Житомирський апеляційний суд
Справа №289/1816/24 Головуючий у 1-й інст. Кириленко О. О.
Категорія 70 Доповідач Борисюк Р. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2025 року

Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Борисюка Р.М.,

суддів Коломієць О.С., Павицької Т.М.,

розглянувши у письмовому провадженні у місті Житомирі цивільну справу № 289/1816/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зменшення розміру аліментів,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Радомишльського районного суду Житомирської області від 27 лютого 2025 року, ухвалене під головуванням судді Кириленка О.О. у місті Радомишлі,

в с т а н о в и в :

У вересні 2024 року ОСОБА_1 звернувся з даним позовом, в якому просив з урахуванням заяви про зміну предмету позову (а.с. 36), зменшити розмір аліментів, що стягуються з нього на користь ОСОБА_2 на підставі судового наказу Радомишльського районного суду Житомирської області по справі №289/1687/24 від 27 серпня 2024 року, на утримання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 1/4 до 1/6 частини всіх видів заробітку (доходу).

Позов мотивувався тим, що сторони мають спільну неповнолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . На підставі наказу Радомишльського районного суду Житомирської області по справі №289/1687/24 від 27 серпня 2024 року з нього на користь ОСОБА_2 стягуються на утримання ОСОБА_4 аліменти у розмірі 1/4 частини з усіх видів доходів (заробітку), але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісячно, починаючи з 12 серпня 2024 року до досягнення дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Крім того, зазначав, що на його утриманні перебуває ще одна неповнолітня донька ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на яку відповідно до наказу Корольовського районного суду міста Житомира по справі №296/7814/22 від 28 листопада 2022 року з нього на користь відповідачки стягується аліменти у розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів та не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з 10 листопада 2022 року і до досягнення дитиною повноліття.

Перебування на його утриманні ще однієї малолітньої дитини не дає йому можливості сплачувати аліменти на утримання другої дитини ОСОБА_3 в розмірі визначеному судовим наказом від 27 серпня 2024 року.

Також вказував, що він відшкодовує збитки, завдані в результаті ДТП згідно рішення Богунського районного суду міста Житомира від 01 листопада 2021 року. Корольовським відділом державної виконавчої служби у місті Житомирі відкрито виконавче провадження №69430528 від 25 липня 2022 року про стягнення з нього на користь ОСОБА_6 коштів у розмірі 131 739,77 грн.

Рішенням Радомишльського районного суду Житомирської області від 27 лютого 2025 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення ухвалене з неправильним застосуванням норми матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, зокрема, щодо наявності підстав для зменшення розміру аліментів, наявність погодження між ним та відповідачкою щодо зменшення розміру аліментів та відсутність факту порушення прав дитини.

Вказує, що в рішенні місцевий суд зазначив, що ним не доведено, що його матеріальний стан не дозволяє сплачувати аліменти в розмірі, визначеному наказом Радомишльського районного суду Житомирської області по справі №289/1687/24 від 27 серпня 2024 року. Він не погоджується з даним висновком, вважає його безпідставним, оскільки ним були долучені до позовної заяви докази.

Також зазначає, що наявність боргових зобов`язань впливає на загальне матеріальне становище платника аліментів. Саме виконанням рішення суду щодо сплати збитків, погіршився матеріальний стан платника аліментів.

Місцевий суд, ухвалюючи рішення, не вірно застосував статтю 192 СК України, що і призвело до неправильного висновку про відсутність підстав для зменшення розміру аліментів та помилково відмовив у задоволенні позовних вимог.

Крім того, місцевим судом не враховано, що відповідачка погодилася на зменшення розміру аліментів до 1/6, що є додатковим підтвердженням відсутності підстав стверджувати, що зменшення розміру аліментів порушує права дитини.

Ухвалами Житомирського апеляційного суду від 07 квітня 2025 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи та справу призначено до розгляду.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Згідно частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду.

Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України ( частина 1 статті 368 ЦПК України).

Враховуючи наведене, розгляд справи здійснюється без повідомлення учасників справи.

Згідно з частиною 5 статті 268, статті 381 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява № 8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01). Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав відповідачу строк для подачі відзиву.

Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема, з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Враховуючи характер спірних правовідносин між сторонами, предмет доказування, зважаючи на конкретні обставини у справі, які не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи, оскільки в матеріалах справи містяться докази, надані сторонами, наявні правові підстави для розгляду справи у порядку письмового провадження без участі сторін.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до положень статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що народження другої дитини не дають підстав для зменшення присуджених судом аліментів, оскільки батько зобов`язаний вживати всіх необхідних заходів з метою отримання законних джерел для забезпечення гідних умов проживання й розвитку дітей, а розмір його доходів дозволяє йому виконувати свій обов`язок по утриманню своїх малолітніх дітей. Крім того, наявність у позивача будь-яких боргових зобов`язань не повинно впливати на права та інтереси дітей.

Колегія суддів погоджується із висновком місцевого суду, мотивуючи наступним.

Судом встановлено та досліджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 є батьком ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копіями свідоцтв про народження (а.с. 7,10).

Згідно змісту копії судового наказу Корольовського районного суду міста Житомира від 28 листопада 2022 року, у справі №296/7814/22, стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_8 аліменти на утримання ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у розмірі 1/4 частки від усіх видів його заробітку (доходів) щомісячно, починаючи з 10 листопада 2022 року і до досягнення дитиною повноліття (а.с. 11-12).

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим судом, шо на підставі виконавчого листа №295/3464/21, виданого 15 липня 2022 року Богунським районним судом міста Житомира відкрито виконавче провадження №69430528 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_6 збитків, завданих в результаті ДТП у сумі 128 435,42 грн, витрати пов`язані з проведенням експертизи в сумі 2000 грн, витрати по сплаті судового збору у сумі 1 304,35 грн (а.с. 13,14-15, 16).

Встановлено, що ОСОБА_1 працює в ГУНП в Житомирській області на посаді оперуповноваженого, та за період з лютого 2024 року по липень 2024 року включно йому нараховано грошове забезпечення у розмірі 153 820,08 грн, інші види доходів у загальному розмірі 57 064,05 грн та здійснюється відрахування на підставі виконавчих проваджень №70570662, №69430528 (а.с. 17).

У частині першій статті 3 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Частинами першою та другою статті 27 Конвенції встановлено, що держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до частини другої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку (стаття 8 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до статей 150, 180 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття.

Згідно з положеннями статті 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Частина третя статті 181 СК України визначає, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Частиною першої статті 192 СК України встановлено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим кодексом.

У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» судам роз`яснено, що розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них.

Таким чином платник аліментів вправі звернутися до суду з позовом про зменшення їх розміру у випадках, коли погіршилося його матеріальне становище, змінився сімейний стан чи стан його здоров`я або ж покращилося матеріальне становище, сімейний стан чи стан здоров`я одержувача аліментів. При цьому, суд, з урахування встановлених обставин і сукупності доказів, при наявності підстав щодо неможливості сплачувати аліменти у вже визначеному розмірі, може вирішити питання щодо зменшення їх розміру.

До таких висновків дійшов Верховний Суд України в постанові від 05 лютого 2014 року у справі № 6-143цс13 та Верховний Суд в постанові від 09 вересня 2021 року у справі № 554/3355/20.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 , посилаючись на ту обставину, що на його утриманні перебуває ще одна малолітня дитина, що не дає йому можливості сплачувати аліменти на утримання другої його дитини, в розмірі визначеному судовим наказом від 27 серпня 2024 року, а також наявність відкритого виконавчого провадження №69430528, просив про зменшення розміру аліментів на утримання доньки ОСОБА_9 .

Відповідно до вимог статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних утриманців та інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу (ч.2 ст.182 СК України).

Стаття 192 СК України вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Отже, розмір аліментів і спосіб стягнення аліментів може бути змінений судом з урахуванням фактичних обставин справи, які встановлені судом та за наявності правових підстав. При цьому право застосування норми закону належить суду.

Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності.

На підставі частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з положеннями статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з частиною 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до частини 6 статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі ухвалити рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Відтак, предметом доказування у справах про зміну розміру аліментів є зміна матеріального або сімейного стану, погіршення здоров`я платника аліментів, в даному випадку позивача.

Позивач не надав суду жодних доказів, які підтверджують зміну його матеріального або сімейного стану, погіршення здоров`я після видачі судового наказу.

Суд звертає увагу, що батьки не мають компенсувати зменшення розміру аліментів за рахунок збільшення утримання однієї дитини порівняно з іншою.

Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 28 травня 2021 року у справі №715/2073/20.

Відтак саме по собі стягнення аліментів на першу дитину позивача не є підставою для зменшення розміру аліментів, що стягуються з нього на утримання другої дитини, адже в такому випадку одна дитина матиме перевагу в утриманні перед іншою, що спричинить майнову дискримінацію дітей одного батька.

Крім того, при визначенні розміру аліментів, що стягуються на першу дитину, позивач мав змогу навести суду доводи щодо наявності у нього інших утриманців, щоб забезпечити захист своїх прав при реалізації обов`язку щодо матеріального утримання дітей.

Матеріали справи також не містять належних та допустимих доказів погіршення майнового стану позивача, зокрема, останнім не надано суду доказів щодо зміни розміру його доходів в бік погіршення.

Таким чином, позивачем не доведено, що у зв`язку зі сплатою аліментів на першу дитину він не має можливості сплачувати аліменти на утримання доньки ОСОБА_3 , визначені судовим наказом Радомишльського районного суду Житомирської області по справі №289/1687/24 від 27 серпня 2024 року.

Колегія суддів звертає увагу на те, що законодавчо визначена необхідність утримувати обох дітей на яких із позивача стягуються аліменти. І це обумовлює необхідність перегляду їх розміру щодо обох утриманців позивача, адже протилежні висновки поставили б дітей у нерівне становище одна дитина отримуватиме більший розмір аліментів на утримання, ніж інша.

Таке рішення може призвести до дисбалансу інтересів дітей, оскільки діти позивача опиняться у нерівному матеріальному становищі. При цьому, суд не може допустити зменшення розміру стягуваних аліментів на користь однієї дитини в порівнянні з іншою.

Більш того діти, народжені в різних шлюбах від різних матерів, мають абсолютно рівні права на матеріальну допомогу. Такий висновок зроблений Верховним Судом у постанові від 21 липня 2021 року у справі №691/926/20.

Доводи про те, що апелянт відшкодовує збитки, завдані в результаті ДТП, згідно рішення Богунського суду міста Житомира від 01 листопада 2021 року, є неприйнятними, оскільки боргові зобов`язання не є підставою для зменшення розміру аліментів, та не повинні впливати на права та інтереси дитини.

З урахуванням викладеного, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги щодо неврахування судом першої інстанції заяви відповідачки про визнання позову, так як у відповідності до частини 4 статті 206 ЦПК України визнання позову не є безумовною підставою для його задоволення.

За таких обставин підстав для скасування чи зміни рішення суду, колегія суддів не вбачає.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Доводи апеляційної скарги щодо незаконності рішення місцевого суду, наведені у скарзі, не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які ґрунтовно, повно викладені у мотивувальній частині оскаржуваного рішення суду, та зводяться до переоцінки доказів, незгоди апелянта з висновками щодо їх переоцінки.

Згідно статті 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального та процесуального права є необґрунтованими, а рішення суду є законним та ґрунтується на встановлених обставинах справи.

Відтак, у відповідності до положень статті 375 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для залишення апеляційної скарги без задоволення, а оскаржуваного рішення місцевого суду без змін.

За приписами частини 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи, немає.

Відповідно до пункту 2 частини 3 статті 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах не підлягають касаційному оскарженню.

Малозначними, зокрема, є справи, про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, якщо такі вимоги не пов`язані із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) (пункт 3 частини 6 статті 19 ЦПК України). Дана справа є малозначною в сили вимог закону.

Керуючись статтями 258, 259, 367, 368, 374, 375, 381- 384, 389-391 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Радомишльського районного суду Житомирської області від 27 лютого 2025 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків зазначених в пункті 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий Судді