ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Єдиний унікальний номер 644/1253/23
Номер провадження 22-ц/818/1276/25
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 травня 2025 року м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Мальованого Ю.М.,

суддів: Пилипчук Н.П., Яцини В.Б.,

за участю:

секретаря судового засідання Шевченко В.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 05 листопада 2024 року в складі судді Сітало А.К. по справі № 644/1253/23 за позовом Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за послуги централізованого опалення та гарячого водопостачання,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2023 року Комунальне підприємство «Харківські теплові мережі» (далі - КП «ХТМ») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за послуги централізованого опалення та гарячого водопостачання.

Позов мотивовано тим, що ОСОБА_1 проживає за адресою: АДРЕСА_1 і є споживачем послуг централізованого опалення та підігріву холодної води для потреб гарячого водопостачання, які надає підприємство.

Відповідач не в повному обсязі сплачував вартість вказаних послуг, у зв`язку з чим за період з 01 жовтня 2012 року по 23 лютого 2022 року виникла заборгованість у розмірі 92072,87 грн.

Посилаючись на вказані обставини, КП «ХТМ» просило стягнути з ОСОБА_1 вказану заборгованість за надані послуги, 3% річних у розмірі 1387,99 грн, інфляційні втрати у розмірі 9302,50 грн, а також судові витрати.

Заочним рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 20 червня 2023 року позовні вимоги КП «ХТМ» задоволено у повному обсязі.

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 03 липня 2024 року вказане заочне рішення скасовано, справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

04 листопада 2024 року представником ОСОБА_1 - адвокатом Шмуйловою І.М. подано відзив на позовну заяву, в якому відповідач просив позов залишити без задоволення.

Відзив мотивовано тим, що позивачем не надано доказів, що споживач отримує та користується послугами опалення.

За адресою: АДРЕСА_1 він ніколи не проживав, послугами не користувався, договору з підприємством не укладав, а лише був зареєстрований за вказаною адресою, де також зареєстровані ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Між тим, позовні вимоги пред`явлені тільки до нього.

Відповідач перебуває на військовій службі у військовій частині НОМЕР_1 з 03 березня 2023 року по теперішній час. Окрім цього, він взятий на облік як внутрішньо переміщена особа.

Також, просив застосувати строк позовної давності.

Вказував, що інфляційні втрати та 3 % річних стягненню не підлягають, оскільки на території України з 12 березня 2020 року було запроваджено карантин, на період дії якого Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (СОVID-19)» (№ 530-ІХ від 17 березня 2020 року) заборонено нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені) за несвоєчасне здійснення платежів за житлово-комунальні послуги.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 05 листопада 2024 року позовні вимоги КП «ХТМ» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь КП «ХТМ» заборгованість за надані послуги централізованого опалення та гарячого водопостачання за період з 12 березня 2017 року по 23 лютого 2022 року в розмірі 69378,43 грн, інфляційні втрати у розмірі 9302,50 грн, 3 % річних у розмірі 1387,99 грн, всього 80 068,92 грн, а також судовий збір в розмірі 2091,37 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що КП «ХТМ» надавано послуги з централізованого опалення ОСОБА_1 , проте останній належним чином зобов`язання щодо оплати наданих послуг не виконував, що призвело до утворення заборгованості, яка, з урахуванням нарахованих на підставі статті 625 ЦК України штрафних санкцій, підлягає стягненню у судовому порядку в межах строку позовної давності. Також при вирішенні спору суд першої інстанції, виходив з того, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зняті з реєстраційного обліку у вказаній квартирі з 12 грудня 2012 року та 25 листопада 2009 року відповідно, у зв`язку з чим позов пред`явлено до належного відповідача.

На вказане судове рішення через систему «Електронний суд» 09 грудня 2024 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Лиска Павло Олександрович, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким позов залишити без задоволення.

Апеляційна скарга мотивована тим, що він є неналежним відповідачем, оскільки він не є власником квартири за адресою: АДРЕСА_2 та фактично не проживає у вказаному житлі.

Відомості про офіційно зареєстроване місце проживання не є тотожним фактичному місцю проживання/перебування особи та не може слугувати беззаперечним доказом дійсного постійного проживання фізичної особи за задекларованою адресою.

Також, КП «ХТМ» не надано доказів надання до будинку послуг з теплопостачання за період з 02 квітня 2017 року по початок опалювального періоду 2019-2020 років.

У період до 2006 року дана квартира АДРЕСА_3 не отримувала послуги з теплопостачання, централізованого опалення не було, а приміщення обігрівалося за допомогою електроприладів. На підставі відсутності послуги з теплопостачання, власниками житлового приміщення подавалося письмове звернення до позивача 10 грудня 2002 року, які залишені без відповіді. У 2006 році власниками квартири було встановлено автономне газове опалення на підставі дозволу, яке надали КП «ХТМ» та КЖЕП. Про відключення від централізованого опалення відповідачі письмовим повідомленням №17-417 від 15 лютого 2006 року повідомили позивача. Натомість КП «ХТМ» проігнорувало дані звернення і обставини та продовжували незаконно нараховувати плату за послуги з теплопостачання.

11 січня 2025 року через систему «Електронний суд» КП «ХТМ» подано відзив, в якому підприємство просило рішення суду залишити без змін.

Відзив мотивовано тим, станом на момент звернення позивачем до суду, відповідач зареєстрований по АДРЕСА_2 та є споживачем послуг з теплопостачання.

В апеляційній скарзі апелянт посилається на квартиру АДРЕСА_3 , а також на рішення Комінтернівського районного суду, що не має відношення до рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова по цивільній справі № 644/1253/23.

Розпорядженнями Харківського міського голови Про початок опалювального сезону 2002-2022 роках у місті Харкові передбачено надання послуг з теплопостачання у житлових будинках, школах, лікарнях, дитячих та інших закладах соціальнокультурного призначення м. Харкова та зобов`язує КП «ХТМ» забезпечити подачу теплоносія за графіком, погодженим Департаментом житлово-комунального господарства та енергетики. На виконання вищезазначених розпоряджень підприємство кожного жовтня 2002-2022 рр. здійснював подачу теплової енергії на потреби опалення у житлові будинки, у тому числі у житловий будинок АДРЕСА_1 .

КП «ХТМ» щомісячно направляє споживачам рахунки за послуги з постачання теплової енергії та послуги з постачання гарячої води, технічне обслуговування та поточний ремонт внутрішньо будинкових систем (ВБС) теплопостачання та постачання гарячої води з зазначенням поточних та попередніх показань приладу обліку теплової енергії, різниці цих показань, затверджених норм споживання, розміру тарифу , поточного платежу та усієї суми заборгованості. Споживач також може ознайомитись з усіма своїми рахунками (поточними нарахуваннями, заборгованістю) в особистому кабінеті на сайті підприємства або звернутися до абонентського залу філії КП «ХТМ» безпосередньо за місцем реєстрації для отримання будь якої інформації щодо нарахувань, проте відповідач з будь якими заявами щодо нарахованих платежів не звертався.

Також, у зв`язку з запровадженням карантину до 30 червня 2023 року період заборгованості з 12 березня 2017 року по 23 лютого 2022 року не виходить за строки позовної давності.

У судове засідання апеляційного суду сторони-учасники судового розгляду не з`явилися.

Судові повістки-повідомлення про розгляд справи 29 травня 2025 року, надіслані апеляційним судом на адреси сторін-учасників:

Комунальним підприємством «Харківські теплові мережі» отримано 14 січня 2025 року в електронному кабінеті (том 1, а.с.170);

ОСОБА_1 отримано 14 січня 2025 року в електронному кабінеті (том 1, а.с.171);

Представником ОСОБА_1 адвокатом Лиска П. О. отримано 14 січня 2025 року в електронному кабінеті (том 1, а.с.172).

14 січня 2025 року за допомогою системи «Електронний суд» від представника Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» Борисенко І.А. надійшла заява про розгляд справи без участі позивача Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» та представниці (том 1, а.с.177-179).

Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу у відсутність осіб, що не з`явилися, явка яких у судове засідання обов`язковою не визнавалась, оскільки відповідно до частини 2 статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з такого.

Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення (пункт 1 частини 1 статті 374 ЦПК України).

Згідно з частинами 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вище вимогам цивільного процесуального законодавства України.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 зареєстрований в квартирі за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 4).

Постачальником послуг з опалення та підігріву води в будинку в місті Харкові за вказаною адресою визначено КП «ХТМ».

Відповідно до відомості про нарахування та оплату за послуги з централізованого опалення та гарячої води з урахуванням періоду платежу за відповідачем станом на час подання позову обліковувався борг за період з 01 жовтня 2012 року по 23 лютого 2022 року у розмірі 92072,87 грн (а. с. 5-6).

Статтею 509 ЦК України встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до частини 1 статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з частиною 1 статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

За змістом частини 1 статті 901, частини 1 статті 903 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, строки та в порядку, що встановлені договором.

Зобов`язання боржника сплатити певну грошову суму на користь кредитора відповідно до цивільно-правового договору або з інших підстав, визначених законом, є грошовим зобов`язанням.

Отже, правовідношення, в якому замовник зобов`язаний оплатити надану послугу в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, тобто, в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору, є грошовим зобов`язанням.

За змістом статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» комунальні послуги - це результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.

Споживач (індивідуальний споживач) - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги.

Пунктом 5 частини 2 статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Такий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15 та є усталеним у практиці Верховного Суду, зокрема, підтриманий у постановах від 04 грудня 2019 року у справі № 683/2743/15-ц, провадження № 61-33787св18; від 02 грудня 2020 року у справі № 761/48615/18-ц, провадження № 61-14819 св 20, від 09 червня 2021 року у справі № 303/7554/16-ц, провадження № 61-20523св19, від 28 липня 2021 року у справі № 554/7740/17, провадження № 61-13603св19.

Теплова енергія - це товарна продукція, що виробляється на об`єктах сфери теплопостачання для опалення, підігріву питної води, інших господарських і технологічних потреб споживачів, призначена для купівлі-продажу.

Частиною 6 статті 19 вказаного закону передбачено, що споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.

Пунктом 30 «Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення», затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року за № 630, чинних на час виникнення спірних правовідносин передбачено, що споживач зобов`язаний оплачувати послуги у строки, встановлені договором.

Згідно з пунктом 18 «Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води», затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630, розрахунковим періодом для оплати послуг, якщо інше не визначено договором, є календарний місяць. Оплата послуг здійснюється не пізніше 20 числа місяця, наступного за розрахунковим періодом (місяцем), якщо договором не встановлено інший строк.

Згідно з ст. 67 ЖК України плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами.

Відповідно до ст. 68 ЖК України плата за надання цих послуг повинна надаватися не пізніше 20 числа місяця, наступного за звітним.

За вимогами п.5 ч.3 ст.20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги в строки, встановлені договором або законом.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина 1 статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина 4 статті 267 ЦК України).

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (частина 3 статті 267 ЦК України).

За частиною 1, 3 статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями) з 12 березня 2020 року на всій території України установлено карантин. Строк карантину неодноразово продовжувався.

Запроваджено обмежувальні заходи щодо протидії поширенню коронавірусу COVID-19, які безпосередньо впливають на виконання державою своєї соціальної, економічної, правозахисної функцій, введено певні обмеження прав та свобод людини і громадянина.

Законом України від 17 березня 2020 року № 530-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» введення карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, віднесено до форс-мажорних обставин (частина 2 статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати»).

Законом України від 30 березня 2020 року № 540-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням хвороби COVID-19» (далі Закон № 540-ІХ), який набрав чинності 02 квітня 2020 року продовжено позовну давність на період карантину.

Законом № 540-IX розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 такого змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».

У постановах Верховного Суду від 07 вересня 2022 року у справі № 679/1136/21 (провадження № 61-5238св22) та від 20 квітня 2023 року у справі № 728/1765/21 (провадження № 61-6640св21) зазначено, що «у пункті 12 розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону України від 30 березня 2020 року № 540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)».

З урахуванням пункту 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України та часу введення в Україні карантину у межах позовної давності знаходиться період з березня 2017 року.

Згідно з п. 18 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води», затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630, постачання холодної та гарячої води, плата за житлово-комунальні послуги вноситься власниками квартир, наймачами та орендарями щомісяця, не пізніше 20 числа, що настає за розрахунковим. Плата за надані послуги вноситься споживачем відповідно до показань засобів обліку води або до затверджених нормативів (норм) споживання.

Отже, зважаючи на вказані вимоги закону, відсутні підстави для застосування наслідків спливу строку позовної давності щодо платежів, строк виконання яких мав наступити після березня 2017 року.

Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Встановивши, що відповідач отримував надані КП «ХТМ» послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання, однак не оплачував їх в повному обсязі, а доказів належного виконання ними своїх зобов`язань не надали, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за отримані послуги в межах строку позовної давності, про застосування наслідків якого заявлено відповідачем.

Заперечення апелянта, що він не є належним відповідачем, а тому підстави для стягнення заборгованості за надані комунальні послуги відсутні є необґрунтованими з огляду на таке.

Згідно з пунктом 6 частини 1 статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» № 1875-IV від 24 червня 2004 року споживач має право на несплату вартості житлово-комунальних послуг за період тимчасової відсутності споживача та/або членів його сім`ї при відповідному документальному оформленні, а також за період фактичної відсутності житлово-комунальних послуг, визначених договором у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 6 частини 1 статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 09 листопада 2017 року № 2189-VIII (введено в дію з 01 травня 2019 року), встановлено, що індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги.

Згідно з пунктом 5 частини 2 статті 7 Закону індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Відповідно до частин 1, 6 статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа може мати кілька місць проживання.

Разом з цим, частиною 1 статті 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» встановлено, що громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов`язані протягом тридцяти календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання. Реєстрація місця проживання особи здійснюється в день подання особою документів. Реєстрація місця проживання за заявою особи може бути здійснена органом реєстрації з одночасним зняттям з попереднього місця проживання. Реєстрація місця проживання здійснюється тільки за однією адресою. У разі якщо особа проживає у двох і більше місцях, вона здійснює реєстрацію місця проживання за однією з цих адрес за власним вибором.

За положенням п. 6 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 09 листопада 2017 року № 2189-VIII споживач має право на неоплату вартості комунальних послуг (крім постачання теплової енергії) у разі їх невикористання (за відсутності приладів обліку) за період тимчасової відсутності в житловому приміщенні (іншому об`єкті нерухомого майна) споживача та інших осіб понад 30 календарних днів, за умови документального підтвердження відповідно до умов договорів про надання комунальних послуг.

Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 8 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 09 листопада 2017 року № 2189-VIII виконавець комунальної послуги зобов`язаний розглядати у визначений законодавством строк претензії та скарги споживачів, у визначених законом випадках - управителів, і проводити відповідні перерахунки розміру плати за комунальні послуги в разі їх ненадання, надання не в повному обсязі, несвоєчасно або неналежної якості, а також в інших випадках, визначених договором про надання комунальних послуг.

Матеріали справи не містять відомостей, що ОСОБА_4 звертався до КП «ХТМ» з заявами про зміну фактичного місця проживання; належного документального підтвердження проживання за іншою у спірний період адресою ними також подано не було. Доводи, що він був взятий на облік як внутрішньо переміщена особа та наразі проходить службу у Збройних силах України не спростовують позовних вимог, оскільки заборгованість нарахована до 23 лютого 2022 року. Між тим, обставини, на які посилається відповідач мали місце 19 серпня 2022 року (а.с. 55) та 03 березня 2023 року (а.с. 54) відповідно.

Іншій особи, що проживали за адресою АДРЕСА_2 - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - зняті з реєстраційного обліку 12 грудня 2012 року та 25 листопада 2009 року відповідно, а том судом першої інстанції обґрунтовано не взято до уваги заперечення відповідача, що саме до цих осіб має бути пред`явлений позов.

Також, за змістом Закону України «Про житлово-комунальні послуги», зареєстровані у квартирі споживачі комунальних послуг зобов`язані вносити плату за їх використання. Дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг (пункт 3 статті 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»).

З огляду на викладене, нести витрати по оплаті наданих житлово-комунальних послуг зобов`язані не тільки власники квартири, а й особи місце проживання яких, у цій квартирі, зареєстровано у встановленому порядку.

За таких обставин судова колегія не вбачає підстав вважати ОСОБА_1 неналежним відповідачем.

Заперечення апеляційної скарги щодо ненадання послуг підприємством судова колегія не приймає до уваги з огляду на таке.

Відповідно до п 1, 13 Порядку відключення споживачів від мереж (систем) централізованого опалення (теплопостачання) та постачання гарячої води, затвердженого Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України 26 липня 2019 року № 169 власники квартир та нежитлових приміщень багатоквартирного будинку, приєднаного до центрального опалення (далі ЦО) та системи (мережі) постачання гарячої води (далі ГВП), мають право відокремити (відключити) свою квартиру чи нежитлове приміщення від ЦО та ГВП у разі, якщо на день набрання чинності Законом України «Про житлово-комунальні послуги» не менше як половина квартир та нежитлових приміщень цього будинку відокремлена (відключена) від ЦО та ГВП, та влаштувати систему індивідуального теплопостачання (опалення та/або гарячого водопостачання) у такій квартирі чи нежитловому приміщенні.

Після завершення робіт із відокремлення (відключення) квартири чи нежитлового приміщення від ЦО та ГВП складається акт про відокремлення (відключення) квартири/нежитлового приміщення від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води (додаток 3) - по одному примірнику для власника, представника виконавця комунальної послуги з постачання теплової енергії, представника виконавця комунальної послуги з постачання гарячої води, виконавця робіт з обслуговування внутрішньобудинкових систем теплопостачання, виконавця робіт з обслуговування внутрішньобудинкових систем постачання гарячої води, а також для іншого суб`єкта господарювання у разі залучення його власником для виконання робіт з відокремлення (відключення) відповідно до пункту 9 цього розділу.

Такий акт підписується присутніми під час відокремлення (відключення) власником квартири чи нежитлового приміщення і представником виконавця комунальної послуги з постачання теплової енергії, представником виконавця комунальної послуги з постачання гарячої води, представником виконавця робіт з обслуговування внутрішньобудинкових систем теплопостачання, представником виконавця робіт з обслуговування внутрішньобудинкових систем постачання гарячої води, а також іншим суб`єктом господарювання у разі залучення його власником для виконання робіт з відокремлення (відключення) відповідно до пункту 9 цього розділу.

Після підписання акта виконавець відповідної комунальної послуги повідомляє власника про перегляд умов або розірвання договору про надання послуги.

Не допускається примусове відокремлення (відключення) від ЦО та ГВП власників квартир та нежитлових приміщень, приєднаних до ЦО та ГВП, у багатоквартирних будинках у разі відокремлення (відключення) від ЦО та ГВП інших власників квартир та нежитлових приміщень.

Матеріали справи не містять відповідної документації, яка б засвідчувала факт відключення квартири за адресою: АДРЕСА_2 від мережі централізованого теплопостачання, а також доказів ненадання їм послуг з постачання тепла за вказаною адресою, у зв`язку з чим підстави для звільнення від сплати заборгованості відсутні.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, фактично зводиться до переоцінки доказів, яким судом надана належна оцінка.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 05 листопада 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 02 червня 2025 року.

Головуючий Ю.М. Мальований

Судді Н.П. Пилипчук

В.Б. Яцина