КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №2608/781/12 Головуючий у І інстанції - Коваль О.А.
апеляційне провадження №22-ц/824/9590/2025 Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2025 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Приходька К.П.,

суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,

за участю секретаря Миголь А.А.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 29 листопада 2021 року, постановлену за наслідками розгляду заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Траст Фінанс» про заміну сторони виконавчого провадження

у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

установив:

У жовтні 2021 року ТОВ «ФК «Траст Фінанс» звернулось із заявою до Святошинського районного суду м. Києва про заміну сторони виконавчого провадження.

Заява обґрунтована тим, що у приватного виконавця виконавчого округу м. Києва знаходиться виконавче провадження НОМЕР_1 про солідарне стягнення з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь ПАТ «Універсал Банк» заборгованості по договору про надання кредитних послуг №BL3988 від 11 липня 2008 року та додатковій угоді №BL3988/К-1 від 11 липня 2008 року.

30 квітня 2021 року між АТ «Універсал Банк» та ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» було укладено договір факторингу №30/04/21/ФК1, згідно якого відбулося відступлення права вимоги, в тому числі і по відношенню до боржника ОСОБА_1

13 серпня 2021 року між ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» та ним, ТОВ «ФК «Траст Фінанс», було укладено договір факторингу №13/08/21ФК1, згідно якого воно набуло статусу нового кредитора та отримало право грошової вимоги по відношенню до боржників ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів», у т.ч. і до ОСОБА_1 за кредитним договором та договором поруки.

Просило суд, замінити стягувача у виконавчому провадженні НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчого листа №2608/781/12-ц, виданого 20 березня 2015 року Святошинським районним судом м. Києва на виконання рішення від 30 травня 2014 року по справі №2608/781/12-ц про солідарне стягнення з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь ПАТ «Універсал Банк» заборгованості по договору про надання кредитних послуг №BL3988 від 11 липня 2008 року та додатковій угоді №BL3988/К-1 від 11 липня 2008 року, а саме з АТ «Універсал Банк» на нього, як його правонаступника ТОВ «ФК «Траст Фінанс».

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 29 листопада 2021 року зазначену вище заяву задоволено.

Замінено стягувача у виконавчому провадженні НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчого листа №2608/781/12-ц, виданого 20 березня 2015 року Святошинським районним судом м. Києва на виконання рішення від 30 травня 2014 року по справі №2608/781/12-ц про солідарне стягнення з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь ПАТ «Універсал Банк» заборгованості по договору про надання кредитних послуг №BL3988 від 11 липня 2008 року та додатковій угоді №BL3988/К-1 від 11 липня 2008 року, а саме з АТ «Універсал Банк» на його правонаступника ТОВ «ФК «Траст Фінанс».

Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, посилаючись на те, що вона є безпідставною та незаконною, через неповне з`ясування та недоведеність обставин, що мають значення для справи, постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги, посилається на те, що з АТ «Універсал Банк» укладався кредитний договір у валюті: долар США, та враховуючи те, що ТОВ «ФК «Траст Фінанс» не має ліцензії на вчинення операцій з валютними цінностями, то відповідно до ТОВ «ФК «Траст Фінанс» не міг відбуватися перехід права грошової вимоги за кредитними зобов`язаннями.

Таким чином, ТОВ «ФК «Траст Фінанс» не має права бути стягувачом у виконавчому провадженні за зобов`язанням, що визначено у валюті: долар США.

Заявником не був виконаний обов`язок, передбачений договором факторингу, щодо його повідомлення, як боржника, про відступлення прав вимоги і повідомлення, що платежі по кредитному договору повинні сплачуватись на користь нового кредитора, а саме не були надані відповідні договори, які б підтверджували відступлення прав вимоги.

Вказує, що він був лише поручителем за кредитними зобов`язаннями, відповідно до договору поруки.

Звертає увагу, що рішення Оболонського районного суду м. Києва від 19 квітня 2018 року по справі №756/7853/17, його позовну заяву до ПАТ «Універсал Банк», третя особа: ОСОБА_2 про визнання поруки припиненою - було задоволено.

Визнано припиненню його поруку за договором поруки №BL3988П1 від 11 липня 2008 року до кредитного договору №BL3988 від 11 липня 2008 року, укладеного між ПАТ «Універсал Банк» та ним, ОСОБА_1 .

Отже, договори факторингу були укладені вже після того як рішення Оболонського районного суду м. Києва від 19 квітня 2018 року набрало законної сили.

Просив суд, скасувати ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 29 листопада 2021 року та ухвалити нове рішення, яким заяву ТОВ «ФК «Траст Фінанс» залишити без задоволення.

Відзив на апеляційну скаргу у встановлений апеляційним судом строк не надходив.

Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення особи, яка з`явилась в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що у приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Лановенко Л.О. знаходиться виконавче провадження НОМЕР_1 відносно боржника ОСОБА_1 про солідарне стягнення з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь ПАТ «Універсал Банк» заборгованості по договору про надання кредитних послуг №BL3988 від 11 липня 2008 року та додатковій угоді №BL3988/К-1 від 11 липня 2008 року.

30 квітня 2021 між АТ «Універсал Банк» та ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» було укладено договір факторингу №30/04/21/ФК1, згідно якого відбулося відступлення права вимоги, в тому числі і по відношенню до боржника ОСОБА_1

13 серпня 2021 між ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» та ТОВ «ФК «Траст Фінанс» було укладено договір факторингу №13/08/21ФК1, згідно якого ТОВ «ФК «Траст Фінанс» набуло статусу нового кредитора та отримало право грошової вимоги по відношенню до боржників ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів», у тому числі і до ОСОБА_1 за кредитним договором та договором поруки.

Ухвалюючи рішення про задоволення заяви про заміну сторони виконавчого провадження, суд першої інстанції виходив з того, що АТ «Універсал Банк» відступило ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів», яке в свою чергу відступило ТОВ «ФК «Траст Фінанс» право вимоги про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором.

З висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Пунктом 9 ст. 129 Конституції України, обов`язковість рішень суду віднесено до основних засад судочинства.

Відповідно до ст. 129-1 Конституції України, суд ухвалює рішення іменем України і судове рішення є обов`язковим до виконання.

Частиною 1 ст. 18 ЦПК України передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

У Рішенні Конституційного Суду України від 26 червня 2013 року №5-рп/2013 у справі №1-7/2013 за конституційним зверненням акціонерної компанії «Харківобленерго», щодо офіційного тлумачення положень п. 2 ч. 2 ст. 17, п. 8 ч. 1 ст. 26, ч. 1 ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» зазначено, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом.

У ч. 4 ст. 10 ЦПК України і ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду та ефективного захисту сторони у справі, що передбачено статтями 6, 13 Конвенції.

Питання процесуального правонаступництва врегульовано ч. 1 ст.55 ЦПК України, відповідно до якої у разі смерті фізичної особи, припинення юридичної особи, заміни кредитора у зобов`язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії судового процесу.

Процесуальне правонаступництво - це перехід процесуальних прав та обов`язків від однієї особи до іншої. Виникнення процесуального правонаступництва безпосередньо пов`язане з переходом матеріальних прав між такими особами. Заміна сторони правонаступником відбувається, як правило, у випадках зміни суб`єкта права або обов`язку у правовідношенні, коли новий суб`єкт права (позивач, відповідач або третя особа) повністю або частково приймає на себе права чи обов`язки попередника.

Отже, процесуальне правонаступництво, передбачене ст. 55 ЦПК України, є переходом процесуальних прав та обов`язків сторони у справі до іншої особи у зв`язку з вибуттям особи у спірному матеріальному правовідношенні.

Процесуальне правонаступництво в розумінні ст. 55 ЦПК України допускається на будь-якій стадії судового процесу, включаючи стадію виконання судового рішення.

Водночас відповідно до ст. 55 ЦПК України, заміна учасника справи його правонаступником допускається не будь-коли (не впродовж невизначеного строку), а лише на стадіях судового процесу. Тобто таке право не є абсолютним та обмежено часовими рамками певних стадій судового процесу.

Згідно з частинами 1, 2, 5 ст. 442 ЦПК України у разі вибуття однієї із сторін виконавчого провадження суд замінює таку сторону її правонаступником. Заяву про заміну сторони її правонаступником може подати сторона (заінтересована особа), державний або приватний виконавець. Положення цієї статті застосовуються також у випадку необхідності заміни боржника або стягувача у виконавчому листі до відкриття виконавчого провадження.

Правонаступництво - це перехід суб`єктивного права (а у широкому розумінні - також і юридичного обов`язку) від однієї особи до іншої (правонаступника).

Виходячи зі змісту статей 512, 514 ЦК України, ст. 15 Закону України «Про виконавче провадження», з урахуванням положень ст. 442 ЦПК України, заміна кредитора у зобов`язанні можлива з підстав відступлення вимоги (цесія), правонаступництва (смерть фізичної особи, припинення юридичної особи) тощо, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, у тому числі бути стороною виконавчого провадження шляхом подання ним та розгляду судом заяви про заміну стягувача.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 20 листопада 2013 року у справі №6-122цс13 та постанові Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі №2-230/11 (провадження №61-46230св18).

Встановивши, що первісний кредитор вибув з підстав відступлення права вимоги, а до нового кредитора перейшли усі його права за кредитним договором та договором поруки, а тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення заяви про заміну сторони стягувача у виконавчому провадженні його правонаступником ТОВ «ФК «Траст Фінанс».

Доводи апеляційної скарги про те, що ТОВ «ФК «Траст Фінанс» не має права бути стягувачом у виконавчому провадженні за зобов`язанням, що визначено у валюті: долар США, оскільки воно не має ліцензії на вчинення операцій з валютними цінностями, колегія суддів оцінює критично, з огляду на наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ч. 1 ст.510 ЦК України, сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

За ч. 1 ст. 513 ЦК України, правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Відповідно до ст. 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Отже, правова природа договору відступлення права вимоги полягає у тому, що у конкретному договірному зобов`язанні первісний кредитор замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, у якому виникло таке зобов`язання.

Указані норми права визначають такі ознаки договору відступлення права вимоги: 1) предметом договору є відступлення права вимоги виконання обов`язку у конкретному зобов`язанні; 2) зобов`язання, у якому відступлене право вимоги, може бути як грошовим, так і не грошовим (передача товарів, робіт, послуг тощо); 3) відступлення права вимоги може бути оплатним, а може бути безоплатним; 4) форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, у якому виникло відповідне зобов`язання; 5) наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов`язанні.

Відповідно до ст. 1077 ЦК України, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.

Згідно зі ст. 1078 ЦК України, предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. У цих випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається.

Відповідно до ст. 1079 ЦК України, сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

Згідно зі ст. 1048 ЦК України, якщо відповідно до умов договору факторингу фінансування клієнта здійснюється шляхом купівлі у нього фактором права грошової вимоги, фактор набуває права на всі суми, які він одержить від боржника на виконання вимоги, а клієнт не відповідає перед фактором, якщо одержані ним суми є меншими від суми, сплаченої фактором клієнтові. Якщо відступлення права грошової вимоги факторові здійснюється з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором, фактор зобов`язаний надати клієнтові звіт і передати суму, що перевищує суму боргу клієнта, який забезпечений відступленням права грошової вимоги, якщо інше не встановлено договором факторингу. Якщо сума, одержана фактором від боржника, виявилася меншою від суми боргу клієнта перед фактором, який забезпечений відступленням права вимоги, клієнт зобов`язаний сплатити факторові залишок боргу.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 1, п. 11 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» (далі - Закон №2664-ІІІ) фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. Факторинг вважається фінансовою послугою.

Згідно з ч. 1 ст. 6 Закону №2664-ІІІ, фінансові послуги відповідно до положень цього Закону надаються суб`єктами господарювання на підставі договору. Договір, якщо інше не передбачено законом, повинен містити: 1) назву документа; 2) назву, адресу та реквізити суб`єкта господарювання; 3) відомості про клієнта, який отримує фінансову послугу: прізвище, ім`я, по батькові, адреса проживання - для фізичної особи, найменування та місцезнаходження - для юридичної особи; 5) найменування фінансової операції; 6) розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків; 7) строк дії договору; 8) порядок зміни і припинення дії договору; 9) права та обов`язки сторін, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору; 9-1) підтвердження, що інформація, зазначена в частині другій статті 12 цього Закону, надана клієнту; 10) інші умови за згодою сторін; 11) підписи сторін.

Відповідно до глави 73 ЦК України правова природа факторингу полягає у наданні фактором (посередником) платної фінансової послуги клієнту. Зміст цієї послуги полягає у наданні (фінансуванні) фактором грошових коштів клієнту за плату. При цьому клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до боржника. Клієнт може зобов`язатись відступити факторові свою грошову вимогу до боржника в рахунок виконання свого зобов`язання з повернення отриманих коштів та здійснення оплати за надану фінансову послугу. Або клієнт може зобов`язатись відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання свого зобов`язання перед фактором, яке в майбутньому буде виконане клієнтом шляхом сплати факторові коштів, у тому числі за надану фінансову послугу.

Отже, договір факторингу має такі ознаки: 1) предметом договору є надання фінансової послуги за плату; 2) зобов`язання, в якому клієнтом відступається право вимоги, може бути тільки грошовим; 3) договір факторингу має передбачати не тільки повернення фінансування фактору, а й оплату клієнтом наданої фактором фінансової послуги; 4) договір факторингу укладається тільки в письмовій формі та має містити визначені Законом №2664-ІІІ умови; 5) мета договору полягає у наданні фактором та отриманні клієнтом фінансової послуги.

З наведеного вбачається, що договір відступлення права вимоги та договір факторингу можуть мати схожі умови, проте їх правова природа, предмет та мета укладення суттєво відрізняються.

При розмежуванні правочину відступлення права вимоги та договору факторингу слід виходити з наведених вище суттєвих ознак указаних договорів, які відрізняють договір відступлення права вимоги від договору факторингу.

Так, якщо предметом та метою укладеного договору є відступлення права вимоги, а інші суттєві умови договору притаманні як договорам відступлення права вимоги, так і договорам факторингу, то за відсутності доказів, що підтверджують надання новим кредитором фінансової послуги (надання грошових коштів за плату) попередньому кредитору, у суду немає підстав вважати такий договір відступлення права вимоги договором факторингу.

Якщо укладений договір відступлення права вимоги містить умови, які притаманні виключно договору факторингу, або навпаки, то суд має з`ясувати, який саме договір укладений сторонами, з урахування всієї сукупності його суттєвих ознак.

Згідно зі ст. 177 ЦК України, об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага.

Відповідно до ч. 1 ст. 178 ЦК України, об`єкти цивільних прав можуть вільно відчужуватися або переходити від однієї особи до іншої в порядку правонаступництва чи спадкування або іншим чином, якщо вони не вилучені з цивільного обороту, або не обмежені в обороті, або не є невід`ємними від фізичної чи юридичної особи.

Відповідно до ст. 190 ЦК України, майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Майнові права є неспоживною річчю. Майнові права визнаються речовими правами.

Право вимоги у зобов`язанні є майновим правом, яке має цивільну оборотоздатність та може вільно відчужуватись з урахуванням обмежень, встановлених нормами глави 47 ЦК України.

Отже, відступлення права вимоги може відбуватись, зокрема, на підставі договору купівлі-продажу, дарування, міни. Якщо право вимоги відступається за плату (так званий продаж боргів), то сторони у відповідному договорі мають визначити ціну продажу цього майнового права. Можлива різниця між вартістю права вимоги та ціною його продажу може бути обумовлена ліквідністю цього майнового права та сама по собі (за відсутності інших ознак) не свідчить про наявність фінансової послуги, яка надається новим кредитором попередньому.

Зміст зобов`язання, у якому відступається право вимоги (оплата за поставлений товар, надану послугу, повернення наданих коштів тощо), не впливає на оборотоздатність цього майнового права, тому не має вирішального значення для відмежування договору відступлення права вимоги від договору факторингу.

Встановлено, що 13 серпня 2021 року між ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» та ТОВ «ФК «Траст Фінанс» укладено договір факторингу №13/08/21ФК1згідно якого відбулося відступлення права вимоги, в тому числі і по відношенню до боржника ОСОБА_1 .

У пункті 3.1 сторони домовились, що фактор зобов`язаний в день укладення сторонами цього договору сплатити клієнту суму фінансування шляхом безготівкового перерахування грошових коштів у сумі 996000 грн.

Із наведеного вбачається, що ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» продало ТОВ «ФК «Траст Фінанс» майнове право вимоги виконання боржниками зобов`язань за кредитними та забезпечувальними договорами. Предметом спірного договору є відступлення прав вимог за плату (купівля-продаж).

Відтак, вказаний договір за своїми ознаками є договором, за яким первісний кредитор у зобов`язаннях за кредитним договором замінений на заявника як нового кредитора, при цьому ТОВ «ФК «Траст Фінанс», як новий кредитор, не набув право здійснювати фінансові операції відносно боржника, оскільки за умовами договорів купівлі-продажу майнових прав і відступлення права вимоги у нього виникло лише право вимагати виконання зобов`язань за кредитним договором. Договір не містить умов про те, що новий кредитор має право на отримання дисконту/відсотків чи розраховувати на будь-яку іншу фінансову вигоду, відтак, колегія суддів відхиляє посилання апелянта на відсутність у ТОВ «ФК «Траст Фінанс» відповідної ліцензії на вчинення операцій з валютними цінностями.

Апелянтом не надано суду доказів, та не доведено, що укладений договір факторингу №13/08/21ФК1порушує його права, як боржника.

Крім того, варто зазначити, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК України).

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважаться правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.

Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 липня 2021 року в справі №759/24061/19 (провадження №61-8593св21)).

Проте, ОСОБА_1 жодних доказів, які б свідчили про спростування презумпції правомірності правочинів, за якими ТОВ «ФК «Траст Фінанс» набуло право вимоги до нього, як боржника, подано не було.

Доводи апелянта про те, що заявником не був виконаний обов`язок, передбачений договором факторингу, щодо його повідомлення, як боржника, про відступлення прав вимоги і повідомлення, що платежі по кредитному договору повинні сплачуватись на користь нового кредитора, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки, відповідно до ст. 516 ЦК України, законодавець не пов`язує заміну кредитора в зобов`язанні зі згодою боржника, а повідомлення останнього про заміну кредитора у зобов`язанні має на меті виключно захист інтересів нового кредитора, який бере на себе ризики, щодо несприятливих для себе наслідків у зв`язку із таким не повідомленням боржника про заміну кредитора у зобов`язанні, в тому числі і у випадку виконання зобов`язання боржником первісному кредитору.

Доводи апеляційної скарги про те, що рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 19 квітня 2018 року по справі №756/7853/17 визнано припиненою його поруку за договором поруки №BL3988П1 від 11 липня 2008 року до кредитного договору №BL3988 від 11 липня 2008 року, укладеного між ПАТ «Універсал Банк» та ним, ОСОБА_1 , а договори факторингу були укладені вже після того як рішення Оболонського районного суду м. Києва від 19 квітня 2018 року набрало законної сили, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки наявність судового рішення про припинення поруки ОСОБА_1 не припиняє обов`язку боржника з виконання судового рішення про стягнення з ОСОБА_1 кредитної заборгованості, яке було ухвалене раніше та не скасоване, оскільки саме по собі припинення поруки не може застосовуватися до правовідносин, у яких обов`язок поручителя, щодо виконання зобов`язання за основним договором виник з рішення суду, а не лише з договору поруки.

Таким чином, положення ст. 559 ЦК України стосовно припинення поруки з припиненням забезпеченого нею зобов`язання не може застосовуватися до правовідносин, у яких обов`язок поручителя щодо виконання зобов`язання за основним договором виник з рішення суду, а не лише з договору поруки.

Разом з тим, одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Під час виконання судових рішень сторони виконавчого провадження мають право оскаржити рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби, їх посадових осіб, виконавців чи приватних виконавців у порядку судового контролю, оскільки виконання судового рішення є завершальною стадією судового розгляду.

Згідно з ч. 1 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження», рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Відповідно до ст. 447 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Таким чином, посилання ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на те, що договір поруки, який укладався між ним та ПАТ «Універсал Банк» в забезпечення кредитних зобов`язань, припинив свою дію, що встановлено судовим рішенням, а від так і припинилися його зобов`язання, не може братися до уваги, оскільки ухвала про заміну сторони виконавчого провадження не є такою, що вирішує питання прав та обов`язків поручителя по суті.

Якщо поручитель вважає що його зобов`язання припинилися він має право звернутися до суду з окремою скаргою на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця.

Згідно з частинами 1-4 ст. 12, частинами 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказуваних не може гуртуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦІК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатній і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу , який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 89 ЦПК України).

Враховуючи вищезазначене, доводи апеляційної скарги є необґрунтованими та такими, що спростовуються матеріалами справи, оскільки наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє зобов`язальних правовідносин сторін договору, тому зміна кредитора у зобов`язанні шляхом відступлення права вимоги із зазначенням у договорі обсягу зобов`язання, яке передається на стадії виконання судового рішення не обмежує цивільних прав учасників спірних правовідносин, а тому колегія суддів вважає, що викладені в ухвалі суду першої інстанції висновки відповідають обставинам справи та нормам процесуального законодавства, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Таким чином, апеляційна скарга підлягає відхиленню, а ухвала суду першої інстанції залишенню без змін.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, і доводи апеляційної скарги цього не спростовують, колегія суддів дійшла висновку про залишення ухвали Святошинського районного суду м. Києва від 29 листопада 2021 року без змін, а скаргу ОСОБА_1 без задоволення.

Керуючись ст.ст.7,367,369,374,375,381,382,389 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 29 листопада 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 26 травня 2025 року.

Суддя-доповідач К.П. Приходько

Судді Т.О. Писана

С.О. Журба