ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3681/25 Справа № 199/1761/24 Суддя у 1-й інстанції - БОГУН О. О. Суддя у 2-й інстанції - Халаджи О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Халаджи О. В.

суддів:Агєєва О.В., Космачевської Т.В.

секретар Піменова М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 04 грудня 2024 року у цивільній справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ІНФОРМАЦІЯ_1 та Міністерство оборони України про встановлення факту спільного проживання (суддя першої інстанції Богун О.О.),

В С Т А Н О В И В:

У березні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська із заявою заінтересовані особи: ІНФОРМАЦІЯ_1 та Міністерство оборони України про встановлення факту спільного проживання, в якій просив встановити факт спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , однією сім`єю за адресою: АДРЕСА_1 з 2013 року по день смерті ОСОБА_3 .

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 04 грудня 2024 року у задоволенні заяви про встановлення факту спільного проживання відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду, ОСОБА_1 , через свого представника ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій вказав на те, що ухвалено воно з порушенням норм матеріального та процесуального права та має бути скасовано.

Обґрунтовує скаргу тим, що відповідно до Рішення Виконавчого комітету Слов`янської міської ради № 807/2 від 18.12.2013 р. ОСОБА_1 призначено опікуном ОСОБА_3 . ОСОБА_3 був племінником заявника.

При вирішенні справи суд першої інстанції не врахував той факт, що на момент встановлення опіки ОСОБА_3 у 2013 році, ОСОБА_3 було 13 років, тобто він був малолітньою особою.

Суд першої інстанції не звернув увагу на те, що ОСОБА_3 , як малолітня особа над якою встановлено опіку, був на повному забезпеченні Заявника, але надати документів, які містять відомості про розподіл та формування сімейного бюджету, та будь які інші фінансові документи Заявник не міг, оскільки таких документів не складалось, а потреб у їх складанні не було.

До досягнення повноліття ОСОБА_3 не був працевлаштований та не отримував жодного доходу, у зв`язку з чим не міг самостійно себе забезпечувати та брати участь у формуванні сімейного бюджету, брати участь у купівлі майна для спільного користування, фінансово утримувати та обслуговувати житло, у якому Заявник зі своєю дружиною та ОСОБА_3 проживали.

ОСОБА_2 просив рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 04 грудня 2024 року скасувати та ухвалити нове, яким заяву ОСОБА_1 задовольнити у повному обсязі.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

У судовому засіданні ОСОБА_2 доводи апеляційної скарги підтримав та просив їх задовольнити.

Інші учасники справи до судового засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином.

Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 , загинув ІНФОРМАЦІЯ_2 під здійснення заходів із забезпечення національної безпеки, оборони, відсічи і стримування збройної агресії російської федерації, що підтверджується сповіщенням сім`ї (а.с.6).

У своїй заяві ОСОБА_1 зазначає, що для отримання одноразової грошової допомоги, яка виплачується у разі загибелі (смерті) військовослужбовця, необхідно встановити факт його спільного проживання з ОСОБА_3 однією сім`єю.

Згідно довідки виданої Управлінням соціального захисту населення Слов`янської міської військово-цивільної адміністрації Краматорського району Донецької області №04-08/2769 від 05.10.2022 року ОСОБА_1 отримував допомогу за період з 01.03.2014 року по 31.12.2018 року на дитину ОСОБА_3 .

Відповідно до довідки виданої Слов`янською міською військовою адміністрацією Краматорського району Донецької області № від 12.10.2022 року ОСОБА_1 разом із ОСОБА_3 проживав за адресою: АДРЕСА_1 .

Допитані у судовому засіданні свідки ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , підтвердили, що ОСОБА_3 проживав разом з заявником, який був його опікуном, до 18 років.

Відмовляючи у задоволенні заяви, суд першої інстанції дійшов висновку, що надані ОСОБА_1 докази є недостатніми для підтвердження факту проживання останнього з ОСОБА_3 однією сім`єю саме до загибелі.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Частиною другою статті 3 СК України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Вирішуючи вимогу про встановлення факту проживання однією сім`єю слід врахувати, що юридичні факти можуть бути встановлені лише для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника (див.: постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968сво21).

Належними та допустимими доказами проживання однією сім`єю є, зокрема докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами взаємних прав та обов`язків, інших доказів які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних сім`ї.

Пунктом 6 Рішення Конституційного Суду від 03 червня 1999 року №5-рп/99 установлено, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, тощо.

Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня

2020 року у справі № 129/1033/13-ц).

Суд приходить до висновку, що надані заявником докази є недостатніми для підтвердження факту проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 однією сімє`ю, після досягнення останнім повноліття однією сім`єю та ведення ними спільного господарства. А тому весь заявлений період проживання однією сім`єю ОСОБА_1 з ОСОБА_3 не може бути задоволено як доведений факт.

Самі по собі показання свідків не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту проживання однією сім`єю, крім того дані покази свідків тільки підтвердили факт проживання із загиблим до 18 років.

Крім того, слід наголосити на тому, що допитана у якості свідка у судовому засіданні ОСОБА_6 є зацікавленою особою, а саме дружиною заявника.

На свідченнях ОСОБА_5 суд не може встановити факт проживання однією сім`єю.

Колегія суддів вважає, що місцевий суд дослідивши належним чином позовні вимоги та наявні матеріали справи, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні заяви, оскільки як встановлено матеріалами справи, ОСОБА_1 належними доказами не підтверджено проживання зі своїм племінником. однією сім`єю саме після досягнення 18 років.

Самі по собі показання свідків не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту проживання однією сім`єю (див. висновки Верховного Суду у постановах від 14 лютого 2018 року у справі № 129/2115/15-ц, від 22 квітня 2021 року у справі № 707/2882/19).

Доводи апеляційної скарги переважно зводяться до незгоди заявника із встановленими судом обставинами справи та здійсненою оцінкою доказів.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (зокрема рішення у справі «Пономарьов проти України») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію.

Враховуючи вищевикладене, оцінивши всі докази у їх сукупності, враховуючи принцип справедливості рішення суду, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права у спірних правовідносинах та не допустив порушень норм процесуального права, які б давали підстави для скасування оскарженого судового рішення, тому доводи апеляційної скарги з цього приводу є безпідставними.

Частиною третьою статті 12, частинами першою, п`ятою-шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі ст.ст. 76, 77, 79 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України).

Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обгрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував та є однаковими з доводами які були викладені у позовній заяві.

Колегія суддів перевірила доводи апеляційної скарги на предмет законності судового рішення виключно в межах заявлених в суді першої інстанції вимог та які безпосередньо стосуються правильності застосування судом норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв`язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів та встановлення обставин у справі, оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції і не дають підстав вважати, що судом порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін

Керуючись статтями 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 04 грудня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення. Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді: О.В. Халаджи

О.В. Агєєв

Т.В. Космачевська

Повний текст судового рішення складено 22 травня 2025 року.

Головуючи суддя О.В. Халаджи