КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №759/6644/24 Головуючий у І інстанції - Журибеда О.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2025 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Приходька К.П.,

суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,

за участю секретаря Миголь А.А.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 24 березня 2025 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,-

установив:

У квітні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Святошинського районного суду м. Києва із позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.

Свої вимоги мотивував тим, що 05 квітня 2019 року між сторонами було укладено договір позики коштів у іноземній валюті - 9000 доларів США на строк 2 роки та кошти були передані відповідачу, на підтвердження чого відповідачем була надана розписка.

Протягом зазначено строку відповідач своє зобов`язання не виконав, борг не повернув, посилаючись на відсутність такої можливості через брак коштів.

Просив суд, стягнути з ОСОБА_2 на свою користь 9979, 40 доларів США, з яких: 9000 доларів СШВ сума боргу за позикою та 979, 40 доларів США 3% річних.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 24 березня 2025 року у задоволенні вищезазначеного позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, посилаючись на те, що оскаржуване рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги, посилається на те, що суд першої інстанції правильно встановив, що зі змісту розписки від 05 квітня 2019 року вбачається отримання коштів відповідачем.

В свою чергу, передача суми грошових коштів від нього, який в цьому випадку виступав позикодавцем для відповідача, який був позичальником, була підтверджена показаннями свідка - ОСОБА_3 .

В даному випадку показання свідка були належним та допустим доказом, оскільки ними підтверджувалась наявність між сторонами боргових відносин позики, а не заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин.

Тому, на цей випадок не розповсюджується положення, передбачене абз. 2 ч. 1 ст. 218 ЦК України, коли рішення суду не могло ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Також, показаннями свідка в даному випадку не доводилось те, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором, тому на цей випадок також не розповсюджується положення, передбачене абз. 2 ч. 1 ст. 1051 ЦК України, про неможливість ґрунтування рішення суду на показаннях свідків.

Однак, вищезазначені показання свідка в порушення норм матеріального та процесуального права не були належним чином враховані та взяті до уваги судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення.

В будь-якому випадку судом першої інстанції було встановлено, що він передав відповідачу грошові кошти в іноземній валюті на термін два роки.

Станом на день пред`явлення позову до суду про їх стягнення цей термін вже сплив, тому на сьогодні відповідач володіє цими коштами без достатньої правової підстави, а отже повинен їх йому повернути.

Просив суд, скасувати рішення Святошинського районного суду м. Києва від 24 березня 2025 року та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити повністю

На вказану апеляційну скаргу ОСОБА_2 подав відзив в обґрунтування якого зазначив, що у спірних правовідносинах позивачем не доведено існування між сторонами у справі правовідносин за договором позики, виходячи із дійсного змісту та достовірності документа на підставі якого доказується факт укладення договору позики.

Вказує, що позивач надав позику третій особі під заставу автомобіля, згодом виявилось, що автомобіль був вкрадений.

Позивач з ним домовились, що для покриття збитків він з позивачем продовжують спільну підприємницьку діяльність ще протягом двох років. З метою підтвердження продовження партнерської співпраці позивач отримав від нього розписку на 9000 доларів США, згодом він взагалі забув про написану розписку, та не вимагав її повернення.

Таким чином, вказує, що у позивача відсутні підстави для задоволення позовних вимог про стягнення безпідставно набутих коштів у розмірі 9000 доларів США.

Просив суд, апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення Святошинського районного суду м. Києва від 24 березня 2025 року залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явились в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно письмової розписки від 05 квітня 2019 року відповідач ОСОБА_2 отримав кошти у сумі 9000 доларів США від позивача ОСОБА_1 , терміном на 2 роки.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що у спірних правовідносинах позивачем не доведено існування між сторонами у справі правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики, і його умов, що також підтверджено показами свідка.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку, що борг за договором позики у формі розписки не підлягає стягненню з ОСОБА_2 та користь ОСОБА_1 у зв`язку із недоведеністю позовних.

Крім того, суд першої інстанції зазначив, що позовна вимога про стягнення 3% річних у розмірі 979 доларів США 40 центів є похідною, а тому також не підлягає задоволенню з огляду на відмову у задоволенні позову у частині стягнення основної суми боргу за договором позики у формі розписки.

З висновками суду першої інстанції колегія суддів погодитись не може, оскільки вони не ґрунтуються на матеріалах справи, а також не узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне.

Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою ст. 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 610, 611 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

Відповідно до ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно зі ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст.1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

За своєю суттю договір чи розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який підтверджує укладення договору, визначає його умови, а також засвідчує отримання позичальником від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Такого правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі №464/3790/16-ц (провадження №14-465цс18).

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу за позикою кредитор повинен підтвердити своє право вимагати від боржника виконання боргового зобов`язання. Для цього з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умови.

Такі правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі №6-63цс13 (на яку послався суд апеляційної інстанції), від 02 липня 2014 року у справі №6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі №6-996цс17, Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі №569/1646/14-ц (провадження №61-5020св18), від 14 квітня 2020 року у справі №628/3909/15 (провадження №61-42915св18) та від 21 липня 2021 року у справі №758/2418/17 (провадження №61-9694св20).

Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або речей, у разі відсутності цієї істотної умови договір вважається неукладеним. Сам по собі факт підписання сторонами тексту договору, без передання грошей або речей, не породжує у майбутнього позичальника обов`язку повернути обумовлену угодою суму грошей або кількість визначених родовими ознаками речей.

Таким чином, факт отримання позичальником грошових коштів, момент їх отримання (як певний проміжок часу) є обов`язковою та істотною умовою договору позики, яку повинен встановити суд у справах цієї категорії.

У разі встановлення факту неотримання позичальником грошей або речей від позикодавця договір позики вважається неукладеним.

Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі №629/5364/13-ц (провадження №61-22477св18), від 26 лютого 2020 року у справі №205/5292/15-ц (провадження №61-3741св19).

За статтею 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Стаття 80 ЦПК України передбачає, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно із частинами 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження своїх вимог ОСОБА_1 надав суду розписку від 05 квітня 2019 року, в якій зазначено, що відповідач ОСОБА_2 отримав від нього грошові кошти у сумі 9000 (дев`ять) доларів США терміном на два роки у присутності ОСОБА_4 . Знаходжусь у здоровому глузді та без примусу.

Зміст вказаної розписки вказує на те, що між сторонами виникли відносини, що мають ознаки договору позики.

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_2 вказує, що позивач надав позику третій особі під заставу автомобіля, згодом виявилось, що автомобіль був вкрадений. Позивач з ним домовились, що для покриття збитків він з позивачем продовжують спільну підприємницьку діяльність ще протягом двох років. З метою підтвердження продовження партнерської співпраці позивач отримав від нього розписку на 9000 доларів США, згодом він взагалі забув про написану розписку, та не вимагав її повернення. Таким чином, у позивача відсутні підстави для задоволення позовних вимог про стягнення безпідставно набутих коштів у розмірі 9000 доларів США.

Разом з тим, вказані доводи ОСОБА_2 не відповідають змісту наданої розписки про отримання коштів від 05 квітня 2019 року. У вказаній розписці відсутні будь-які посилання на наявність партнерських відносин між сторонами, та передачі третім особам позики під заставу автомобіля.

Суд першої інстанції не звернув уваги, що наявність боргової розписки у кредитора, тобто ОСОБА_1 , свідчить про те, що боргове зобов`язання перед ним не виконане.

Верховний суд України в постанові від 08 червня 2016 року у справі №6-1103цс16 предметом якої був спір стягнення боргу за договорами позики, зробив правовий висновок про те, що відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Факт передачі коштів в даному конкретному випадку підтверджується розпискою (борговою розпискою), яку було написано 05 квітня 2019 року. Зокрема розписка містить суму отриманих коштів та дату їх повернення.

Матеріали справи не містять доказів, щодо повернення грошових коштів позичальником позикодавцю. Відсутність доказів повернення коштів, свідчить, що ОСОБА_2 ні в строк передбачений договором, ні на час розгляду справи грошові кошти позивачу не повернув.

Ухвалюючи рішення про відмову у позові, суд першої інстанції не звернув уваги, що саме відповідач, який не визнаючи позову та зазначаючи, що у позивача відсутні підстави для задоволення позовних вимог про стягнення безпідставно набутих коштів у розмірі 9000 доларів США, в силу вимог ст. 81 ЦПК України, мав довести зазначену обставину.

Таких доказів відповідач суду не подав, а відтак подана позивачем розписка є належним і достатнім доказом, як укладення між сторонами договору позики, так і отримання відповідачем коштів у борг від позивача.

Враховуючи, що кошти відповідачем у визначені розпискою строки не повернені, сума боргу у розмірі 9000 доларів США підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Згідно ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення.

У Постанові Верховного Суду України у справі № 6-2311цс16 від 22 березня 2017 року зроблений висновок про те, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене частиною другою ст. 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника.

У постанові № 127/15672/16-ц від 08 листопада 2019 року Велика Палата Верховного Суду погодилася з висновками Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеними у постановах від 10 та 27 квітня 2018 року у справах № 910/16945/14 та № 908/1394/17, від 16 листопада 2018 року у справі № 918/117/18, від 30 січня 2019 року у справах № 905/2324/17 та № 922/175/18, від 13 лютого 2019 року у справі № 924/312/18, про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

У заяві про уточнення позовних вимог стороною позивача було здійснено розрахунок 3% річних від суми 9000 доларів США за 1324 днів прострочення, відповідно до якого сума 3% річних складає 979,40 доларів США.

Відповідач жодних заперечень з приводу вказаного розрахунку не висловлював.

Апеляційний суд погоджується, що вище вказана сума розрахована згідно вимог ст. 625 ЦК України за вказаний позивачем період. Сума боргу - 9000 доларів США (9000 доларів США х 3% х 1324 :365=979,40 доларів США).

Враховуючи зазначене, висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи, судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, що у відповідності до ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду та прийняття постанови по суті вимог позивача.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За змістом ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Оскільки позивач був звільнений від сплати судового збору на підставі п.9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», судовий збір підлягає стягненню з відповідача в дохід держави.

Ураховуючи те, що позовні вимоги ОСОБА_5 підлягають задоволенню, з ОСОБА_2 в дохід держави підлягає стягненню судовий збір, сплачений у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій у розмірі 8 562,33 грн.

На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 376, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 24 березня 2025 року скасувати та ухвалити по справі нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) 9979,40 доларів США, з яких 9000 доларів США сума отриманих коштів та 979,40 доларів США 3% річних.

Стягнути з ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) в дохід держави судовий збір у розмірі 8562,33 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 26 травня 2025 року.

Суддя-доповідач К.П. Приходько

Судді Т.О. Писана

С.О. Журба