КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Унікальний номер справи № 371/1950/23 Головуючий у суді першої інстанції - Капшук Л.О.
Апеляційне провадження № 22-ц/824/4648/2025 Доповідач у суді апеляційної інстанції - Нежура В.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 травня 2025 року Київський апеляційний суд у складі:

суддя-доповідач Нежура В.А.,

судді Невідома Т.О., Соколова В.В.,

секретар Цуран С.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргуОСОБА_1 на рішення Миронівського районного суду Київської області від 21 жовтня 2024 року по цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Росвен Інвест Україна» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2023 року ТОВ «Росвен Інвест Україна» звернулось до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Вимоги позовної заяви обґрунтовані тим, що 30 січня 2022 року ТОВ «Лінеура Україна» та відповідачка уклали договір про надання коштів у позику на умовах споживчого кредиту № 2882734, в якому сторони узгодили розмір кредиту, умови його надання, визначили порядок та строки повернення кредиту, сплати процентів за користування кредитними коштами. Відповідачка підписала договір електронним підписом у виді одноразового ідентифікатора.

На підставі договору факторингу № 01.02-25/23, укладеного між ТОВ «Лінеура Україна» та ТОВ «Росвен Інвест Україна» 23 травня 2023 року, до останнього перейшло право вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором № 2882734 від 30 січня 2022 року.

Згідно з умовами кредитного договору, відповідачка зобов?язалася повернути отримані кошти, сплатити проценти та інші платежі в строк та на умовах, визначених кредитним договором. Проте відповідачка не виконувала належним чином зобов?язання за договором кредиту, внаслідок чого утворилася заборгованість.

Сума заборгованості ОСОБА_1 за договором про надання коштів у позику на умовах споживчого кредиту № 2882734 від 30 січня 2022 року, визначена у реєстрі прав вимоги, який є додатком до договору факторингу, складала 99 444,80 грн, з яких 20 000,00 грн - сума заборгованості за тілом кредиту, 79 444,80 грн - сума заборгованості за відсотками.

Звертаючись до суду, позивач зазначив, що після укладення договору факторингу відповідач будь-яких дій, направлених на виконання умов договору не вчиняла, заборгованість не сплатила. У зв?язку з чим загальна сума заборгованості відповідача за кредитним договором, право вимоги за яким набув позивач відповідно до договору факторингу, складає 99444,80 грн.

Посилаючись на викладене, позивач просив суд стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Росвен Інвест Україна» заборгованість за договором про надання коштів у позику на умовах споживчого кредиту № 2882734 від 30 січня 2022 року в розмірі 99 444,80 грн та понесені судові витрати у виді судового збору в розмірі 2684 грн.

Рішенням Миронівського районного суду Київської області від 21 жовтня 2024 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Росвен Інвест Україна» заборгованість за договором про надання коштів у позику на умовах споживчого кредиту № 2882734 від 30 січня 2022 року, з урахуванням суми основного боргу та заборгованості за процентами, в розмірі 99 444,80 грн та понесені судові витрати у виді судового збору в розмірі 2684 грн, всього 102 128,80 грн.

Не погоджуючись із таким рішенням суду, відповідачка ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невстановлення усіх обставин, що мають значення для вирішення справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права, просить рішення Миронівського районного суду Київської області від 21 жовтня 2024 року у скасувати, увалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що суд першої інстанції допустив грубе порушення норм процесуального права, розглянувши справу у складі судді Капшук Л.О., усупереч поданій відповідачкою заяві про відвід судді. Крім цього, суд безпідставно не зупинив провадження у справі у зв`язку із перебуванням відповідачки на військовій службі.

Вказує, що позовна заява не підлягає задоволенню, оскільки позивач не довів факту укладення кредитного договору за участі ОСОБА_1 . Крім того, позивач не надав суду доказів переходу права вимоги за кредитним договором від ТОВ «Лінеура Україна» до ТОВ «Росвен Інвест Україна».

Посилається також на неможливість нарахування їй відсотків за користування кредитними коштами на підставі п.15 ст.14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Відзив на апеляційну скаргу від позивача не надходив.

Учасники справи в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, тому суд апеляційної інстанції визнав за можливе розглянути справу за відсутності осіб, які не з`явилися, оскільки їх неявка не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, 30 січня 2022 року ТОВ «Лінеура Україна» та ОСОБА_1 уклали договір № 2882734 про надання коштів у позику на умовах споживчого кредиту, додатком № 1 до якого є таблиця обчислення загальної вартості кредиту клієнта та реальної процентної ставки за договором про споживчий кредит (а.с. 6-14, 15). Також відповідачка 30 січня 2022 року ознайомилася з паспортом споживчого кредиту до договору № 2882734 (а.с. 16-17). Договір та паспорт споживчого кредиту відповідач підписала електронним підписом у виді одноразового ідентифікатора К218.

Відповідно до пункту 1.1 договору, сторони погодили, що укладення договору відбувається за допомогою ІТС товариства, доступ до якої забезпечується клієнту через вебсайт або мобільний додаток «Credit7», електронна ідентифікація клієнта здійснюється при вході клієнта в особистий кабінет в порядку, визначеному Законом України «Про електронну комерцію», в тому числі шляхом перевірки товариством правильності введення коду, направленого на номер мобільного телефону клієнта, вказаний при вході, та/або шляхом перевірки правильності введення пароля входу до особистого кабінету.

На підставі пункту 1.2. вказаного договору, ТОВ «Лінеура Україна» надало відповідачу споживчий кредит у розмірі 20000,00 грн, а відповідачка зобов?язалася повернути кредит, сплатити проценти та інші платежі в строк та на умовах, визначених договором. Строк користування кредитом становить 360 днів (пункт 1.3. договору). Мета отримання кредиту - споживчі (особисті) потреби (пункт 1.8.)

У пункті 1.4.1. договору споживчого кредиту погоджено розмір фіксованої стандартної процентної ставки за користування кредитом, яка визначається у розмірі 1,99 % в день та застосовується в межах всього строку кредиту, вказаного в п.1.3. договору.

Періодичність сплати платежів зі сплати процентів визначено - кожні 30 днів.

Детальні терміни повернення кредиту та сплата процентів визначені у таблиці обчислення загальної вартості кредиту клієнта та реальної процентної ставки за договором про споживчий кредит (графіку платежів), згідно з яким, за умови виконання клієнтом умов договору, розмір щомісячного платежу за процентами з користування кредитом за період з 01 січня до 01 березня 2022 року складає 1194,00 грн, за період з 01 березня 2024 року до 25 січня 2023 року - 11940,00 грн щомісячно. Розмір платежу з погашення суми кредиту станом на 25 січня 2023 року складає 20000,00 грн. Загальна вартість кредиту станом на 25 січня 2023 року складає 152534,00 грн.

23 травня 2023 року між ТОВ «Лінеура Україна» та ТОВ «Росвен Інвест Україна» укладено договір факторингу № 01.02-25/23 (а.с. 25-27).

Згідно з умовами договору факторингу за даними платіжної інструкції № 9152 від 24 травня 2023 року за відступлення права вимоги ТОВ «Росвен Інвест Україна» сплатило ТОВ «Лінеура Україна» 807531,32 грн (а.с. 25-27, 28).

Відповідно до пунктів п. 3.1.3., 3.1.4. договору факторингу, перехід права вимоги заборгованості до боржників відбувається з моменту підписання цього договору. У випадку отримання ТОВ «Лінеура Україна» коштів на погашення заборгованості від боржників після підписання договору факторингу, такі кошти мають бути перераховані на рахунок фактора протягом п?яти днів з моменту отримання.

Згідно з даними Реєстру боржників № 1 (додаток № 1 до вказаного договору факторингу), до ТОВ «Росвен Інвест Україна» перейшло право вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором № 2882734 від 30 січня 2022 року. Розмір заборгованості ОСОБА_1 станом на дату відступлення права вимоги згідно з даними реєстру боржників та розрахунку заборгованості, складеному ТОВ «Лінеура Україна», складає 99444,80 грн з яких 20000,00 грн сума основного боргу, 79444,80 грн - сума нарахованих процентів (а.с. 30, 19-24 ).

З поденного розрахунку заборгованості, складеного ТОВ «Лінеура Україна» та наданого позивачем вбачається, що 30 січня 2022 року відповідачу надано кредитні кошти у розмірі 20000 грн. На вказану суму у період з 30 січня 2022 року до 24 лютого 2022 року нараховувалися проценти за ставкою 0,2 % в день, за період з 25 лютого 2022 року до 25 квітня 2022 року нарахування процентів не здійснювалося, за період з 25 квітня 2022 року до 28 березня 2023 року проценти нараховувалися за ставкою 1,99 %. Загальний розмір заборгованості, що утворилася внаслідок невиконання відповідачем умов договору споживчого кредитування та розрахований в межах строку кредитування, станом на 28 березня 2023 року визначений у сумі 99444,80 грн, з яких 20000,00 грн - заборгованість за тілом кредиту, 79444,80 грн - заборгованість за відсотками.

Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства, а сам договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст.ст. 628, 629 ЦК України).

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За правилом ч.1 ст.205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі.

Відповідно до положень ч.ч.1, 3 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів, або іншим чином врегульовується порядок його використання сторонами.

Системний аналіз указаним норм закону свідчить про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі ЦК України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що відповідає письмовій формі правочину (ст.ст. 205, 207 ЦК України).

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18, від 07 жовтня 2020 року №127/33824/19.

У відповідності до вимог ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, згідно зі ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до ч.1 ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

Згідно з ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

У відповідності до абз.2 ч.2 ст.639 ЦК України передбачено, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі.

Закон України «Про електронну комерцію» визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції.

Статтею 3 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Відповідно до ч.3 ст.11 цього Закону електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (ч.4 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Така пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього (ч.5 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Згідно з ч.6 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст.12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст.12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

За правилами ч.8 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію», у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.

Відповідно до ч.1 ст.12 Закону України «Про електронну комерцію» моментом підписання електронної правової угоди є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання коштів електронного цифрового підпису всіма сторонами електронної правової угоди; електронний підпис одноразовим ідентифікатором, визначеними цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) при письмовій згоді сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Отже положення вказаного законодавства свідчать про те, що з урахуванням особливостей вищевказаного договору щодо дійсності якого заперечує відповідач, його укладання в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного цифрового підпису позичальника лише за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами цього правочину.

В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

У даній справі на підтвердження позовних вимог ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» було надано суду зазначені копії кредитних договорів, договору позики, договорів факторингу, акти прийому-передачі, витяги з Реєстру боржників, а також розрахунки заборгованості за укладеними кредитними договорами й договором позики.

Зважаючи на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про доведеність факту укладення між відповідачкою ОСОБА_1 та ТОВ «Лінеура Україна» кредитного договору.

Однак, надані позивачем документи, ні прямо, ні опосередковано, не підтверджують факт отримання відповідачем ОСОБА_1 від первісного кредитора чи позивача коштів на підставі укладених договорів та наявність у відповідачки заборгованості перед позивачем у розмірі, який зазначено у позові ТОВ «Росвен Інвест Україна».

У той же час, відповідачка ОСОБА_1 стверджує про те, що позивач не підтвердив виконання свого обов`язку щодо доведення факту видачі їй таких коштів. Наголошує, що документами, які можуть підтверджувати наявність чи відсутність заборгованості, а також встановлювати розмір зазначеної заборгованості, можуть бути виключно документи первинної бухгалтерської документації. Однак таких документів позивач суду не надав.

Колегія суддів враховує, що за змістом ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Такі дані встановлюються, зокрема, письмовими доказами, якими є документи, що містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору (ч.1 ст.95 ЦПК України).

Відповідно до ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, отримані з порушенням порядку, встановленого законом (ст. 78 ЦПК України).

Статтею 81 ЦПК України встановлено, що обов`язок доведення обставин, на які зроблено посилання як на підставу заявлених вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, покладається на учасників справи, у тому числі і на позивача. Обставини мають бути підтверджені належними, допустимими, достовірними і достатніми доказами. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях і суд не вправі збирати докази, що стосуються предмета спору, за своєю ініціативою, крім конкретних випадків, встановлених цим Кодексом.

У даному випадку надані ТОВ «Росвен Інвест» розрахунок заборгованості ОСОБА_1 та лист про детальний опис дій, вчинених сторонами для укладання договору, не є первинними бухгалтерськими документами, які підтверджують отримання кредиту, користування ним, укладення договору на умовах, які вказані позивачем в позовній заяві, а тому не є належними доказами наявності заборгованості.

Ці документи із вказівкою на перерахування коштів позичальниці та із зазначенням конкретного розміру заборгованості є документами, що створені самим кредитором, тому інформація зазначена в розрахунках, за умови відсутності первинних документів, на підставі яких вони були складені, не можуть бути доказом наявності заборгованості, на якій наполягає позивач.

Апеляційний суд враховує, що доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з указаними положенням закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.

Разом з тим, відповідно до пункту 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75 виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. Тобто виписки за картковими рахунками можуть бути належними доказами щодо заборгованості за кредитним договором.

Такими доказами можуть бути також квитанції чи платіжні інструкції щодо перерахування кредитних коштів позичальнику на його банківський рахунок.

Разом з тим, позивачем не було надано жодного первинного документу, який би засвідчив, що відповідачу були перераховані грошові кошти у розмірах, які зазначені позивачем у справі.

При вирішенні спору, суд першої інстанції, у порушення вимог ст.ст.263, 264 ЦПК України, наведених вище вимог закону та фактичних обставин справи, належним чином не врахував, внаслідок чого дійшов помилкового висновку про доведеність позовних вимог ТОВ «Росвен Інвест» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за вказаним вище кредитним договором.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу, рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам ст.263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст.376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову про стягнення заборгованості за кредитним договором з наведених вище підстав.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 268, 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргуОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Миронівського районного суду Київської області від 21 жовтня 2024 року скасувати, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст складено 29 травня 2025 року.

Суддя-доповідач В.А. Нежура

Судді Т.О. Невідома

В.В. Соколова