РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2025 року Рівненський міський суд

Рівненської області

в особі судді Ковальова І.М.

при секретарі Білецькій А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Рівне цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог Служба у справах дітей Виконавчого комітету Рівненської міської ради про встановлення факту самостійного виховування та утримання малолітньої дитини, визначення місця проживання малолітньої дитини з батьком, стягнення судових витрат,-

в с т а н о в и в :

В Рівненський міський суд Рівненської області надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог Служба у справах дітей Виконавчого комітету Рівненської міської ради про встановлення факту самостійного виховування та утримання малолітньої дитини, визначення місця проживання малолітньої дитини з батьком, стягнення судових витрат.

В судовому засіданні позивач заявлені позовні вимоги повністю підтримав, просить суд їх задоволити з підстав, викладених у позовній заяві та встановити факт, що він, ОСОБА_1 , паспорт НОМЕР_1 виданий 07.09.2007 року Рівненським РВ УМВСУ в Рівненській області, РНОКПП: НОМЕР_2 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 самостійно виховує та утримує неповнолітню доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 без участі матері; визначити місце проживання неповнолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з батьком ОСОБА_1 , паспорт НОМЕР_1 виданий 07.09.2007 року Рівненським РВ УМВСУ в Рівненській області, РНОКПП: НОМЕР_2 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 ; стягнути з відповідача ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 на користь позивача ОСОБА_1 , паспорт НОМЕР_1 виданий 07.09.2007 року Рівненським РВ УМВСУ в Рівненській області, РНОКПП: НОМЕР_2 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 судовий збір в сумі 1211,20 грн.

В судове засідання відповідачка не з`явилась, однак подала до Рівненського міського суду заяву про визнання позову у якій зазначила наступне: «Користуючись своїм правом, передбаченим статтею 49 Цивільного процесуального кодексу України, що позивач вправі відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог), відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу, я ОСОБА_2 повністю визнаю заявлені у позові вимоги і не заперечую проти ухвалення судом рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 . Розгляд даної справи прошу провести за моєї відсутності. Наслідки визнання позову мені відомі та зрозумілі.».

В судове засідання представник третьої особи без самостійних вимог Служби у справах дітей Виконавчого комітету Рівненської міської ради не з`явилась, однак подала заяву про розгляд справи без їх участі та підтримала висновок органу опіки та піклування №08-01-73/25 від 13.01.2025 року, при цьому просить суд прийняти рішення по справі виключно в інтересах дитини.

Заслухавши учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи та подані сторонами письмові докази по справі, суд прийшов до наступного висновку.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року № 63566/00 "Проніна проти України § 23).

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п.9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Судом встановлено, що позивач та відповідач по справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 25 жовтня 2007 року, від якого мають малолітню доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Дана обставина підтверджується дослідженим в судовому засіданні свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 виданим 12 листопада 2011 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Рівненського міського управління юстиції з якого вбачається, що ОСОБА_3 народилася ІНФОРМАЦІЯ_3 у місті Рівне Рівненська область Україна, про що зроблено відповідний актовий запис за №2916. Батьками записані ОСОБА_1 та ОСОБА_5 .

З дослідженого в судовому засіданні рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 22 грудня 2020 року по цивільній справі №570/2116/20 за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу вбачається, що позов задоволено; шлюб між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , зареєстрований 25.10.2007 р. у відділі реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м.Києві, актовий запис №1654 розірвано.

З дослідженої в судовому засіданні кс.копії свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_4 виданого 12 квітня 2022 року Рівненським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Рівненському районі Рівненської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) вбачається, що ОСОБА_7 та ОСОБА_5 зареєстрували шлюб 12 квітня 2022 року, про що складено відповідний актовий запис №651. Прізвище після державної реєстрації шлюбу: чоловіка ОСОБА_8 , дружини ОСОБА_8 .

З дослідженого в судовому засіданні висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Рівненської міської ради №08-01-73/25 від 13.01.2025 вбачається наступне:

«Розглянувши матеріали справи про визначення місця проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , орган опіки та піклування встановив.

Батьки малолітньої ОСОБА_1 та ОСОБА_5 перебували у зареєстрованому шлюбі з жовтня 2007 року по грудень 2020 року. З березня 2020 року між подружжям фактично припинено спільне проживання. До суду з позовом про розірвання шлюбу звернулась ОСОБА_5 , мати дівчинки. Малолітня ОСОБА_4 спочатку проживала з матір`ю, однак пізніше повернулася до батька. Цей факт підтверджується ухвалою Рівненського районного суду від 18.11.2020 у справі № 570/2116/20. Рішенням суду від 22.12.2020 шлюб між батьками дитини розірвано місце проживання малолітньої не визначалося. Факт проживання малолітньої ОСОБА_9 з батьком також підтверджено ухвалою Рівненського районного суду від 22.01.2021 у справі №570/2117/20.

До суду з позовною заявою про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини, визначення місця проживання малолітньої доньки звернувся батько ОСОБА_1 . В позовній заяві він вказав, що з червня 2020 року він самостійно виховує свою доньку, дитина повністю перебуває на його утриманні. Мати не бере участі у вихованні та матеріальному забезпеченні їх спільної дитини.

Батько ОСОБА_1 з донькою ОСОБА_10 зареєстровані та проживають за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідно до актів обстеження умов проживання від 18.07.2024 та 20.12.2024, виконаних службою у справах дітей, квартира двокімнатна, з усіма комунальними вигодами. Помешкання достатньо мебльоване, наявна необхідна побутова техніка. В квартирі зроблено ремонт. Дівчинка має окрему кімнату, яка облаштована відповідно до її вікових потреб. Дитина забезпечена усім необхідним для проживання, виховання та розвитку. ОСОБА_4 пояснила, що умови для неї в квартирі забезпечив тато, враховуючи її побажання. Квартира за вказаною адресою, відповідно до договору купівлі-продажу, посвідченого 01.07.2022 приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Т.Фесюк, належить ОСОБА_1 , батькові малолітньої.

ОСОБА_1 , 1980 р.н., відповідно до відомостей з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків, сформованих 16.07.2024 має достатній самостійний дохід.

Малолітня ОСОБА_11 навчається у Рівненській гімназії №24. Відповідно до інформації навчального закладу, на виклики до гімназії приходить лише батько дитини. Мама за період навчання дівчинки успішністю не цікавилася, не підтримувала зв`язок з вчителями, батьківські збори не відвідувала.

Відповідно до інформації КНП «ЦПМСД «Північний», ОСОБА_11 є декларантом закладу з травня 2018 року. Звернення за медичною допомогою для дитини, консультації з лікарем здійснюються виключно батьком.

Малолітня ОСОБА_11 надала Службі у справах дітей письмове пояснення, в якому вказала, що проживає з татом понад чотири роки. З ним вона почувається дуже комфортно. Тато возить її до школи та забирає після занять. У вільний час вони ходять у басейн, грають бадмінтон, гуляють у парку. Вдома вони мають кілька настільних ігор та ігрову приставку. Дівчинка пояснила, що з мамою бачиться рідко, надзвонюються також не часто. ОСОБА_4 дуже хоче і надалі проживати з татом, бо їй з ним добре і безпечно.

Мати дитини ОСОБА_12 , 1983 р.н. надала Рівненському міському суду письмову заяву, в якій вказала, що визнає заявлені ОСОБА_1 позовні вимоги до неї, не заперечує проти їх задоволення. Розгляд справи просить проводити у її відсутність. Крім того, під час телефонної розмови 03.01.2025 за моб. 067-7717675 працівникам Служби у справах дітей вона пояснила, що дійсно не заперечує проти визначення місця проживання ОСОБА_4 з батьком, оскільки бачить, що її дитина щаслива.

Питання про визначення місця проживання ОСОБА_9 розглядалося на засідання комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Рівненської міської ради 09.01.2025. на засіданні комісії були присутні батько і мати малолітньої. Розглянувши матеріали справи та заслухавши пояснення сторін, комісія, як консультативно-дорадчий орган при виконавчому комітеті Рівненської міської ради, прийняла рішення про доцільність визначення місця проживання ОСОБА_9 з батьком ОСОБА_1 .

Керуючись ст.19, ст.160 та ст.161 Сімейного кодексу України, вважаємо за доцільне визначити місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з батьком ОСОБА_1 .»

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, чи здійснюються вони державними, приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними або законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Зокрема, має бути наданий такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя (ураховуючи при цьому права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, що відповідають за неї за законом), і для цього використовують всі відповідні законодавчі й адміністративні заходи.

Зазначене узгоджується із правовою висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14- 327цс18).

У п.6 Декларації прав дитини проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості.

Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.27 Конвенції держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до ч.1 ст.160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Відповідно до ч.1,2 ст.161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Як зазначено у рішенні ЄСПЛ у справі «Йохансен проти Норвегії» від 07 серпня 1996 року, крім того, таке спілкування, а також його характер та обсяг обумовлюють обставинами кожної справи та повинні визначатися з урахуванням основних інтересів дитини. Незважаючи на те, що національні органи влади зобов`язані максимально сприяти такій взаємодії, будь-який обов`язок застосування примусу з цих питань має бути обмежено, оскільки мають бути враховані інтереси, а також права та свободи усіх зацікавлених осіб, із наданням першочергової важливості основним інтересам дитини та її правам за статтею 8 Конвенції.

Аналіз змісту вказаних норм Сімейного кодексу України свідчить про те, що першочерговим критерієм визначення місця проживання малолітньої дитини, яка не досягла десяти років, є спільна згода батьків, а дитини, яка досягла десяти років - спільна згода батьків та самої дитини. І тільки у разі наявності спору між батьками щодо місця проживання малолітніх дітей такий спір може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Тобто, зверненню до суду з позовом про визначення місця проживання дитини, має перебувати спір між батьками дитини щодо місця її проживання.

Разом з тим, під час судового розгляду справи суд встановив, що відповідачка не заперечувала та не заперечує щоб її спільна з позивачем малолітня дочка ОСОБА_4 проживала разом з батьком. Вказане підтверджується письмовою заявою відповідачки про повне визнання даного позову. Крім того, дане твердження міститься у висновку ООП від 13.01.2025 №08-01-73/25.

Отже, сторони, як це і передбачено положеннями ст.160 СК України, визначили місце проживання малолітньої дочки з батьком.

Відповідачка, як матір дитини, не заперечує щодо визначення місця проживання дитини з батьком, що беззаперечно свідчить про відсутність спору між батьками про визначення місця проживання дочки та не потребує втручання з боку органу опіки та піклування, а також будь-якого судового захисту прав позивача, які відповідачкою жодним чином не порушуються, не оспорюються або не визнаються.

Крім того, суд звертає увагу на ту обставину, що як зазначено у висновку ООП, донька позивача та відповідачки пояснила наступне: «Малолітня ОСОБА_11 надала Службі у справах дітей письмове пояснення, в якому вказала, що проживає з татом понад чотири роки. З ним вона почувається дуже комфортно. Тато возить її до школи та забирає після занять. У вільний час вони ходять у басейн, грають бадмінтон, гуляють у парку. Вдома вони мають кілька настільних ігор та ігрову приставку. Дівчинка пояснила, що з мамою бачиться рідко, надзвонюються також не часто. ОСОБА_4 дуже хоче і надалі проживати з татом, бо їй з ним добре і безпечно.».

Відповідно дитина весь час, за виключенням рідких побачень з матір`ю та періодичних телефонних розмов, проживає та перебуває разом зі своїм батьком.

Вказане сторонами не спростовано та зворотнього не доведено.

Отже, за відсутності між сторонами відповідного спору суд позбавлений можливості вирішувати такі питання в судовому порядку, оскільки завданням цивільного судочинства є захист порушених, невизнаних чи оспорюваних прав особи.

Сімейні відносини, враховуючи їх особистісний характер, повинні в першу чергу вирішуватися за згодою їх учасників, і тільки в разі відсутності такої згоди (існування між ними спору), зокрема у суді.

Оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Спір у даній справі щодо місця проживання малолітньої дочки ініційований батьком дитини (позивачем), з яким дитина і так фактично проживає і від якого мати дитини (відповідачка) не вимагає зміни її місця проживання.

Після звернення позивача до суду з позовом про визначення місця проживання дитини, відповідачка у встановленому порядку з самостійним позовом до суду або із зустрічним позовом в межах розгляду цієї справи про визначення місця проживання малолітньої доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з нею не зверталася, будь-яких належних доказів, які б свідчили про її бажання і волю щодо визначення місця проживання дівчинки безпосередньо з нею, як матір`ю, суду не надано.

Оцінюючи вищезазначене, у суду відсутні підстави вважати, що на час звернення ОСОБА_1 до суду з позовом про визначення місця проживання малолітньої дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка і так фактично проживає з ним, матір дитини вимагає від батька дитини змінити її місце проживання, натомість вона не порушує в судовому порядку питання щодо відібрання дочки у позивача та не заперечує щодо подальшого проживання дитини з батьком.

В той же час, зверненню до суду з позовом про визначення місця проживання дитини має передувати спір між батьками дитини щодо місця її проживання і той з батьків, хто звертається до суду з таким позовом, має довести, що дійсно батьки не можуть досягнути згоди щодо місця проживання дитини і з цього приводу між ними існує спір. Ці обставини підлягають перевірці судом.

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Як слідує з висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, викладеного у постанові від 15 січня 2025 року по цивільній справі № 755/15383/23 (провадження № 61-14116св24) «… З урахуванням наведеного, приймаючи до уваги, що мати та батько (сторони у справі), які проживають окремо, дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина ОСОБА_4 , суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки позивач не довів, що його права порушені, не визнані або оспорюються відповідачкою.

Схожих висновків у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд у постановах від 10 липня 2024 року у справі № 127/16211/23 (провадження № 61-1964св24), від 10 грудня2024 року у справі №299/8679/23 (провадження № 61-14033св24).

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди першої та апеляційної інстанцій правильно визначились з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судове рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи заявника про неврахування судами висновків, викладених у постановах Верховного Суду є такими, що не заслуговують на увагу, оскільки висновки щодо застосування норм права, які викладені у вказаних постановах, стосуються правовідносин, які не є подібними до правовідносин у справі, що переглядається. Інші наведені в касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками судів першої та апеляційної інстанцій стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки цим судом, який їх обґрунтовано спростував. В силу вимог вищенаведеної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

При цьому Верховний Суд враховує, що, як неодноразово відзначав ЄСПЛ, рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (§§ 29-30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії», заява № 18390/91). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії», заява № 49684/99).».

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.ч.1-3 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи вищевикладені обставини у їх сукупності, суд вважає, що вимоги про визначення місця проживання малолітньої дочки позивач заявив передчасно, оскільки звернення до суду з відповідним позовом має передувати спір між батьками щодо місця проживання дитини та, принаймі, існувати на час вирішення справи у суді, який у даному випадку - відсутній. Тому, на підставі вищевикладеного, а також у зв`язку з відсутністю між сторонами, на день винесення рішення судом, спору щодо місця проживання малолітньої дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у задоволенні позовних вимог позивачу в цій частині слід відмовити.

Що стосується позовної вимоги про встановлення факту самостійного виховання та утримання малолітньої дитини позивачем слід зазначити наступне.

Як пояснив в судовому засіданні позивач, його спільна з відповідачкою донька ОСОБА_4 проживає разом з ним з червня 2020 року. На даний час вони зареєстровані за адресою АДРЕСА_2 , однак фактично проживають за адресою АДРЕСА_1 . Матеріальної допомоги на утримання доньки відповідачка йому не надає, він самостійно утримує та забезпечує дитину всім необхідним, а саме харчуванням, одягом, у разі необхідності відповідним лікуванням, займається позашкільним вихованням стидити, її фізичним та духовним розвитком.

З дослідженого в судовому засіданні витягу з реєстру Зорянської територіальної громади, номер витягу: 2024/009073787 від 30.07.2024 року вбачається що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 зареєстрована за адресою АДРЕСА_3 з 20.11.2011.

З дослідженого в судовому засіданні витягу з реєстру Зорянської територіальної громади, номер витягу: 2024/00904562 від 29.07.2024 року вбачається що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 зареєстрований за адресою АДРЕСА_3 з 18.11.2009.

З дослідженого в судовому засіданні акту обстеження від 18 липня 2024 року №54, складеного за підписом голови ОСББ «Князя Володимира 36» В.Ящук вбачається наступне: «Ми, ті що нижче підписались, підтверджуємо, що громадянин ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , паспорт НОМЕР_1 код НОМЕР_2 проживає разом з неповнолітньою донькою: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , свідоцтво про народження НОМЕР_3 за адресою АДРЕСА_1 . Вказаний акт підписаний мешканцями - ОСОБА_13 , паспорт НОМЕР_5 , код НОМЕР_6 , адреса АДРЕСА_4 підпис; ОСОБА_14 , паспорт НОМЕР_7 , код НОМЕР_8 , адреса АДРЕСА_5 підпис; ОСОБА_15 , паспорт НОМЕР_9 , код НОМЕР_10 , адреса АДРЕСА_6 підпис. Підписи мешканців підтверджує голова правління ОСББ «Князя Володимира, 36» В.Ящук.».

З дослідженого в судовому засіданні акту обстеження умов проживання, затвердженого начальником ССД О.Подкаура 18 липня 2024 року вбачається наступне: « начальником відділу правового та соціального захисту дітей ССД І.Самолюк на підставі заяви ОСОБА_1 проведено обстеження умов проживання: АДРЕСА_1 . Житло розміщене на 2 поверсі 10 поверхового будинку, складається з 2 кімнат: дві житлові кімнати, кузня, коридор, ванна, санвузол, балкон. Умови проживання: в квартирі зроблено ремонт, наявні всі комунальні вигоди. Помешкання повністю мебльоване, об лаштоване необхідною побутовою технікою, створені комфортні умови для проживання. Для виховання та розвитку дитини створено такі умови: дитина має окрему кімнату, яка облаштована відповідно до її віку і потреб. Дівчинка забезпечена усім необхідним для проживання, виховання і розвитку. Такі умови для проживання (зі слів ОСОБА_4 ) забезпечив тато. За цією адресою проживають: ОСОБА_1 , 1980 р.н., тато; ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 донька. Зі слів дитини у неї дуже добрі стосунки з татом. Вони багато спілкуються, разом проводять вільний час, гуляють, грають різні ігри. ОСОБА_4 розповіла, що іноді зустрічається з мамою, спілкується у телефонному режимі. Матеріально дитину мама не підтримує.».

З дослідженої в судовому засіданні довідки від 01 серпня 2024 року вих.-220/01-14/24 виданої за підписом в.о. директора гімназії З.Самарцевої та класного керівника О.Козярчук Рівненської гімназії №24 Рівненської міської ради вбачається наступне: «Довідка видана ОСОБА_1 , батьку ОСОБА_3 , учениці 7-Г класу Рівненської гімназії №24 Рівненської міської ради, про те, що ОСОБА_5 , мати ОСОБА_3 , за період навчання доньки успішністю дитини не цікавилася, не підтримувала зв`язок із вчителями, батьківські збори не відвідувала. На виклики до гімназії приходить лише батько дитини. Довідку видано на підставі інформації класного керівника 7-Г класу.».

З дослідженої в судовому засіданні довідки від 23 серпня 2024 року №01-19-5/545 за підписом в.о. директора Комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги «Північний» Рівненської міської ради В.Терещука вбачається наступне: «Комунальне некомерційне підприємство «Центр медико-санітарної допомоги «Північний» Рівненської міської ради повідомляє, що дитина, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , задекларована в КНП «ЦПМСД «Північний» у лікаря ЗПСМ АЗПСМ №4 ОСОБА_16 з 14.05.2018 року. Зі слів лікаря повідомляємо, що звернення за медичною допомогою, консультації в телефонному режимі та месенджерах відносно пацієнтки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 за період з 2021 р. по 2024 п. здійснювались переважно батьком ОСОБА_1 . З початку 2024 р. станом здоров`я малолітньої дитини ОСОБА_3 мама не цікавилась.».

З долученої позивачем та дослідженої в судовому засіданні кс.копії ухвали Рівненського районного суду Рівненської області від 22 січня 2021 року по цивільній справі №570/2117/20 за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини вбачається, що позов позивачки залишено без розгляду на підставі п.5 ч.1 ст.257 ЦПК України, зокрема з тих підстав, що від позивачки надійшла заява, в якій вона просить залишити позов без розгляду, так як дитина на даний час проживає з батьком.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Відповідно до ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Відповідно до ч.1 ст.14 СК України сімейні права є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі.

Відповідно до ч.1 ст.15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу.

Відповідно до ст.121 СК України права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.

Як було зазначено вище, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу (ст.141 СК України).

Відповідно до ст.151 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Батьки мають право залучати до виховання дитини інших осіб, передавати її на виховання фізичним та юридичним особам. Батьки мають право обирати форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства.

Статтею 51 Конституції України гарантовано, а ст.180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Тобто, Закон покладає виключно на батьків обов`язок щодо утримання своїх неповнолітніх дітей, які не досягли 18 років. Обов`язок батьків утримувати своїх дітей виникає з моменту їх народження та зберігається до досягнення дітьми повноліття.

Обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька, причому, обов`язком особистим, індивідуальним, а не солідарним. Батьки зобов`язані утримувати свою дитину незалежно від того, одружені вони чи ні, або чи розірвано їх шлюб.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту: перебування фізичної особи на утриманні.

Відповідно до ч.2 ст.315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Враховуючи вищевикладені обставини у їх сукупності, а також те, що в судовому засіданні, зокрема і письмовими доказами, було встановлено, що позивач та відповідач по справі проживають окремо, мати дитини повторно уклала шлюб та на даний час проживає окремо від малолітньої доньки ОСОБА_4 та фактично залишила дитину на самостійне виховання та утримання позивачу батьку дитини ОСОБА_1 , діючи винятково в інтересах дитини, враховуючи її вік, враховуючи факт окремого проживання відповідачки від позивача та доньки, суд вважає, що заявлені позовні вимоги в частині встановлення факту самостійного виховання та утримання позивачем своєї доньки знайшли своє підтвердження та підлягають до повного задоволення.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки при подачі позову до суду позивачем було сплачено судовий збір в розмірі 2422,40 грн. за дві заявлені вимоги; позовні вимоги позивача було задоволено частково, а тому до стягнення з відповідачки на користь позивача підлягає судовий збір в розмірі 1211,20 грн. за одну задоволену позовну вимогу.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.10,12,81,141,263-265,268,273,354 ЦПК України, суд,-

в и р і ш и в :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог Служба у справах дітей Виконавчого комітету Рівненської міської ради про встановлення факту самостійного виховування та утримання малолітньої дитини, визначення місця проживання малолітньої дитини з батьком, стягнення судових витрат задоволити частково.

Встановити факт самостійного виховання та утримання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 своєї дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрованої АДРЕСА_7 , іпн. НОМЕР_11 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , зареєстрованого АДРЕСА_3 , іпн. НОМЕР_2 понесені судові витрати по справі, а саме сплачений судовий збір в розмірі 1211,20 грн.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог Служба у справах дітей Виконавчого комітету Рівненської міської ради про визначення місця проживання малолітньої дитини з батьком, стягнення судових витрат в цій частині вимог відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , зареєстрований АДРЕСА_3 , іпн. НОМЕР_2

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрована АДРЕСА_7 , іпн. НОМЕР_11

Третя особа: Служба у справах дітей виконавчого комітету Рівненської міської ради, м.Рівне, вул.Поштова, 2,

Суддя Рівненського

міського суду І.М.Ковальов