти сестер монастиря Введення в Храм Пресвятої Богородиці проживала разом з іншими за адресою:

АДРЕСА_1 - в місці, де розташований дім, в якому вона зареєстрована і яким набула право користування. В її користуванні перебувала кімната - келія, розташована на 2 поверсі поруч із бібліотекою під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_1 », від якої в неї є ключ.

05 травня 2017 року вона вимушено залишила спірне житлове приміщення з метою уникнення постійних конфліктів із незаконно призначеною ігуменею сестрою ОСОБА_2 ( ОСОБА_2 ) та через незаконні дії владики ОСОБА_5 . Про нестерпні умови перебування вона разом з іншими сестрами повідомляла місцевого єпископа і зверталися до Синоду Єпископів Української Греко-Католицької церкви. Іншого житла у неї немає, її особисті речі залишилися у спірному житлі. З 01 лютого 2018 року і дотепер вона разом з іншими сестрами неодноразово вчиняла спроби повернутися до спірного житла, проте через заміну замків не могла пройти на територію монастиря. При розмові їй повідомили, що владика заборонив упускати на територію сестер, які разом із нею залишили монастир. У зв`язку з цим просила задовольнити зустрічний позов.

Справа розглядалась неодноразово.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 24 вересня 2021 року в задоволенні первісного позову відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_1 задоволено частково. Зобов`язано РО «Спасо-Преображенський монастир УГКЦ» усунути та не чинити перешкод

ОСОБА_1 у користуванні житловим приміщенням, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом надання постійного безперешкодного доступу до цього житлового приміщення та надати дублікати ключів від воріт і від вхідних дверей цього житлового приміщення. В іншій частині позову відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Суд першої інстанції мотивував рішення тим, що спірне приміщення є житлом, про що свідчить факт реєстрації місця проживання ОСОБА_1 у ньому. Крім того, показаннями свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 підтверджено, що ОСОБА_1 постійно проживала у цій будівлі приблизно з 1998 року в різних келіях (кімнатах).

Згідно з інформацією з технічного паспорта у будівлі на

АДРЕСА_1 є такі приміщення: келії, санвузли, ванни, вбиральні, душові, умивальники та кухня, тобто будівля є придатною для проживання.

Отже, РО «Спасо-Преображенський монастир УГКЦ» не довела, що будівля не придатна для постійного проживання і не є житловою, а тому цільове призначення будівлі - для культових потреб релігійної організації - не впливає на правовий статус цих приміщень як житлових. ОСОБА_1 з 2011 року зареєстрована та проживає у спірному будинку, що дає підстави вважати, що вона має достатні та тривалі зв`язки з конкретним місцем проживання, а спірне майно є її єдиним житлом у розумінні статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

РО «Спасо-Преображенський монастир УГКЦ» не надала належних та допустимих доказів, які свідчили б про те, що ОСОБА_1 добровільно відмовилася від права користування спірним приміщенням. Зміна всіх замків від вхідних дверей у приміщенні та у вхідній брамі свідчить про свідомі дії позивача за первісним позовом з 2017 року, які спрямовані на чинення перешкод ОСОБА_1 у проживанні у спірному приміщенні.

Факт ліквідації монашої спільноти, виключення з числа членів монастиря чи звільнення із монашого стану не має правового значення для справи без доведення факту, що саме ці обставини стали умовою для вселення ОСОБА_1 .

Задовольняючи зустрічний позов, суд виходив із того, що ОСОБА_1 не втратила права на користування житлом, фактично натепер у будинку монастиря

не проживає, оскільки не має об`єктивної можливості безперешкодного доступу

до нього у зв`язку із зміною замків у вхідних дверях та брамі. Уповноважені особи не надають їй дозволу на проживання, що свідчить про перешкоди у користуванні нею житловим приміщенням.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Тернопільського апеляційного суду від 13 квітня 2022 року апеляційну скаргу РО «Спасо-Преображенський монастир УГКЦ» задоволено частково.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області

від 24 вересня 2021 року скасовано, провадження у справі закрито.

Апеляційний суд мотивував судове рішення тим, що спірне приміщення

згідно з матеріалами інвентарної справи є культовою спорудою, у якій знаходяться каплиця, святилище, захрестіє, паламарська, санітарно-побутові приміщення, а також келії, функціональним призначенням яких є здійснення монашою спільнотою - членами вказаного монастиря сповідання релігії з проживанням відокремлено в монастирі з обмеженою для доступу сторонніх осіб територією (клявзурою), тобто

не є житловим. Будівля, де знаходиться спірне приміщення келії, призначена для забезпечення саме культових потреб монастиря - проведення богослужінь, релігійних обрядів, церемоній та інших практик відповідно до внутрішніх настанов релігійної організації.

Натепер у цій будівлі розташовується Святоблаговіщенська монаша спільнота, заснована згідно з Декретом архієпископа і митрополита Тернопільсько-Зборівського ОСОБА_5 від 04 червня 2020 року № 165/2020, членом якої ОСОБА_1 не є і жодного стосунку до монашої спільноти не має.

Спір між сторонами не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства, оскільки питання надання місця проживання, його втрати особою, яка належала до чернечого стану, регулюється нормами канонічного права, а не цивільного права України. Обидві сторони відносин є суб`єктами канонічного права.

Суд першої інстанції неправильно встановив характер спірних правовідносин та не врахував, що їх учасниками є представники ієрархічного релігійного об`єднання Української Греко-Католицької церкви: з однієї сторони - юридична особа РО «Спасо-Преображенський монастир УГКЦ», що є власником спірної культової споруди - монастиря, а з іншої - фізична особа, монахиня ліквідованого жіночого монастиря Введення у Храм Пресвятої Богородиці. Спір фактично виник через конфлікт у монашій спільноті цього монастиря.

Питання про надання дозволу на перебування чи права на проживання в монастирі, так само, як про його втрату особою, яка належить (належала) до чернечого стану, регулюється канонічним, а не цивільним правом. Юрисдикція загальних судів не поширюється на спори щодо користування приміщеннями культових споруд - монастирів (келіями), які регулюються, зокрема, Кодексом Канонів Східних Церков, Студійським Уставом.

Короткий зміст рішення суду касаційної інстанції

Постановою Верховного Суду від 28 червня 2023 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, постанову Тернопільського апеляційного суду від 13 квітня 2022 року скасовано, справу направлено до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.

Скасовуючи постанову Тернопільського апеляційного суду від 13 квітня 2022 року суд касаційної інстанції керувався тим, що у справі, спір між сторонами виник з приводу права користування спірним приміщенням (келією), яка розташована в будівлі, що належить на праві власності РО «Спасо-Преображенський монастир УГКЦ».

Релігійна організація, звернувшись до суду загальної юрисдикції із позовом про визнання фізичної особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а в подальшому ОСОБА_1 , яка, вступивши в цивільний процес, заявила зустрічний позов про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням, визнали юрисдикцію держави щодо вирішення цивільно-правового спору, що виник між ними. Вказаними діями сторони фактично вказали на неможливість врегулювання виниклих між ними відносин в межах канонічного права. Крім того, зняття особи із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) потребує вчинення відповідних дій уповноваженими органами.

При вирішенні спору щодо визнання особи такою, що втратила право на користування житлом суду необхідно встановити, чи наявний спір про право; чи було порушено право особи; чи постраждала особа (прямо чи опосередковано) від стверджуваного порушення; з`ясувати зв`язок особи із конкретним місцем проживання та обставини справи.

Суд касаційної інстанції у цій справі виснував, що питання, поставлені перед судом, не свідчать про втручання держави у здійснювану в межах закону діяльність релігійних організацій, оскільки спірні правовідносини виникли з приводу користування житловим приміщенням, і такий спір стосується цивільних прав та обов`язків сторін та підлягає вирішенню судом відповідно до статті 19 ЦПК України.

Закриваючи провадження у справі, суд апеляційної інстанції не врахував вказані положення законодавства України, практику Європейського суду з прав людини та дійшов помилкового висновку про те, що спірні правовідносини не регулюються актами цивільного законодавства, а юрисдикція загальних судів не поширюється на спори щодо користування приміщеннями культових споруд монастирів (келіями).

Короткий зміст оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції

Ухвалою Тернопільського апеляційного суду від 10 жовтня 2023 року заяву представника РО «Спасо-Преображенський монастир Української Греко-Католицької церкви» адвоката Ходюк К. М. про відмову від первісного позову та від апеляційної скарги в частині первісного позову РО «Спасо-Преображенський монастир Української Греко-Католицької церкви» на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 24 вересня 2021 року у справі № 607/15141/20 за позовом РО «Спасо-Преображенський монастир Української Греко-Католицької церкви» до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до РО «Спасо-Преображенський монастир Української Греко-Католицької церкви» про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням задоволено.

Прийнято відмову РО «Спасо-Преображенський монастир Української Греко-Католицької церкви» від первісного позову до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 24 вересня 2021 року у справі № 607/15141/20 у частині позову РО «Спасо-Преображенський монастир Української Греко-Католицької церкви» до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, визнано нечинним.

Провадження у справі за позовом РО «Спасо-Преображенський монастир Української Греко-Католицької церкви» до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, закрито.

Роз`яснено РО «Спасо-Преображенський монастир Української Греко-Католицької церкви», інтереси якої представляє адвокат Ходюк К. М., що у разі закриття провадження у зв`язку з відмовою від позову, повторне звернення до суду з такими вимогами не допускається.

Сторонам роз`яснено наслідки частини другої статті 256 ЦПК України.

Розпорядженням Тернопільського апеляційного суду від 01 листопада 2023 року № 6 у зв`язку з неможливістю утворити склад суду відповідно до частини четвертої статті 31 ЦПК України справу № 607/15141/20 за апеляційною скаргою РО «Спасо-Преображенський монастир Української Греко-Католицької церкви» на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 24 вересня 2021 року за позовом РО «Спасо-Преображенський монастир Української Греко-Католицької церкви» до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до РО «Спасо-Преображенський монастир Української Греко-Католицької церкви» про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням передано на розгляд Хмельницькому апеляційному суду як найбільш територіально наближеному до Тернопільського апеляційного суду.

Постановою Хмельницького апеляційного суду від 12 грудня 2023 року апеляційну скаргу РО «Спасо-Преображенський монастир Української Греко-Католицької церкви» залишено без задоволення. Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 24 вересня 2021 року залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції погодився із висновком суду першої інстанції,

що у позивачки ОСОБА_1 виникло право особистого сервітуту на проживання

у спірному житловому приміщенні.

Апеляційний суд зазначив, що ОСОБА_1 за згодою власника будинку

на АДРЕСА_1 «Спасо-Преображенський монастир Української Греко-Католицької церкви» поселилася у цьому будинку та у 2011 році у встановленому законом порядку зареєструвала своє місце проживання в ньому і фактично там проживала. Отже, весь час до подання позову, на час подання позову та натепер місце проживання ОСОБА_1 у спірному приміщенні було і є зареєстрованим у встановленому законом порядку за згодою власника приміщення, докази зняття її з місця реєстрації її проживання на час розгляду справи в суді першої інстанції відсутні. Такі обставини підтверджені і поясненнями представника РО «Спасо-Преображенський монастир Української Греко-Католицької церкви» в судовому засіданні апеляційного суду.

Суд апеляційної інстанції звернув увагу, що ухвалою Тернопільського апеляційного суду від 10 жовтня 2023 року задоволено заяву представника РО «Спасо-Преображенський монастир Української Греко-Католицької церкви» про відмову від первісного позову та від апеляційної скарги в частині первісного позову РО «Спасо-Преображенський монастир Української Греко-Католицької церкви» на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 24 вересня 2021 року у справі № 607/15141/20 за позовом РО «Спасо-Преображенський монастир Української Греко-Католицької церкви» до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до РО «Спасо-Преображенський монастир Української Греко-Католицької церкви» про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням. Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 24 вересня 2021 року у справі № 607/15141/20 в частині позову РО «Спасо-Преображенський монастир Української Греко-Католицької церкви» до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, визнано нечинним, а провадження у справі у цій частині закрито.

Суд апеляційної інстанції вказав, що натепер право користування ОСОБА_1 спірним приміщенням РО «Спасо-Преображенський монастир Української Греко-Католицької церкви» фактично не оспорюється та не вживаються інші заходи щодо зняття ОСОБА_1 з реєстрації місця проживання. З урахуванням наведеного та реєстрації місця проживання ОСОБА_1 апеляційний суд вважав, що позивачка має достатні та триваючі зв`язки з конкретним місцем проживання, а спірне майно є її єдиним житлом у розумінні статті 8 Конвенції, оскільки матеріали справи не містять доказів наявності у позивачки іншого житла.

Апеляційний суд дійшов висновку, що в цій справі відсутні підстави стверджувати, що ОСОБА_1 добровільно повністю відмовилася від права користування спірним приміщенням, оскільки позивачка вчиняла спроби для повернення до місця свого проживання, зокрема у 2018 році, у серпні 2020 року, однак не змогла цього зробити через чинення перешкод з боку уповноважених власником осіб.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги

10 січня 2024 року РО «Спасо-Преображенський монастир УГКЦ», в інтересах якої діє Ходюк К. М. , засобами поштового зв`язку, звернулася до Верховного Суду

із касаційною скаргою на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 24 вересня 2021 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 12 грудня 2023 року, у якій представник заявника, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області

від 24 вересня 2021 року та постанову Хмельницького апеляційного суду

від 12 грудня 2023 року і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

У касаційній скарзі представник РО «Спасо-Преображенський монастир УГКЦ» посилається на:

- пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України та зазначає, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

- пункт 2 частини другої статті 389 ЦПК України та вказує на необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 12 червня 2023 року у справі № 607/15144/20;

- пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України та зазначає, що відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

Позиція інших учасників справи

У відзиві на касаційну скаргу, поданому до Верховного Суду у березні 2024 року, ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник ОСОБА_3, просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін, посилаючись на правильність та обґрунтованість висновків судів першої та апеляційної інстанцій

Провадження у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 05 березня 2024 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано матеріали справи із суду першої інстанції та надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

У березні 2024 року до Верховного Суду надійшли матеріали цивільної справи.

Ухвалою Верховного Суду 09 травня 2025 року справу призначено до судового розгляду в складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Позиція Верховного Суду

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про необхідність зупинення провадження у справі.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 415 ЦПК України передбачено, що процедурні питання, пов`язані з рухом справи, клопотання та заяви учасників справи, питання про відкладення розгляду справи, оголошення перерви, зупинення провадження у справі, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом, вирішуються судом касаційної інстанції шляхом постановлення ухвал в порядку, визначеному цим Кодексом для постановлення ухвал суду першої інстанції.

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду ухвалою від 05 лютого 2025 року з підстав, передбачених частиною третьою статті 403 ЦПК України, передав на розгляд Великої Палати Верховного Суду справу № 607/15144/20 за позовом РО «Спасо-Преображенський монастир Української Греко-Католицької церкви» до ОСОБА_12 про визнання особи такою, що втратила право користування приміщенням, та за зустрічним позовом ОСОБА_12 до РО «Спасо-Преображенський монастир Української Греко-Католицької церкви» про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням (провадження № 61-1203св24).

Ухвала Верховного Суду мотивована тим, що наявні підстави для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду у зв`язку з необхідністю відступлення від висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у раніше прийнятій постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 12 березня 2023 року у справі

№ 604/15144/20, яка відступила від висновку, викладеного у постанові колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду

від 17 серпня 2022 року у справі № 607/15017/20, про те, що юрисдикція загальних судів не поширюється на спори щодо користування приміщеннями культових споруд монастирів (келіями).

На думку колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду, мета використання монашої келії, а саме дотримання правил монашого життя, свідчить про те, що це приміщення не може вважатися житлом у розумінні статті 8 Конвенції, оскільки у разі втрати монашого стану особа не може проживати поруч з іншими монахинями, які продовжують сповідувати релігійні потреби та нести обіти послуху, чистоти, вбозтва. Більше того, у випадку втрати монашого стану така особа набуває статусу сторонньої особи і позбавляється права вступати на територію монастиря з огляду на клявзуру. Отже, питання надання дозволу на перебування чи права на проживання в монастирі особі, яка належить (належала) до чернечого стану, регулюється канонічним, а не національним (цивільним) правом.

Ухвалою Великої Палати Верховного Суду від 02 квітня 2025 року прийнято

до розгляду справу № 607/15144/20 (провадження № 14-29цс25).

Таким чином, висновки Великої Палати Верховного Суду, зроблені у справі

№ 607/15144/20, підлягають врахуванню під час розгляду цієї справи.

Ухвалення протилежних чи суперечливих судових рішень, особливо судом вищої інстанції, може спричинити порушення права на справедливий суд, закріпленого в пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Загальновизнаний принцип правової визначеності передбачає стабільність правового регулювання і виконуваність судових рішень.

Відповідно до пункту 10 частини першої статті 252 ЦПК України суд може з власної ініціативи зупинити провадження у справі у випадку перегляду судового рішення у подібних правовідносинах (у іншій справі) у касаційному порядку палатою, об`єднаною палатою, Великою Палатою Верховного Суду.

Згідно з пунктом 14 частини першої статті 253 ЦПК України провадження у справі зупиняється у випадку, встановленому пунктом 10 частини першої статті 252 цього Кодексу, до закінчення перегляду в касаційному порядку.

Враховуючи викладене, Верховний Суд дійшов висновку про необхідність зупинити касаційне провадження у цій справі до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 607/15144/20 (провадження № 14-29цс25).

Керуючись статтями 252, 253, 260 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Зупинити касаційне провадження у справі № 607/15141/20 (провадження

№61-681св24) за позовом Релігійної організації «Спасо-Преображенський монастир Української Греко-Католицької церкви» до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування приміщенням, та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Релігійної організації «Спасо-Преображенський монастир Української Греко-Католицької церкви» про усунення перешкод

у користуванні житловим приміщенням, за касаційною скаргою Релігійної організації «Спасо-Преображенський монастир Української Греко-Католицької церкви», в інтересах якої діє Ходюк Катерина Миколаївна, на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 24 вересня

2021 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 12 грудня 2023 року, до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 607/15144/20 (провадження № 14-29цс25).

Ухвала набирає законної сили з моменту її прийняття та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач В. В. Сердюк

Судді: В. М. Ігнатенко

С. О. Карпенко

О. М. Ситнік

І. М. Фаловська