ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3905/25 Справа № 205/619/25 Суддя у 1-й інстанції - Басова Н. В. Суддя у 2-й інстанції - Агєєв О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Агєєва О.В.,

суддів: Новікової Г.В., Никифоряка Л.П.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу №205/619/25 за позовом ОСОБА_1 до Донецького регіонального центру з гідрометеорології про поновлення на роботі, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Кандиби Тетяни Олександрівни на ухвалу Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 27 січня 2025 року про повернення позовної заяви, постановлену у складі судді Басової Н.В., -

ВСТАНОВИВ:

В провадження Ленінського районного суду м.Дніпропетровська надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Донецького регіонального центру з гідрометеорології про поновлення на роботі.

Ухвалою Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 15 січня 2025 року позовна заява була залишена без руху, як така, що не відповідає вимогам ст.175, ст.177 ЦПК України та надано строк для усунення недоліків.

На виконання вимог вищевказаної ухвали суду 24 січня 2025 року до суду від позивача надійшла уточнена позовна заява.

Ухвалою Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 27 січня 2025 року позовну заяву ОСОБА_1 повернуто через не усунення недоліків, зазначених в ухвалі суду від 15 січня 2025 року, а саме через не сплату судового збору при зверненні до суду із вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Не погодившись з зазначеним судовим рішенням, представник ОСОБА_1 - адвокат Кандиба Т.О. подала апеляційну скаргу, в якій вважає ухвалу суду першої інстанції від 27 січня 2025 року такою, що постановлена з грубим порушенням норм матеріального та процесуального права.

Вказує, про відсутність у заявлених стороною позивача вимогах, вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку (ані у позовній заяві, а ні в уточненій) не міститься.

При цьому, заявленими є вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та про поновлення на роботі. Вимогу про відшкодування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не слід плутати із вимогою про відшкодування середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Ці вимоги мають різну правову природу і походять із різних обов`язків роботодавця, а тому, відповідно, мають різне правове регулювання.

Зазначає, що суд першої інстанції не врахував, що основною позовною вимогою є поновлення на роботі. Відповідно, сторона позивача просить стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу, а не за несвоєчасність розрахунків при звільненні.

Окрім цього, в обґрунтування скарги зазначає, що 15 січня 2025 року судом було постановлено ухвалу про залишення позовної заяви без руху для усунення недоліків, серед іншого, сплати судового збору за вимогою про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. 23 січня 2025 року стороною позивача було усунено недоліки - наголошено суду першої інстанції про відсутність обов`язку позивача платити судовий збір за позовну вимогу про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а також звернено увагу суду на різницю в правовій природі понять "середній заробіток за час вимушеного прогулу" та "середній заробіток за час затримки розрахунків".

Проте, суд першої інстанції, не зважаючи на пояснення сторони позивача з вище наведеного спірного питання (з посиланням на правовий висновок ВС з цього приводу), постановив ухвалу про повернення позовної заяви позивачу у зв`язку з відсутністю оплати судового збору за позовною вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунків.

Посилаючись на висновки, викладені у постанові Верховного суду від 13 березня 2024 року по справі №127/15018/23, згідно якого за вимогу про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу судовий збір не платиться, просила ухвалу Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 27 січня 2025 року скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Представник відповідача Донецького регіонального центру з гідрометеорології Попова М.Г. скориставшись своїм правом подала відзив на апеляційну скаргу, в якому вважає, що ухвала Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 27 січня 2025 року, постановлена судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права є обґрунтованою та відповідає законодавству.

В обґрунтування зазначила, що первинна позовна заява про поновлення на роботі ОСОБА_1 від 12 січня 2025 року у прохальній частині містила позовні вимоги про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення позивачки з посади агрометеоролога 1 категорії сектору агрометеорології відділу гідрометеорологічного забезпечення Донецького РЦГМ у зв`язку з відмовою працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством та стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_1 з гідрометеорології на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Проте, на стадії залишення позовної заяви без руху позивачем була подана заява про уточнення позовних вимог у прохальній частині якої були зазначені наступні позовні вимоги: «визнати незаконним та скасувати наказ № 232-НК/995 від 12 грудня 2024 року про звільнення ОСОБА_1 з посади агрометеоролога 1 категорії сектору агрометеорології відділу гідрометеорологічного забезпечення Донецького РЦГМ з у зв`язку з відмовою працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством; поновити ОСОБА_1 , на роботі на посаді агрометеоролога 1 категорії сектору агрометеорології відділу гідрометеорологічного забезпечення Донецького РЦГМ; стягнути з Донецького регіонального центру з гідрометеорології, на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу останньої; стягнути з Донецького регіонального центру з гідрометеорології, на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі в сумі 90 003,33 (дев`яносто тисяч три гривні 33 коп.) грн.; стягнути з Донецького регіонального центру з гідрометеорології, на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за 26 кал. днів невикористаної щорічної відпустки за період з 01 листопада 2023 року по 13 грудня 2024 року включно в розмірі 7 986,68 грн.».

Вказує, що з огляду прохальних частин первинної позовної заяви від 12 січня 2025 року і заяви про уточнення позовних вимог від 23 січня 2025 року вбачається, що у позивача відбулась зміна предмета позову.

Зазначає, що Верховний Суд неодноразово звертав увагу на те, що процесуальним законом не передбачено права позивача на подання заяв (клопотань) про «доповнення» або «уточнення» позовних вимог. Тому в разі надходження до суду однієї із зазначених заяв (клопотань) останній з огляду на її зміст, а також зміст раніше поданої позовної заяви та конкретні обставини справи повинен розцінювати її як: подання іншого (ще одного) позову, чи збільшення або зменшення розміру позовних вимог, чи об`єднання позовних вимог, чи зміну предмета або підстав позову. При цьому при поданні вказаних заяв (клопотань) позивач має дотримуватися правил вчинення відповідної процесуальної дії, недодержання яких тягне за собою процесуальні наслідки, передбачені ЦПК (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 1 листопада 2021 року у справі №405/3360/17 (провадження №61-9545сво21).

Таким чином Донецький регіональний центр з гідрометеорології вважає, що застосування норм ст.49 ЦПК України під час ухвалення рішення про залишення позовної заяви без руху Ленінським районним судом м.Дніпропетровська ухвалене відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права є обґрунтованим та відповідає законодавству.

У зв`язку з чим, просив, судове рішення ухвалене Ленінським районним судом м.Дніпропетровська від 27 січня 2025 року про повернення позовної заяви по справі №205/619/25 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах заявлених вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала суду підлягає скасуванню, з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

На підставі ст.ст.76-81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства.

Дана апеляційна скарга, як подана на оскарження ухвали передбаченої п.6 ч.1 ст.353 ЦПК України, на підставі ч.2 ст.369 ЦПК України розглядається судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Постановляючи ухвалу про повернення позивачу позовної заяви, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не виконала вимог ухвали Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 15 січня 2025 року, щодо сплати судового збору за вимогу про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а надала «уточнену позовну заяву» в межах поданої позовної заяви, що суперечить нормам ЦПК України, а відповідно до ч.3 ст.185 ЦПК України, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

Колегія судів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначено Законом України "Про судовий збір".

Судовий збір - збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, за видачу судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених цим Законом. Судовий збір включається до складу судових витрат (стаття 1 Закону України "Про судовий збір").

Відповідно до статті 2 Закону України "Про судовий збір" платники судового збору - громадяни України, іноземці, особи без громадянства, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні) та фізичні особи-підприємці, які звертаються до суду чи стосовно яких ухвалене судове рішення, передбачене цим Законом.

Розміри ставок судового збору регламентовано ст. 4 Закону України "Про судовий збір".

Статтею 5 вказаного закону визначено пільги щодо сплати судового збору, зокрема, від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються: позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі (п.1 ч.1 ст.5 Закону).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі №755/12623/19 (провадження №14-47цс21) вказано, що: "середній заробіток за час вимушеного прогулу за своїм змістом є заробітною платою, право на отримання якої виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин. Такий висновок підтверджується також змістом частини другої статті 235 КЗпП України, якою визначено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи".

У справі, що переглядається ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом про скасування вказаного наказу про звільнення та поновлення на роботі з вимогою про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Однак вимогу про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні при цьому не заявляла.

При залишенні без руху позовної заяви суд першої інстанції вважав, що ОСОБА_1 за подання позову про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу належить сплатити судовий збір, оскільки за змістом приписів статей 94, 116, 117 КЗпП України та статей 1, 2 Закону України "Про оплату праці" середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця та не входить до структури заробітної плати.

Натомість поза увагою суду першої інстанції залишилося те, що ОСОБА_1 звернулась з позовом про поновлення на роботі (в цій частині позивач звільнений від сплати судового збору) та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який входить до структури заробітної плати, бо є заробітною платою, та зробив помилковий висновок про обов`язок позивача сплатити судовий збір за подання позову у цій справі.

Аналогічний правовий висновок зробив Верховний Суд в постанові від 21 лютого2024 року у справі №209/2226/22 (провадження №61-14575св23).

Відповідно, зауваження суду першої інстанції щодо необхідності сплати судового збору за позовну вимогу про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є необґрунтованим, а постановлення ухвали про повернення позовної заяви з причини відсутності сплати судового збору за вказану позовну вимогу таким, що протирічить нормам Закону України "Про судовий збір" та правовим висновкам Верховного Суду.

Надаючи оцінку заяві про уточнення позовних вимог колегія суддів зазначає наступне. Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається з двох елементів: предмета і підстави позову. Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та інтересу, які охороняються законом. Відтак зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача.

Статтею 49 ЦПК України визначено процесуальні права та обов`язки сторін.

Частиною 2 даної статті закріплено, що крім прав та обов`язків, визначених у статті 43 цього Кодексу, зокрема, позивач вправі відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог), відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу; позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження; відповідач має право подати зустрічний позов у строки, встановлені цим Кодексом.

Частиною 3 статті 49 ЦПК України передбачено, що до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви.

У справі, що переглядається встановлено, що позивач, на виконання ухвали суду від 15 січня 2025 року, надала суду заяву про усунення недоліків шляхом подання уточненої позовної заяви, в якій окрім іншого, наявні вимоги лише про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Також, повертаючи позовну заяву позивачу, суд першої інстанції зазначив, що в порушення вимог п.п.4, 5 ч.3 ст.175 ЦПК України, позивачем не наведено обґрунтованого приблизного розрахунку сум, які позивач хоче стягнути з відповідача, а саме розрахунку середньоденного розміру заробітної плати за час вимушеного прогулу та не вказано періоду, за який час просить стягнути, та не подано позовну заяву в новій редакції із усуненими недоліками.

Разом з тим, питання щодо періоду та розміру стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за правилами ст.235 КЗпП України вирішує саме суд одночасно із поновленням особи на посаді та з урахуванням вимог Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про те, що ухвала суду першої інстанції прийнята за неповного з`ясування обставин, які мають значення для справи, знайшли своє підтвердження є обгрунтованими та підлягають задоволенню.

Відповідно до норм ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Ухвалу суду першої інстанції від 27 січня 2024 року про повернення позовної заяви ОСОБА_1 слід скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для вирішення питання в порядку передбаченому процесуальним законом.

Керуючись статтями 369, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Кандиби Тетяни Олександрівни задовольнити.

Ухвалу Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 січня 2025 року про повернення позовної заяви у цивільній справі №205/619/25 скасувати.

Справу за позовом ОСОБА_1 до Донецького регіонального центру з гідрометеорології про поновлення на роботі, направити до суду першої інстанції для вирішення питання в порядку передбаченому процесуальним законом.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді: