Справа № 490/1305/17
Центральний районний суд м. Миколаєва
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 травня 2025 року м. Миколаїв

Центральний районний суд м. Миколаєва у складі:

головуючого судді Шолох Л.М.,

при секретарі Горбань М.С.,

за відсутності сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , виконавчого комітету Центрального району Миколаївської міської ради, виконавчого комітету Миколаївської міської ради, Миколаївського міжміського бюро технічної інвентаризації, ОСОБА_3 про визнання рішення незаконними, визнання свідоцтва та договору купівлі-продажу недійсними, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до Центрального районного суду м. Миколаєва із означеним позовом, в якому просив, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 01.03.2019 року, ухвалити рішення яким:

визнати незаконними пункти 2.13 та 3.4 рішення виконкому Центрального району м. Миколаєва № 42 від 05.06.2002 року, на підставі яких самочинно збудовані будівлі оформлені за ОСОБА_2 ;

визнати незаконним пункт 1 рішення виконкому Миколаївської міської ради № 612 від 26.07.2002 року в частині встановлення ідеальних часток домоволодінь по АДРЕСА_1 ОСОБА_4 - 62/100 та ОСОБА_1 - 38/100;

визнати недійсними свідоцтво про право власності на ім`я ОСОБА_1 на 38/100 частини домоволодіння (об`єкта) від 08.08.2002 року, видане виконкомом Миколаївської міської ради 08.08.2002 року та незаконним рішення про його реєстрацію ММБТІ реєстраційний номер № 320 в книзі № 3 від 08.08.2002 року;

визнати недійсним свідоцтво про право власності на ім`я ОСОБА_2 на 62/100 частини домоволодіння (об`єкта) від 08.08.2002 року видане виконкомом Миколаївської міської ради 08.08.2002 року;

визнати недійсним договір купівлі-продажу №5726 від 28.08.2002 року укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 ;

визнати незаконним рішення ММБТІ від 15.07.2003 року про реєстрацію об`єкта нерухомого майна № 1873585;

визнати за ОСОБА_1 право власності на частку розміром 7/10 у домоволодінні по АДРЕСА_1 , яке складається з житлового будинку, позначеному в технічному паспорті ММБТІ складеному на 07.05.2002 року, інвентарний номер 814, реєстровий номер 320, під літ. А та господарських споруд, а за ОСОБА_5 визнати право власності на частку домоволодіння розміром 3/10;

стягнути з відповідача на суму сплаченого судового збору.

В обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначила, що згідно договору купівлі-продажу майна №5589 від 17.05.2002 року укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 вона придбала у власність 7/10 частини домоволодіння ( житловий будинок літ. А та господарські споруди) за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Третейського суду від 17.05.2002 року даний договір купівлі-продажу нерухомого майна №5589 від 17.05.2002 року визнаний дійсним та за ОСОБА_7 визнано право власності на 7/10 частини домоволодіння по АДРЕСА_1 . Право власності зареєстровано ММБТІ за ОСОБА_1 21.06.2002 року за №320.

Рішенням виконкому Миколаївської міської ради №46 від 22.02.1991 року за цим домоволодінням закріплено земельну ділянку, що не мала право установчих документів, площею 987 кв.м.

У 2002 році ОСОБА_5 придбав у ОСОБА_2 у власність 3/10 частини домоволодіння по АДРЕСА_1 , та недобудовану будівлю літ. Р 7,18*9,36 кв.м. з господарськими спорудами (житловий будинок літ. Р, душ літ. Ю, гараж літ. Х. сарай літ. Ф, навіс літ. Т зазначені в складеному 07.5.2002 року технічному паспорті БТІ, як самовільно побудовані ОСОБА_2 ), що знаходилась на цій земельній ділянці. Рішенням виконкому Центрального району м. Миколаєва №42 від 05.06.2002 року самочинно збудовані будівлі оформлені за ОСОБА_2 та затверджено акт прийняття житлового будинку літ. Р в експлуатацію. Крім цього виконкомом Миколаївської міської ради прийнято рішення №162 від 26.07.2002 року про встановлення ідеальних часток домоволодінь по АДРЕСА_1 у співвідношенні: ОСОБА_4 62/100 та ОСОБА_1 38/100. На підставі цього рішення на ім`я ОСОБА_1 виконкомом Миколаївської міської ради 08.08.2002 року замість рішення третейського суду було видано свідоцтво про право власності на домоволодіння 38/100 частини об`єкта, який складається з двох житлових будинків, яке зареєстровано без її відома ММБТІ 08.08.2002 року за реєстровим №320 у книгу №3.

На ім`я ОСОБА_2 виконкомом Миколаївської міської ради 08.08.2002 року видано свідоцтво про право власності на домоволодіння 62/100 частини об`єкта. Замість договору купівлі-продажу. На підставі договору №5726 купівлі-продажу нерухомого майна від 28.08.2002 року ОСОБА_2 продав ОСОБА_5 62/100 домоволодіння, який зареєстровано ММБТІ 15.07.2003 року про що виданий витяг №1007129.

Тож відповідач ОСОБА_2 без її відома побудував та оформив у власність на земельній ділянці, що перебуває в спільному користуванні, капітальні споруди в зв`язку з чим виник спір з приводу користування земельною ділянкою, оскільки відсутній доступ до частини будинку позивача.

На думку позивача вищезазначені рішення винесені відповідачами протиправно та підлягають скасуванню, видані на їх підставі свідоцтва про право власності на домоволодіння підлягають визнанню недійсними.

Як зазначає позивач, дії відповідачів створили перешкоди та порушили її право на виділ майна в натурі, так як розрахункова частка корисної площі в житловому будинку літ. А згідно неправомірно виданого свідоцтва на право власності від 08.08.2002 року складає 57,3 кв. м., що є меншою ніж 70,56 кв. м.

Відповідачем ОСОБА_5 до суду подано заяву про застосування строку позовної давності, в якій останній просив застосувати позовну давність, яка є підставою для відмови у позові.

Відповідач Адміністрація Центрального району до суду подала до суду заперечення по справі у якому зазначено, що проти позову заперечує, оскільки викладені в ній факти не відповідають дійсності та суперечать чинному законодавству.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 30.03.2017 року відкрито загальне позовне провадження у справі.

Ухвалою суду від 07.11.2023 року було закрито підготовче провадження у справі та було призначено справу до розгляду по суті.

Ухвалою суду від 17.07.2024 року справу прийнято до свого провадження суддею Шолох Л.М. та призначено до розгляду по суті.

У судове засідання сторони не з`явилися, з невідомих суду причин. Від позивача надійшла заява про розгляд справи без її участі.

Дослідивши матеріали справи судом встановлено таке.

Відповідно до виписки з додатку №2 до рішення виконкому №46 від 22.02.1991 року за адресою: АДРЕСА_1 закріплено земельна ділянка, яка не має правоустановчих документів загальною площею 987 кв.м.

Відповідно до договору купівлі-продажу від 20.08.1992 року №1792 ОСОБА_2 придбав 3/10 частини житлового будинку з відповідною частиною господарських та побутових споруд та будівель, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Цей договір зареєстровано в КП БТІ за №320 03.09.1992 року.

Відповідно до договору купівлі-продажу нерухомого майна №5589 від 17.05.2002 року ОСОБА_1 придбала у власність 7/10 частини домоволодіння (житловий будинок літ. А та господарські споруди) за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Третейського суду від 17.05.2002 року даний договір купівлі-продажу нерухомого майна №5589 від 17.05.2002 року визнаний дійсним. Також цим рішенням за ОСОБА_1 визнано право власності на 7/10 частини домоволодіння по АДРЕСА_1 . Право власності зареєстровано ММБТІ за ОСОБА_1 21.06.2002 року за №320 (реєстраційний напис на правовстановлюючим документі, а.с. 13 зворотній бік).

Рішенням №42 від 05.06.2002 року Виконкому Центрального району Миколаївської міської ради оформлено ОСОБА_2 житловий будинок літ. Р 7,18х9,36, душ літ. Ю 2,02х1,37, гараж літ. Х 3,90х5,13, сарай літ. Ф 4,19х1,7+5,14х3,69+2,07х3,17,навіс літ. Т 2,07х1,05 по АДРЕСА_1 та затверджено акт прийняття в експлуатацію житлового будинку та прибудов ОСОБА_2 житловою площею 44,8 кв.м., загальною площею 50,1 кв.м. по АДРЕСА_1 .

Відповідно до рішення Миколаївської міської ради від 26.07.2002 року №612 про заміну ідеальних часток у домоволодіннях та видачу свідоцтв про право власності за адресою: АДРЕСА_1 установлено ідеальні частки власників, а саме ОСОБА_4 - 62/100, ОСОБА_1 - 38/100 частки.

З матеріалів справи слідує, що зазначені рішення (рішенням №42 від 05.06.2002 року Виконкому Центрального району Миколаївської міської ради та рішення Миколаївської міської ради від 26.07.2002 року №612) прийняті з врахуванням заяви ОСОБА_1 від 05.06.2002 року, в якій остання зазначає, що не заперечує проти самозабудованих споруд побудованих ОСОБА_2 .

У висновку КП «ММБТІ» про зміну ідеальних часток у загальній власності у домоволодінні що знаходиться у АДРЕСА_1 у зв`язку з будівництвом та переоформленням правовстановлюючих документів власників зазначено що, зазначене домоволодіння належить за правом власності у таких ідеальних частках: ОСОБА_4 3/10, ОСОБА_1 7/10. Рішенням виконкому Центрального району від 05.06.02 №42 ОСОБА_4 оформлено та прийнято в експлуатацію житловий будинок Р, у зв`язку з чим змінилися ідеальні частки співвласників домоволодіння: ОСОБА_4 62/100, ОСОБА_1 38/100 (а.с.95).

Висновком №18-49/50/51/52/53/54 судово-почеркознавчої експертизи по матеріалах цивільної справи №490/1305/17 від 25.06.2018 року встановлено, що текст та підпис на згоді від 05.06.2002 року виконано не тією особою, від імені якої він зазначений ( ОСОБА_1 ), а іншою особою.

Відповідно до договору №5726 купівлі-продажу нерухомого майна від 28.08.2002 року ОСОБА_2 продав, а ОСОБА_5 купив 62/100 частин домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , які відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №1007129 від 15.07.2003 року належить останньому на праві приватної власності.

Вирішуючи питання щодо обґрунтованості позовних вимог, суд зазначає таке.

Згідно з частиною першою статті 2 ЦПК завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Захист має бути ефективним, тобто повинен здійснюватися з використанням такого способу захисту, який може відновити, наскільки це можливо, відповідні права, свободи й інтереси позивача.

Відповідно до статті 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно зі статтею 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 17.05.2002 року придбала та оформила право власності на 7/10 частин домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 .

ОСОБА_2 20.08.1992 року придбав та оформив право власності на 3/10 частин домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням виконкому Центрального району від 05.06.2002 року №42 ОСОБА_4 оформлено та прийнято в експлуатацію житловий будинок Р, у зв`язку з чим змінилися ідеальні частки співвласників домоволодіння, а саме: ОСОБА_4 - 62/100, ОСОБА_1 - 38/100.

Відповідно до договору №5726 купівлі-продажу нерухомого майна від 28.08.2002 року ОСОБА_2 продав, а ОСОБА_5 купив 62/100 частин домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 .

З вище зазначеного слідує, що на праві власності ОСОБА_5 належить 62/100, а ОСОБА_1 належить 38/100 чистин домоволодіння розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Документів, що підтверджують право власності або користування земельною ділянкою, на якій знаходиться вищезазначений об`єкт (домоволодіння) не надано.

Згідно зі ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

При цьому, дана норма закону передбачає, що власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Звертаюсь до суду з цим позовом ОСОБА_1 зазначає, що відповідач ОСОБА_2 побудував та оформив у власність на земельній ділянці, яка перебуває в спільному користуванні, капітальні споруди у зв`язку з чим вона втратила можливість користування земельною ділянкою, оскільки відсутній доступ до частини її будинку, а також що відповідачі створили перешкоди та порушили її право на виділ майна в натурі.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно зі статтями 79, 80 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Так, статтею 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд вважає, що доводи позивача про те, що відповідач ОСОБА_2 побудував та оформив у власність на земельній ділянці, що перебуває в спільному користуванні, капітальні споруди в зв`язку з чим ОСОБА_1 втратила можливість користування земельною ділянкою, оскільки відсутній доступ до частини її будинку а також доводи що відповідачі створили перешкоди та порушили її право на виділ майна в натурі є не доведеними.

Позивачем не доведено, яким саме чином відповідачі створили перешкоди і порушили її право на виділ майна в натурі. Також суду не доведено що позивач втратила можливість користування земельною ділянкою, оскільки відсутній доступ до частини її будинку.

Так суду не надано відповідного висновку будівельно-технічної експертизи, в якому визначено яким саме чином які існують перешкоди та варіанти їх вирішення.

Позивач не надав доказів на підтвердження того, що дії відповідачів порушують його право власності чи користування.

Таким чином, доводи позивача не можуть братись судом до уваги про розгляді даної справи оскільки у останніх не викладені обставини, що підтверджують заявлені позивачем вимоги. Крім того, пояснення позивача викладені суто на припущеннях про порушення його права користування земельною ділянкою та про відсутність доступу до частини будинку ОСОБА_1 , що суперечить ч. 6 ст. 81 ЦПК України, де визначено що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Тож суд, на основі всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього з`ясування фактичних обставин, на які позивач посилаються, як на підставу своїх вимог, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, з`ясувавши їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності, встановив, що у задоволенні позову слід відмовити.

Крім цього, суд відхиляє та не приймає до уваги заяву відповідача ОСОБА_5 про застосування наслідків пропуску позовної давності з наступних підстав.

Так, статтею 256 ЦК України встановлено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Перебіг позовної давності починається від дня коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила ч. 1 ст. 261 ЦК України.

Позов з яким звернулася до суду ОСОБА_1 відноситься до негаторного. Негаторним є позов власника про усунення будь-яких перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майном, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння. Об`єктом негаторного позову є усунення триваючого правопорушення, що зберіглося до моменту подання позову до суду. Предметом негаторного позову є вимога позивача про усунення з боку відповідача будь яких перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Отже, позовна давність до вимог за негаторним позовом не застосовується, оскільки правопорушення є таким, що триває у часі.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 09 серпня 2023 року у справі № 922/1832/19 зазначено, що на негаторний позов не поширюються вимоги щодо позовної давності, оскільки з таким позовом можна звернутися в будь-який час, поки існують правовідносини та правопорушення.

Оскільки позов є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню та у його задоволенні позову слід відмовити, відповідно до статті 141 ЦПК України судові витрати слід віднести на рахунок позивача.

Керуючись статтями 141, 259, 263-265, 354 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , виконавчого комітету Центрального району Миколаївської міської ради, виконавчого комітету Миколаївської міської ради, Миколаївського міжміського бюро технічної інвентаризації, ОСОБА_3 про визнання рішення незаконними, визнання свідоцтва та договору купівлі-продажу недійсними - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено протягом тридцяти днів з моменту складання повного тексту шляхом подачі апеляційної скарги до Миколаївського апеляційного суду.

Суддя Л.М. Шолох