ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 554/1295/23 Номер провадження 22-ц/814/1956/25Головуючий у 1-й інстанції Материнко М. О. Доповідач ап. інст. Бутенко С. Б.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2025 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Головуючого судді Бутенко С. Б.

Суддів Карпушина Г. Л., Обідіної О. І.

за участю секретаря: Ракович Д. Г.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Брусніка Івана Анатолійовича

на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 18 лютого 2025 року, ухваленого в місті Полтаві під головуванням судді Материнко М. О., дата складення повного рішення суду- 27 лютого 2025 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Державної установи «Полтавська установа виконання покарань № 23», Головного управління державної казначейської служби України у Полтавській області про відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и в:

У лютому 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ДУ «Полтавська установа виконання покарань № 23», Головного управління державної казначейської служби України у Полтавській області, в якому просив суд стягнути з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на його користь моральну шкоду в розмірі 490 000,00 грн.

Позов мотивовано тим, що з 16.09.2016 по 09.10.2020 він утримувався в ДУ «Полтавська установа виконання покарань № 23» - установі для тримання осіб під вартою, яке в умовах даної установи було таким, що не відповідає вимогам статті 8 КВК України.

В камерах, де він утримувався, були відсутні витяжки та не було доступу до свіжого повітря, вільної площі в камерах було до 4 м кв. на двох. До вікон неможливо було дотягнутись та відчинити їх на провітрювання через велику кількість гратів. З відкритого туалету весь час був неприємний запах, постійно протікала вода з каналізації. Також мало місце недостатнє штучне освітлення, відсутнє опалення в зимовий період. В камерах постійно висока вологість, антисанітарія, грибок. В одній з камер не було централізованого водопостачання, відсутні або зламані розетки, умивальник, відсутня вентиляція, недостатнє штучне освітлення.

Вказував, що всі ці обмеження негативно вплинули на його моральний стан, зазначений дискомфорт супроводжувався глибоким моральним стражданням, переживанням, він не міг належним чином готуватись до судових засідань, щоб себе захищати. Такі умови негативно вплинули стан його здоров`я та якість життя, принижуючи людську гідність.

Зазначав, що він неодноразово звертався зі скаргами до адміністрації ДУ «Полтавська установа виконання покарань № 23», але ця кореспонденція не доходила до отримувача, оскільки відповідей він не отримував.

Вважає, що його страждання, що виникли у зв`язку з незабезпеченням ДУ «Полтавська установа виконання покарань № 23» побутових умов, що відповідають правилам санітарії та гігієни, браком особистого простору під час тримання під вартою, яке саме по собі порушує статтю 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, тримання в нелюдських умовах, що принижують його людську гідність та права, встановлені статтею 3 Конституції України, порушення вимог статті 2 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України», є підставою для відшкодування йому моральної шкоди, яку він оцінює в розмірі 490 000 грн.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 18 лютого 2025 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено в повному обсязі.

Рішення суду мотивовано відсутністю доказів протиправності дій чи бездіяльності ДУ «Полтавська установа виконання покарань № 23», неналежності умов утримання особи та причинного зв`язку між умовами тримання позивача та моральною шкодою, а також приниження його честі і гідності санітарно-гігієнічними умовами утримання.

Не погодившись з вказаним рішенням, представник ОСОБА_1 - адвокат Бруснік І. А. подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення, неповне з`ясування судом обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що факти неналежного утримання позивача в ДУ «Полтавська установа виконання покарань № 23» окрім показів свідків підтверджуються фото- та відеодоказами, які не були спростовані відповідачем та не оцінені належним чином судом першої інстанції.

Вказує, що, враховуючи страждання позивача, які виникли у зв`язку з незабезпеченням ДУ «Полтавська установа виконання покарань № 23» побутових умов, що відповідають правилам санітарії та гігієни, браком особистого простору під час тримання під вартою, яке саме по собі порушує статтю 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, тримання в нелюдських умовах, що принижують його людську гідність, він має право на відшкодування моральної шкоди.

Наголошує, що саме держава в особі органу Державної кримінально-виконавчої служби України несе відповідальність за функціонування пенітенціарної системи, отже, за порушення прав і свобод особи, яка перебуває під вартою, відтак і шкода має бути стягнута саме з держави Україна.

Вважає що оскаржуване рішення у справі порушує право позивача на справедливий судовий розгляд, захист прав та інтересів судом, оскільки суд не надав належної оцінки фактичним обставинам справи та поверхнево дослідив докази у справі.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ДУ «Полтавська установа виконання покарань № 23» просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Колегія суддів апеляційного суду, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374, статті 375 ЦПК України, за результатами розгляду апеляційної скарги суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

По справі встановлено, що вироком Октябрського районного суду м. Полтави від 17 липня 2017 року, який залишено без змін ухвалою Полтавського апеляційного суду від 23 липня 2020 року та постановою Верховного Суду від 11 травня 2021 року, у справі № 554/726/17 ОСОБА_1 визнано винними у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених пунктами 6, 13 частини другої статті 115, частини четвертої статті 187, частини першої статті 263 та частини першої статті 263-1 КК України та за сукупністю злочинів та вироків остаточне покарання обвинуваченому визначено шляхом поглинення всіх менш суворих покарань довічним позбавлення волі із конфіскацією всього належного йому майна. Початок строку відбування покарання враховано з 15.09.2016 - з моменту затримання та обрання щодо нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою по цій справі.

Згідно довідки ДУ «Полтавська установа виконання покарань № 23» від 24.01.2023 № 15/06-2/426/Дм-23 та довідки згідно архівно-облікової інформації станом на 03.04.2023 до ДУ «Полтавська установа виконання покарань № 23» ОСОБА_1 прибув 16.09.2016, утримувався в камерах №№ НОМЕР_1 , 30, 26, 34, 25. 09.10.2020 засуджений вибув до ДУ «Дніпровська установа виконання покарань (№ 4)» для подальшого відбування призначеного покарання.

Згідно довідок ДУ «Полтавська установа виконання покарань № 23» у камерах, в яких утримувався ОСОБА_1 , санітарні вузли обладнані розмежувальними стінками та дверцятами, система каналізації перебуває в робочому стані. У камерах проводяться поточні ремонти, також всі камери режимних корпусів забезпечені природною вентиляцією, що надає доступ до свіжого повітря. Позивач перебував у камері № 34 загальна площа якої 10,5 кв. м, без урахування санітарного вузла 9,86 кв. м, в камері утримувалось дві особи; камера № 25 загальна площа 9,8 кв. м, площа без санвузла 9,21 кв. м, згідно журналу № 2 прийому-здачі чергування по корпусному відділенню камера розташована на 3 ліжко-місця; камера № 26 - загальна площа 10,2 кв. м, площа без сан вузла 9,52 кв. м, камера розрахована на 3 ліжко-місця; камера № 29 - загальна площа 10,6 кв. м, площа без сан вузла 9,9 кв. м, розрахована на 3 ліжко-місця (на даний час у камері проводиться поточний ремонт); камера № 30 - загальна площа камери 10,3 кв. м, площа без сан вузла 9,49 кв. м, розрахована на 3 ліжко-місця.

Освітлення в камерах відповідає побутовим потребам осіб, які утримуються, а штучне освітлення, достатнє для того, щоб засуджені мали змогу писати, читати чи працювати без шкоди для зору.

Всі камери режимних корпусів забезпечені природною вентиляцією, що надає доступ до камер свіжого повітря.

Миючими засобами на санітарно-гігієнічні потреби та для прання білизни засуджені та ув`язнені забезпечені. Миття осіб, взятих під варту, проводиться раз у тиждень із заміною та пранням білизни у відповідності із затвердженим начальником установи графіком. Також особи, позбавлені волі, забезпечені речовим майном та постільними речами, а саме: матрац, подушка, ковдра, наволочка, два простирадла, два рушники.

Організація харчування засуджених і ув`язнених здійснюється в повному обсязі відповідно до норм на одну особу на добу в повному обсязі відповідно до меню. Якість їжі щодня перевіряється та контролюється черговим помічником начальника установи.

Забезпечення питною водою установи здійснюється ПАТ «Полтававодоканал» м. Полтава. З метою контролю за якістю питної води установою проводяться відповідні аналізи питної води, згідно яких питна вода відповідає гігієнічним вимогам Д.Сан.Пін.2.2.4.-400-10 (гігієнічні вимоги води призначені для споживання людиною) від 12.05.2010, тому особи, які перебувають в установі мають можливість доступу до чистої питної води. При комісійних обстеженнях установи водопровідні мережі та каналізаційні стоки знаходились в належному стані, неприємних запахів в камерах не було.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що матеріали справи не містять доказів, що умови утримання позивача в установі виконання покарань не відповідають вимогам законодавства України або міжнародних стандартів і що такі умови утримання дійсно призвели до моральних страждань, безпосередньо вплинули на його психоемоційний стан чи фізичне здоров`я та потребують грошової компенсації у заявленому розмірі відшкодування моральної шкоди.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).

У частині першій статті 15, статті 16 ЦК України зазначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Відповідно до частини першої, пункту 2 частини другої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом (стаття 1167 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1173, частини першої статті 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, а також шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів та осіб.

Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. У разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди - явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року у справі № 214/7462/20 (провадження № 61-21130сво21).

Частиною третьою статті 63 Конституції України встановлено, що засуджений користується всіма правами людини і громадянина, за винятком обмежень, які визначені законом і встановлені вироком суду.

Ніхто не може бути підданий катуванню, жорстокому, нелюдському або такому, що принижує його гідність, поводженню чи покаранню (частина перша статті 28 Конституції України).

Статтею 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка відповідно до статті 9 Конституції України та статті 10 ЦПК України є частиною національного законодавства України та джерелом права, визначено, що нікого не може бути піддано катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню.

Згідно зі статтею 3 КВК України до засуджених, які відбувають покарання на території України, застосовується кримінально-виконавче законодавство України. Порядок і умови виконання та відбування покарань визначаються та забезпечуються відповідно до законодавства, яке діє на час виконання та відбування кримінального покарання.

Відповідно до частин першої, другої, четвертої статті 7 КВК України держава поважає і охороняє права, свободи і законні інтереси засуджених, забезпечує необхідні умови для їх виправлення і ресоціалізації, соціальну і правову захищеність та їх особисту безпеку. Засуджені користуються всіма правами людини та громадянина, передбаченими Конституцією України, за винятком обмежень, визначених цим Кодексом, законами України і встановлених вироком суду. Правовий статус засуджених визначається законами України, а також цим Кодексом, виходячи із порядку і умов виконання та відбування конкретного виду покарання.

За змістом частини першої статті 8 КВК України засуджені мають право, зокрема, на гуманне ставлення до них та на повагу їх людської гідності; засуджені не повинні підлягати жорстокому, нелюдському або такому, що принижує їх гідність, поводженню; на належне матеріально-побутове забезпечення у порядку, встановленому цим Законом та нормативно-правовими актами Міністерства юстиції України.

На осіб, які відбувають довічне позбавлення волі, поширюються права і обов`язки засуджених до позбавлення волі, передбачені статтею 107 цього Кодексу (частина друга статті 151 КВК України).

Матеріально-побутове забезпечення засуджених до позбавлення волі визначено статтею 115 КВК України, згідно якої особам, які відбувають покарання у виправних і виховних колоніях, створюються необхідні житлово-побутові умови, що відповідають правилам санітарії та гігієни. Засуджені, як правило, тримаються в приміщеннях блочного типу. Норма жилої площі на одного засудженого не може бути менш як чотири квадратні метри, а у лікувальних закладах при виправних колоніях, у виправних колоніях, призначених для тримання і лікування хворих на туберкульоз, у стаціонарі - п`яти квадратних метрів. Засудженим надається індивідуальне спальне місце і постільні речі. Вони забезпечуються одягом, білизною і взуттям за сезоном з урахуванням статі і кліматичних умов, а в лікувальних закладах - спеціальним одягом і взуттям.

Порядок і умови виконання та відбування кримінальних покарань у виді арешту, обмеження волі, позбавлення волі на певний строк та довічного позбавлення волі регулюють Правила внутрішнього розпорядку установ виконання покарань, затверджені наказом Міністерства юстиції України 28 серпня 2018 року № 2823/5, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 05 вересня 2018 р. за № 1010/32462 (далі - Правила).

Ці Правила обов`язкові для виконання персоналом установ виконання покарань, засудженими, які в них утримуються, а також іншими особами, які відвідують ці установи.

Згідно абзацу двадцять восьмого пункту 2 розділу II, абзацу першого пункту 1 розділу XXII, абзацу другого пункту 1 розділу XXXIII Правил, засуджені мають правона належне матеріально-побутове забезпечення.

Для засуджених створюються необхідні житлово-побутові умови. У холодну пору року температура в жилих приміщеннях установ виконання покарань підтримується на рівні не нижче плюс 18 °C. Засуджені забезпечуються триразовим гарячим харчуванням, одягом встановленого законодавством зразка (у виправних центрах, виправних колоніях мінімального рівня безпеки з полегшеними умовами тримання та дільницях соціальної реабілітації засуджені можуть носити цивільний одяг), натільною білизною та взуттям, а також постільними речами. Верхній одяг засуджених до довічного позбавлення волі відрізняється за кольором від одягу інших засуджених.

Особи, які відбувають покарання у виді довічного позбавлення волі, мають обов`язки і користуються правами людини та громадянина, за винятком обмежень, визначених законодавством для цієї категорії засуджених, а також установлених вироком суду. На засуджених до довічного позбавлення волі у повному обсязі поширюються основні права й обов`язки засуджених до позбавлення волі, визначені Кримінально-виконавчим кодексом України, а також цими Правилами.

Як встановлено судом першої інстанції та не спростовується доводами апеляційної скарги представника позивача, умови утримання засудженого до довічного позбавлення волі ОСОБА_1 відповідали вказаним вимогам КВК України та Правил, належних, допустимих та достатніх доказів протилежного матеріали справи не містять.

Надані представником позивача електронні докази на підтвердження умов утримання в Державній установі «Полтавська установа виконання покарань (№ 23)» не є належними та допустимими доказами по справі у розумінні вимог статей 77, 78 ЦПК України, оскільки з їх змісту неможливо встановити місце та час створення фотознімків та, відповідно, факт порушення прав позивача під час його перебування в установі з 16.09.2016 по 09.10.2020. Крім того, судом встановлено, що фактичні приміщення Державної установи «Полтавська установа виконання покарань (№ 23)» згідно фотографій камер, у яких утримувався ОСОБА_1 , за своїми конструктивними особливостями не відповідають наданим представником позивача фотографіям, тому підстав стверджувати, що такі фотографії мають доказове значення по справі, немає.

Свідчення засуджених ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не є достатніми та беззаперечними доказами неналежних умов утримання ОСОБА_4 в ДУ «Полтавська установа виконання покарань № 23» у заявлений ним період.

Інформація, що міститься у поданні Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини до Міністерства юстиції України щодо усунення порушень та проведення службової перевірки за зверненням засудженого ОСОБА_5 , стосується недотримання в ДУ «Полтавська установа виконання покарань № 23» вимог ізоляції засуджених до довічного позбавлення волі, встановлених статтею 150 КВК України, та заявлених позивачем обставин щодо неналежного матеріально-побутового забезпечення та порушення прав позивача, а також, що такі порушення встановлені відповідною перевіркою, не доводить.

За таких обставин суд першої інстанції обґрунтовано відхилив надані позивачем докази, як такі, що не містять інформацію щодо предмета доказування та на підставі яких неможливо встановити дійсні обставини справи, і які не підтверджують заявлених позивачем вимог. Інших, належних та допустимих доказів позивачем по справі не надано та факту спричинення йому моральної шкоди внаслідок порушення його прав при утриманні у ДУ «Полтавська установа виконання покарань № 23» в установленому порядку не доведено.

У матеріалах справи відсутні докази подання ОСОБА_1 скарг на умови його утримання до адміністрації установи та неотримання відповідей на такі звернення, тому доводи позивача в цій частині є безпідставними. До Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини та його представників, органів прокуратури, громадських організацій та правозахисних центрів з приводу катування та нелюдських умов утримання в ДУ «Полтавська установа виконання покарань № 23», в якій він перебував протягом 4 років, позивач не звертався, подавши до суду цей позов про відшкодування моральної шкоди через 2 роки після переведення до іншої державної установи відбування покарань.

Відповідно до статей 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін та диспозитивності. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Згідно частин першої, шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до частини четвертої статті 77 ЦПК України суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина друга статті 77 ЦПК України).

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом (частина перша статті 78 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Згідно з частинами першою, третьою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів не вбачає порушень норм процесуального права при дослідженні та оцінці судом першої інстанції доказів по справі, а висновки суду про відсутність складу цивільного правопорушення, як підстави для відшкодування моральної шкоди, відповідають встановленим фактичним обставинам справи.

Доводами апеляційної скарги представника позивача висновки суду першої інстанції не спростовуються. Посилання на обставини та засоби доказування, що підтверджують заявлені позивачем вимоги, апеляційна скарга не містить, а незгода апелянта з наданою судом оцінкою доказів по справі не є підставою для скасування судового рішення.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції правильно визначив характер спірних правовідносин та норми права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну правову оцінку, внаслідок чого ухвалив законне та обґрунтоване рішення, яке відповідає нормам матеріального та процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги представника позивача без задоволення, а оскаржуваного рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Брусніка Івана Анатолійовича - залишити без задоволення.

Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 18 лютого 2025 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя С. Б. Бутенко

Судді Г. Л. Карпушин

О. І. Обідіна