ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4038/25 Справа № 206/395/25 Суддя у 1-й інстанції - Гаркуша В. В. Суддя у 2-й інстанції - Агєєв О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Агєєва О.В.,

суддів: Гапонова А.В., Никифоряка Л.П.

за участю секретаря судового засідання Триполець В.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Дніпро цивільну справу №206/395/25 за заявою Комунального підприємства «Дніпропетровська багатопрофільна клінічна лікарня з надання психіатричної допомоги» Дніпропетровської обласної ради, заінтересована особа Дніпровська області прокуратура, про примусову госпіталізацію ОСОБА_1 до психіатричного закладу для надання психіатричної допомоги, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Павловського Євгенія Георгійовича на рішення Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 29 січня 2025 року, ухвалене у складі судді Гаркуші В.В., -

ВСТАНОВИВ:

Представник КП «Дніпропетровська багатопрофільна клінічна лікарня з надання психіатричної допомоги» ДОР звернувся до Самарського районного суду м.Дніпропетровська із заявою про госпіталізацію гр. ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до психіатричного закладу для надання психіатричної допомоги в примусовому порядку.

Свої вимоги представник заявника обґрунтував тим, що ОСОБА_1 24 січня 2025 року було госпіталізовано до психіатричного стаціонару для лікування у зв`язку з наявністю у неї тяжкого психічного розладу маячний розлад органічного походження, який обумовлює її небезпеку для себе та оточуючих. Враховуючи діагноз, на переконання заявника, лікування ОСОБА_1 можливе лише в умовах стаціонару.

Рішенням Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 29 січня 2025 року заяву КП «Дніпропетровська багатопрофільна клінічна лікарня з надання психіатричної допомоги» ДОР задоволено. Застосовано до ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у примусовому порядку госпіталізацію до КП «Дніпропетровська багатопрофільна клінічна лікарня з надання психіатричної допомоги» ДОР для надання психіатричної допомоги без її усвідомленої згоди.

Адвокатом Павловським Є.Г., що діє в інтересах ОСОБА_1 , подано апеляційну скаргу на дане рішення суду.

Посилаючись на недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими та невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції обставинам справи просив це рішення скасувати.

Зазначає, що задовольняючи заяву лікаря-психіатра ОСОБА_2 про примусову госпіталізацію ОСОБА_1 до психіатричного закладу, суд першої інстанції не звернув належної уваги на вимоги щодо застосування положень ст.14 Закону України «Про психіатричну допомогу», тобто, що примусова госпіталізація особи можлива лише у виняткових випадках, а також не надано доказів на підтвердження, що ОСОБА_1 вчиняє або виявляє намір вчинити дії, які становлять безпосередню небезпеку для себе чи оточуючих, а також її неспроможності самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність.

Звертає увагу, що оскаржуване рішення суду першої інстанції побудоване виключно на висновку комісії лікарів-психіатрів КП «Дніпропетровська багатопрофільна клінічна лікарня з надання психіатричної допомоги» ДОР, тоді як сама по собі наявність такого висновку при відсутності інших належних і допустимих доказів про відповідний стан особи є недостатньою для ухвалення рішення про примусову госпіталізацію ОСОБА_1 до психіатричного закладу.

Скориставшись своїм правом, представник Дніпровської обласної прокуратури Ємельянов В.А. подав відзив на апеляційну скаргу, в якій вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим. Окрім цього, зазначає, що висновки суду першої інстанції про задоволення вимог заяви про примусову госпіталізацію ОСОБА_1 до психіатричного закладу для надання психіатричної допомоги не суперечать рішенню Європейського суду з прав людини у справі «Вінтерверп проти Нідерландів» від 24.10.1979 та положенням статті 5 пункту 1 «e» Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки такі висновки суду першої інстанції відповідають вимогам внутрішнього закону України - статті 16 Закону України «Про психіатричну допомогу», якою врегульовано питання щодо процедури і порядку госпіталізації особи до психіатричного закладу в примусовому порядку. Враховуючи викладене, просив у задоволенні апеляційної скарги залишити без задоволення, а рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 29 січня 2025 року без змін.

Також, представник КП «Дніпропетровська багатопрофільна клінічна лікарня з надання психіатричної допомоги» ДОР адвокат Бабенко О.А. подав до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому вважає, що судом першої інстанції враховано ст.5 Європейської конвенції про захист прав людини і основних свобод, яка захищає одне з найголовніших прав людини-право на свободу, однак п.«е» цієї статті передбачає законне затримання психічнохворих, зокрема для надання їм необхідної допомоги. Відтак, при винесенні оскаржуваного рішення було встановлено ознаки тяжкого психічного розладу хворої, а тому суд обґрунтовано виніс оскаржуване рішення про госпіталізацію в психіатричний заклад в примусовому порядку ОСОБА_1 , оскільки існують підстави, передбачені ст.14 Закону України «Про психіатричну допомогу» для її госпіталізації до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди.

Окрім цього, зазначає, що не погодившись з вказаним рішенням суду, адвокат Павловський Є.Г., не узгоджуючи позицію з клієнтом - подав апеляційну скаргу.

Також, ОСОБА_1 було госпіталізовано до КП «Дніпропетровська багатопрофільна клінічна лікарня з надання психіатричної допомоги» ДОР лікарем психіатром ОСОБА_3 за направленням лікаря-психіатра ОСОБА_4 у зв`язку із наявністю у пацієнта тяжкого психічного розладу, діагноз: маячний розлад органічного походження. Згідно ч.ч.2, 3, 5 ст.27 Закону України «Про психіатричну допомогу» виключно компетенцією лікаря-психіатра або комісії лікарів-психіатрів є встановлення діагнозу психічного захворювання, прийняття рішення про необхідність надання психіатричної допомоги в примусовому порядку або надання висновку для розгляду питання, пов`язаного з наданням психіатричної допомоги в примусовому порядку. При наданні психіатричної допомоги лікар-психіатр, комісія лікарів-психіатрів незалежні у своїх рішеннях і керуються лише медичними показаннями, своїми професійними знаннями, медичною етикою та законом.

Вказує, що при обстеженні психічного стану в КП «ДБКЛПД» ДОР» комісія лікарів виявила, що хвора виявляє ознаки тяжкого психічного захворювання, у зв`язку з чим потребує госпіталізації до психіатричного закладу. В силу ст.14 Закону України «Про психіатричну допомогу» особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує його життєдіяльність.

Загалом ОСОБА_1 перебувала на лікуванні 41 день. Хворіє на психічне захворювання з 1993 року. Кількість госпіталізацій п`ять. Враховуючи викладене вище, ст.360 ЦПК України, просив у задоволенні апеляційної скарги адвоката Павловського Є.Г., який діє в інтересах ОСОБА_1 , відмовити в повному обсязі, а рішення суду першої інстанції, залишити без змін.

Представник ОСОБА_1 - адвокат Павловський Є.Г. підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати.

Представник заявника - адвокат Бабенко О.А. в судовому засідання апеляційного суду заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив у її задоволенні відмовити, рішення суду залишити без змін.

Представник заінтересованої особи: Дніпровської обласної прокуратури - Ємельянов В.А. в судовому засідання апеляційного суду заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив у її задоволенні відмовити, рішення суду залишити без змін.

Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників справи, які не з`явились в судове засідання, оскільки, відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою, другою та п`ятою стаття 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду відповідає вказаним вимогам закону.

Так, судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 було госпіталізовано до Комунального підприємства «Дніпропетровська багатопрофільна клінічна лікарня з надання психіатричної допомоги» Дніпропетровської обласної ради лікарем психіатром КП «ДБКЛПБ» ДОР» ОСОБА_3 за Е-направленням лікаря-психіатра ОСОБА_4 , у зв`язку із наявністю у пацієнта тяжкого психічного розладу, діагноз: маячний розлад органічного походження, який обумовлює її небезпеку для себе та оточуючих.

Згідно ч.ч.2, 5 ст.27 Закону України «Про психіатричну допомогу» виключно компетенцією лікаря-психіатра або комісії лікарів-психіатрів є встановлення діагнозу психічного захворювання, прийняття рішення про необхідність надання психіатричної допомоги в примусовому порядку або надання висновку для розгляду питання, пов`язаного з наданням психіатричної допомоги в примусовому порядку.

При наданні психіатричної допомоги лікар-психіатр, комісія лікарів-психіатрів незалежні у своїх рішеннях і керуються лише медичними показаннями, своїми професійними знаннями, медичною етикою та законом. Лікар-психіатр, комісія лікарів-психіатрів несуть відповідальність за прийняті ними рішення відповідно до закону. Рішення, прийняте лікарем-психіатром або комісією лікарів-психіатрів при наданні психіатричної допомоги, викладається у письмовій формі та підписується лікарем-психіатром або комісією лікарів-психіатрів.

При обстеженні психічного стану ОСОБА_1 в КП «ДБКЛПД» ДОР» комісія лікарів виявила, що хвора виявляє ознаки тяжкого психічного захворювання, у зв`язку з чим: у бесіду вступає; на запитання відповідає здебільшого не за планом заданого; тривожна; напружена; настрій мінливий; інструкції виконувати відмовляється; негативістична; називає себе «я Людмила, посланиця Божа, альфа, омега…», каже що «я борюся зі злом на всій землі і тоді починаю бачити, як небо стає світлішим». Емоційно парадоксальна, неадекватна. Критика порушена. Діагноз: маячний розлад органічного походження. Висновок: потребує госпіталізації до психіатричного закладу.

Лікар - психіатр підтвердив обставини щодо поведінки та діагнозу захворювання та зазначив, про необхідність проходження курсу лікування у стаціонарних умовах.

Згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 01 червня 2016 року №2-рп/2016 судовий контроль за госпіталізацією недієздатної особи до психіатричного закладу в порядку, передбаченому ст.13 Закону України «Про психіатричну допомогу», є необхідною гарантією захисту її прав і свобод, закріплених, зокрема, ст.ст.29, 55 Основного Закону України. Суд після незалежного і неупередженого розгляду питання щодо госпіталізації недієздатної особи до психіатричного закладу має ухвалити рішення стосовно правомірності обмеження конституційного права такої особи на свободу та особисту недоторканність.

Задовольняючи заяву щодо направлення ОСОБА_1 до психіатричного стаціонару, суд першої інстанції виходив із підстав наявності у хворої тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, відсутність її усвідомленої згоди на госпіталізацію, оскільки за медичним призначенням лікування хворого можливе лише в умовах психіатричного стаціонару.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду з таких підстав.

У ст.3 Конституції України закріплено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Згідно зі статтею 3 Закону України «Про психіатричну допомогу» кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу доки наявність такого розладу не буде встановлена на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України.

Зазначене положення закону узгоджується із пунктом 5 Принципу 4 «Визначення психічної хвороби» Принципів захисту психічно хворих осіб та покращення психічної допомоги, прийнятих резолюцією Генеральної Асамблеї ООН від 17.12.1991 №46/119, за змістом яких жодна особа або орган влади не може класифікувати індивіда як такого, що має психічну хворобу, інакше як з метою, що прямо пов`язана із психічним захворюванням або внаслідок психічного захворювання.

Статтею 4 Закону України «Про психіатричну допомогу» передбачено, що психіатрична допомога надається на основі принципів законності, гуманності, додержання прав людини і громадянина, добровільності, доступності та відповідно до сучасного рівня наукових знань, необхідності й достатності заходів лікування, медичної, психологічної та соціальної реабілітації, надання освітніх, соціальних послуг.

За змістом сталої позиції Європейського суду з прав людини тримання під вартою особи, яка вважається психічно хворою, має відповідати цілям пункту 1 статті 5 Конвенції, що полягає у запобіганні позбавлення осіб свободи у свавільний спосіб, а також відповідати цілям обмеження, зазначеного у підпункті «е». Відтак, особа не може вважатися «психічно хворою» та бути позбавлена волі, якщо не дотримано трьох нижченаведених мінімальних умов: по-перше, об`єктивна медична експертиза повинна достовірно встановити, що особа є психічно хворою; по-друге, психічний розлад має бути таким, що обумовлює примусове тримання особи у психіатричній лікарні; по-третє, необхідність продовжуваного тримання у психіатричній лікарні залежить від стійкості такого захворювання (рішення у справі «Вінтерверп проти Нідерландів»). Суд також наголошує на тому, що жодне позбавлення свободи особи, яка вважається психічнохворою, не може розглядатися як таке, що відповідає підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції, якщо воно було призначене без висновку медичного експерта. Це правило є застосовним навіть якщо метою тримання заявника є саме отримання медичного висновку (рішення у справі «Варбанов проти Болгарії»). Конкретні форма і порядок можуть відрізнятися залежно від обставин. У термінових випадках або у випадках, коли особу затримано внаслідок агресивної поведінки, прийнятним може бути отримання такого висновку одразу після затримання. В усіх інших випадках необхідною є попередня консультація з лікарем. Коли такої можливості немає (наприклад, у зв`язку з відмовою зазначеної особи з`явитися для проведення огляду), потрібно принаймні призначити проведення медичної експертизи на підставі документів з матеріалів справи, і якщо цього зроблено не буде, не можна стверджувати, що наявність у особи психічної хвороби було достовірно доведено (ZAICHENKO v. UKRAINE №45797/09 від 26.02.2015).

Тяжкий психічний розлад - розлад психічної діяльності (затьмарення свідомості, порушення сприйняття, мислення, волі, емоцій, інтелекту чи пам`яті), який позбавляє особу здатності адекватно усвідомлювати оточуючу дійсність, свій психічний стан і поведінку (абзац 3 статті 1 Закону України «Про психіатричну допомогу»).

Особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до закладу з надання психіатричної допомоги без її усвідомленої письмової згоди або без письмової згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність (стаття 14 Закону України «Про психіатричну допомогу»).

У ч.ч.1, 2 ст.340 ЦПК України визначено, що у заяві про проведення психіатричного огляду фізичної особи у примусовому порядку, про надання особі амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку та її продовження, про госпіталізацію до психіатричного закладу у примусовому порядку та продовження такої госпіталізації, повинні бути зазначені підстави для надання психіатричної допомоги у примусовому порядку, встановлені законом. До заяви про психіатричний огляд або надання амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку додається висновок лікаря-психіатра, а про продовження примусової амбулаторної психіатричної допомоги, про примусову госпіталізацію, її продовження - висновок комісії лікарів-психіатрів та інші відповідні матеріали.

Залежно від встановлених обставин суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні, яке підлягає негайному виконанню. Оскарження рішення не зупиняє його виконання. Рішення про задоволення заяви лікаря-психіатра, представника закладу з надання психіатричної допомоги є підставою для надання відповідної психіатричної допомоги у примусовому порядку (ч.ч.1, 2 ст.342 ЦПК України).

Згідно зі ст.3 Закону України «Про психіатричну допомогу» кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу доки наявність такого розладу не буде встановлена на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України.

Психіатрична допомога надається на основі принципів законності, гуманності, додержання прав людини і громадянина, добровільності, доступності та відповідно до сучасного рівня наукових знань, необхідності й достатності заходів лікування, медичної, психологічної та соціальної реабілітації, надання освітніх, соціальних послуг (ст.4 Закону України «Про психіатричну допомогу»).

Тяжкий психічний розлад - розлад психічної діяльності (затьмарення свідомості, порушення сприйняття, мислення, волі, емоцій, інтелекту чи пам`яті), який позбавляє особу здатності адекватно усвідомлювати оточуючу дійсність, свій психічний стан і поведінку (абз. 3 ст. 1 Закону України «Про психіатричну допомогу»).

У ст.14 Закону України «Про психіатричну допомогу» передбачено, що особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до закладу з надання психіатричної допомоги без її усвідомленої письмової згоди або без письмової згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність.

Тлумачення вказаної норми свідчить, що примусова госпіталізація можливе лише за наявності одночасно таких умов: по-перше, лікування можливе лише у стаціонарних умовах лікарні; по-друге, встановлення в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. Відсутність необхідності щодо лікування особи лише в стаціонарних умовах виключає можливість примусової госпіталізації пацієнта до медичного закладу.

Особа, яку було госпіталізовано до закладу з надання психіатричної допомоги за рішенням лікаря-психіатра на підставах, передбачених ст.14 цього Закону, підлягає обов`язковому, протягом 24 годин з часу госпіталізації, огляду комісією лікарів-психіатрів закладу з надання психіатричної допомоги для прийняття рішення про доцільність госпіталізації. У випадку, коли госпіталізація визнається недоцільною і особа не висловлює бажання залишитися в закладі з надання психіатричної допомоги, ця особа підлягає негайній виписці. У випадках, коли госпіталізація особи до закладу з надання психіатричної допомоги в примусовому порядку визнається доцільною, представник закладу з надання психіатричної допомоги, в якому перебуває особа, протягом 24 годин з часу госпіталізації, направляє до суду за місцем знаходження закладу з надання психіатричної допомоги заяву про госпіталізацію особи в примусовому порядку на підставах, передбачених ст.14 цього Закону (ч.ч.1, 2 ст.16 Закону України «Про психіатричну допомогу»).

ЄСПЛ вказав, що «тримання під вартою особи, яка вважається психічно хворою, має відповідати цілям пункту 1 статті 5 Конвенції, що полягає у запобіганні позбавлення осіб свободи у свавільний спосіб, а також відповідати цілям обмеження, зазначеного у підпункті «е». У зв`язку з останнім Суд повторює, що відповідно до його усталеної практики особа не може вважатися «психічно хворою» та бути позбавлена волі, якщо не дотримано трьох нижченаведених мінімальних умов: по-перше, об`єктивна медична експертиза повинна достовірно встановити, що особа є психічно хворою; по-друге, психічний розлад має бути таким, що обумовлює примусове тримання особи у психіатричній лікарні; по-третє, необхідність продовжуваного тримання у психіатричній лікарні залежить від стійкості такого захворювання (див. рішення у справі «Вінтерверп проти Нідерландів» (Winterwerp v. the Netherlands), від 24 жовтня 1979 року, п. 39, Series A № 33). Суд також наголошує на тому, що жодне позбавлення свободи особи, яка вважається психічнохворою, не може розглядатися як таке, що відповідає підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції, якщо воно було призначене без висновку медичного експерта. Це правило є застосовним навіть якщо метою тримання заявника є саме отримання медичного висновку (див. вищезазначене рішення у справі «Варбанов проти Болгарії» (Varbanov v. Bulgaria), пп. 47 і 48). Конкретні форма і порядок можуть відрізнятися залежно від обставин. У термінових випадках або у випадках, коли особу затримано внаслідок агресивної поведінки, прийнятним може бути отримання такого висновку одразу після затримання. В усіх інших випадках необхідною є попередня консультація з лікарем. Коли такої можливості немає (наприклад, у зв`язку з відмовою зазначеної особи з`явитися для проведення огляду), потрібно принаймні призначити проведення медичної експертизи на підставі документів з матеріалів справи, і якщо цього зроблено не буде, не можна стверджувати, що наявність у особи психічної хвороби було достовірно доведено (там само) (ZAICHENKO v. UKRAINE (No. 2), №45797/09, §96 - 97, ЄСПЛ, від 26 лютого 2015 року).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 лютого 2018 року у справі №2-1/07 (провадження №14-9свц18), зазначено:

«78. Надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку шляхом її госпіталізації до психіатричного закладу у примусовому порядку та продовження такої госпіталізації розглядаються як позбавлення свободи у розумінні пункту 1 статті 5 Конвенції з усіма гарантіями, що передбачені цією статтею, включно з правом на відшкодування будь-якої шкоди, завданої позбавленням свободи, якщо воно буде визнане таким, що не відповідає чинному законодавству України.

79. Згідно з практикою ЄСПЛ щодо застосування підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції особа не може бути позбавлена свободи як «психічно хвора», якщо не дотримано трьох мінімальних умов: по-перше, має бути достовірно доведено, що особа є психічно хворою; по-друге, психічний розлад повинен бути такого виду або ступеня, що слугує підставою для примусового тримання у психіатричній лікарні; і по-третє, обґрунтованість тривалого тримання у психіатричній лікарні залежить від стійкості відповідного захворювання.

80. Перед тим як визначати, чи було достовірно доведено, що особа страждає на психічний розлад, вид і ступень якого можуть бути підставою для примусового тримання цієї особи у психіатричній лікарні, суди повинні встановити, чи було таке тримання законним у розумінні підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції, зокрема, чи була дотримана процедура, передбачена чинним законодавством України.

81. Недотримання вимог норм матеріального чи процесуального права при вирішенні питання про надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку призводить до порушення підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції. Проте відповідність такого позбавлення особи свободи національному законодавству є недостатньою умовою; воно також має бути необхідним за конкретних обставин, які повинен встановити суд, розглядаючи справу».

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.ч.1, 3 ст.12, ч.ч.1, 5, 6 ст.81 ЦПК України).

У справі, що переглядається судом встановлено, що ОСОБА_1 було госпіталізовано до КП «Дніпропетровська багатопрофільна клінічна лікарня з надання психіатричної допомоги» Дніпропетровської обласної ради лікарем психіатром КП «ДБКЛПБ» ДОР» ОСОБА_3 за Е-направленням лікаря-психіатра ОСОБА_4 , у зв`язку із наявністю у пацієнта тяжкого психічного розладу, діагноз: маячний розлад органічного походження, який обумовлює її небезпеку для себе та оточуючих.

При обстеженні психічного стану ОСОБА_1 в КП «ДБКЛПД» ДОР» комісія лікарів виявила, що хвора виявляє ознаки тяжкого психічного захворювання, у зв`язку з чим: У бесіду вступає. На запитання відповідає здебільшого не за планом заданого. Тривожна. Напружена. Настрій мінливий. Інструкції виконувати відмовляється. Негативістична. Називає себе «я ОСОБА_5 , посланиця ОСОБА_6 , альфа, омега…», каже що «я борюся зі злом на всій землі і тоді починаю бачити, як небо стає світлішим». Емоційно парадоксальна, неадекватна. Критика порушена. Діагноз: маячний розлад органічного походження. Висновок: потребує госпіталізації до психіатричного закладу.

Звертаючись до суду з заявою про примусову госпіталізацію ОСОБА_1 , заявник додав до неї: копію Е-направлення лікаря ОСОБА_7 від 13 січня 2025 року, висновок комісії лікарів-психіатрів, копію паспорту хворої, копію заяви свахи хворої за підписом ОСОБА_8 , копія епікризу з медичної карти стаціонарного хворого №12553/2024.

Таким чином, наявний у справі висновок лікарів-психіатрів фіксує, що хвора виявляє ознаки тяжкого психічного захворювання, що обумовлює її небезпеку для себе та оточуючих, у зв`язку з чим потребує госпіталізації до психіатричного закладу.

Колегія суддів звертає увагу на те, що на підтвердження необхідності госпіталізації в матеріалах справи є заява доньки ОСОБА_1 , яка зверталась із письмовою заявою про госпіталізацію її матері, у зв`язку із погіршенням стану її здоров`я.

Таким чином суд апеляційної інстанції погоджується з рішенням суду, яке ґрунтується на повно встановлених фактичних обставинах справи, підтверджених належними та допустимими доказами, яким надана правильна правова оцінка.

Доводи апеляційної скарги про недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими та невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції обставинам справи не знайшли свого підтвердження.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року; SERYVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909|04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції на основі об`єктивної оцінки наданих сторонами доказів повно встановлено фактичні обставини справи та правильно застосовано норми матеріального права. Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судового рішення, апеляційний суд не встановив.

Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд вважає, що підстав для скасування рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 28 лютого 2025 року та додаткового рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 26 березня 2025 року немає.

З огляду на висновок про відмову у задоволенні апеляційної скарги, та враховуючи, що заявник звільнена від сплати судового збору на підставі п.5 ч.1 ст.5 ЗУ «Про судовий збір», а також відповідно до п.7 ст.294 ЦПК України, згідно якої при ухваленні судом рішення судові витрати не відшкодовуються - підстав для перерозподілу судових витрат немає.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Павловського Євгенія Георгійовича залишити без задоволення.

Рішення Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 29 січня 2025 року по цивільній справі за заявою Комунального підприємства «Дніпропетровська багатопрофільна клінічна лікарня з надання психіатричної допомоги» Дніпропетровської обласної ради, заінтересована особа Дніпровська області прокуратура, про примусову госпіталізацію ОСОБА_1 до психіатричного закладу для надання психіатричної допомоги залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді:

Повна постанова складена 23.05.2025р.

Головуючий суддя О.В. Агєєв