Справа № 758/1760/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 квітня 2025 року м. Київ

Подільський районний суд міста Києва

у складі головуючого судді Ковбасюк О.О.,

за участю:

секретаря судового засідання Білоус А.О.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя,-

В С Т А Н О В И В :

У лютому 2024 року позивач ОСОБА_3 звернулася до Подільського районного суду міста Києва із вказаним позовом до ОСОБА_4 , зазначивши, що 26.07.2016 між нею та відповідачем Печерським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві було зареєстровано шлюб, про що складено актовий запис №1362. Від шлюбу у них народилося двоє дітей: син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та дочка ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 05.09.2023 у справі №758/8845/23 шлюб між сторонами розірвано. За час перебування у шлюбі сторонами було набуте майно, яким є: квартира АДРЕСА_1 ; автомобіль Skoda Fabia, державний номерний знак НОМЕР_1 , VIN: НОМЕР_2 . Усе майно було зареєстроване за відповідачем. В подальшому автомобіль був відчужений відповідачем. Після розірвання шлюбу сторонами не врегульовано спір щодо поділу вказаного спільно набутого майна, а тому позивач звернулася із даним позовом до суду та просить в порядку поділу спільного майна подружжя:

1) визнати за нею та за відповідачем право власності на 1/2 частки за кожним на квартиру АДРЕСА_2 ;

2) стягнути з відповідача на її користь компенсацію вартості частки відчуженого автомобіля Skoda Fabia, 2004 року випуску, бежевого кольору, державний номерний знак НОМЕР_1 , VIN: НОМЕР_2 , у розмірі 73 881,41 грн.

Ухвалою суду від 20.02.2024 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження.

Цією ж ухвалою судом частково задоволено клопотання позивача про звільнення від сплати судового збору та відстрочено позивачу сплату судового збору у розмірі 15 140,00 грн до ухвалення судового рішення у справі.

24.04.2024 до суду надійшов відзив на позовну заяву, поданий представником відповідача, у якому він зазначив, що спірна квартира була придбана за особисті кошти відповідача, які йому подарували його батьки ОСОБА_6 та ОСОБА_6 , за рахунок коштів, отриманих ними від продажу іншої належної їм квартири, а тому така квартира є особистою приватною власністю відповідача та не підлягає поділу в порядку поділу спільного майна подружжя. Щодо спірного транспортного засобу у відзиві зазначено, що автомобіль Skoda Fabia, д.н.з. НОМЕР_1 , був придбаний 20.10.2021 та в подальшому був відчужений на підставі договору купівлі-продажу транспортного засобу №8043/2023/3987733 від 11.08.2023 за ціною 45 000,00 грн. Вказана ціна транспортного засобу підтверджується звітом про оцінку майна, складеним ТОВ «ДЕПАРК ГРУПП». При цьому кошти, виручені від продажу автомобіля, були використані в інтересах сім`ї. На даний час діти проживають разом з позивачем на території Федеративної республіки Німеччина. Позивач неодноразово поверталась на територію України з дітьми та знову виїздила за її межі. Відповідач, починаючи з моменту виїзду позивачки, й по теперішній час перерахував на її особисті банківські рахунки грошові кошти в розмірі 527 680,86 грн, без врахування готівки, яку він їй надавав у період перебування її на території України. Із зазначених підстав представник відповідача просить відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

07.05.2024 представником позивача подано до суду відповідь на відзив.

19.06.2026 представником відповідача подано заперечення на відповідь на відзив.

Ухвалою суду від 27.09.2024 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити з підстав, наведених у позові та відповіді на відзив.

Представник відповідача у судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позову, посилаючись на обставини, зазначені у відзиві на позовну заяву та запереченнях на відповідь на відзив.

Заслухавши пояснення представників сторін та показання свідка, дослідивши письмові матеріали справи, повно і всебічно дослідивши всі фактичні обставини справи та докази, які мають значення для розгляду справи, оцінивши письмові докази у справі у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, суд дійшов наступних висновків.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

Згідно з ч. 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

У відповідності до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів.

У свою чергу суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно із ст. 89 ЦПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Як встановлено судом із свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_3 , 26.07.2016 між ОСОБА_4 та ОСОБА_7 Печерським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві було зареєстровано шлюб, актовий запис №1362, після чого дружині було присвоєно прізвище « ОСОБА_3 ».

Від шлюбу у сторін є двоє дітей: син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та дочка ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується відповідними свідоцтвами про народження.

Згідно з рішенням Подільського районного суду міста Києва від 05.09.2023, ухваленим у справі №758/8845/23, шлюб між сторонами розірвано.

За час перебування у шлюбі сторонами було набуте майно у вигляді квартири АДРЕСА_1 .

Вказана квартира була придбана на підставі договору купівлі-продажу майнових прав №21/1-712 від 27.12.2016, укладеного між ТОВ «ДБК-ПАРТНЕР» та відповідачем ОСОБА_4 , відповідно до умов якого компанія продала, а відповідач придбав майнові права на об`єкт вказаного нерухомого майна.

10.07.2017 державним реєстратором Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Шияном О.В. право власності на вказану квартиру було зареєстроване за ОСОБА_4 (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 36133181 від 13.07.2017), що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №362201655 від 17.01.2024.

В обґрунтування позову позивач стверджує, що вказана квартира спільно придбана подружжям під час їхнього перебування у шлюбі, у зв`язку з чим наявні підстави для її поділу між сторонами в порядку поділу майна подружжя та визнання за кожним із них права власності на 1/2 її частину.

Відповідач заперечує факт придбання квартири за спільні кошти подружжя, вказуючи на те, що хоча й квартира була придбана під час їхнього з позивачкою шлюбу, однак за грошові кошти, які були отримані ним в позику від його батьків ОСОБА_6 та ОСОБА_6 .

Вирішуючи обґрунтованість таких доводів сторін, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 23 постанови №11 від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3 ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Частиною 1 ст. 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Як встановлено судом, спірна квартира придбана на підставі договору від 27.12.2016 та право власності на неї зареєстроване за відповідачем 10.07.2017, тобто під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі.

Отже, на спірну квартиру поширюється режим спільної сумісної власності подружжя та наявні підстави для її поділу в порядку поділу майна подружжя.

З`ясовуючи обґрунтованість доводів сторін щодо джерела походження грошових коштів, за які було придбано спірну квартиру, суд зазначає наступне.

Заперечуючи щодо позову в цій частині, відповідач стверджує, що грошові кошти для купівлі квартири йому подарували його батьки ОСОБА_6 та ОСОБА_6 , за рахунок коштів, отриманих ними від продажу іншої належної їм квартири.

На підтвердження вказаної обставини відповідач надав до суду копію договору купівлі-продажу квартири від 17.06.2016, за яким продавець ОСОБА_6 продав покупцю ОСОБА_9 квартиру АДРЕСА_3 за ціною 420 123,00 грн.

За клопотанням відповідача судом було допитано в якості свідка батька відповідача ОСОБА_6 , який пояснив, що і спірна квартира, і автомобіль були придбані за його кошти, оскільки ні його син, ні невістка не мали фінансових можливостей для придбання такого майна. Спірна квартира була придбана за ціною близько 35 тисяч доларів США, які він особисто привіз в банк та передав своєму синові для проведення відповідної оплати. Також свідок підтвердив, що спірний автомобіль, який також був придбаний ним, за ціною 4500 доларів США, був проданий відповідачем після того, як позивачка подала позов до суду про розірвання шлюбу.

Суд критично оцінює такі показання свідка ОСОБА_6 , оскільки він є батьком відповідача та має зацікавленість у розгляді справи.

Крім того, суд визнає неналежним доказом надану відповідачем до суду копію договору купівлі-продажу квартири від 17.06.2016, за яким продавець ОСОБА_6 продав покупцю ОСОБА_9 квартиру АДРЕСА_3 , оскільки такий договір жодним чином не підтверджує, що грошові кошти, виручені від продажу вказаної квартири, були використані при купівлі спірної квартири.

При цьому суд звертає увагу, що вартість спірної квартири була значно вищою за вартість квартири, відчуженої батьком відповідача.

Так, згідно з договором купівлі-продажу від 17.06.2016 квартира АДРЕСА_3 була відчужена за ціною 420 123,00 грн.

Разом із цим, як вбачається із копії банківської квитанції № від13.01.2017, доданої до відзиву відповідача, останнім в рахунок оплати вартості квартири АДРЕСА_1 , на виконання умов договору купівлі-продажу майнових прав №21/1-712 від 27.12.2016 було перераховано грошові кошти в сумі 1 180 071,00 грн.

Із урахуванням наведеного, суд визнає недоведеними твердження відповідача про те, що спірна квартира придбана за грошові кошти, отримані ним в позику від його батьків.

Будь-яких інших належних та допустимих доказів на підтвердження факту придбання спірної квартири за рахунок подарованих чи особистих коштів відповідача матеріали справи не містять.

Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що судам слід враховувати, що допустимість доказів означає, що у випадках, передбачених нормами матеріального права, певні обставини повинні або не можуть підтверджуватися певними засобами доказування.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (п. 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №129/1033/13-ц).

Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує на довіру.

Підсумовуючи наведене вище, встановивши, що квартира АДРЕСА_1 була придбана сторонами за час шлюбу, за відсутності доказів придбання такого майна за особисті кошти сторін, виходячи із презумпції спільності майна подружжя, суд доходить висновку, що наявні підстави для поділу цього майна як об`єкта права спільної сумісної власності подружжя.

При цьому суд не вбачає підстав для відступлення від принципу рівності часток подружжя з огляду на таке.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 70 СК України при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але і випадки, коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (частина перша статті 60 СК України). Проживання дитини з позивачем, з огляду на встановлені судом обставини та положення статті 70 СК України, саме по собі не є підставою для збільшення частки у майні одному з подружжя. Наявність інших обставин, за яких можливе відступлення від засад рівності часток подружжя при поділі спірної квартири, позивачем не доведено.

Перевіривши та оцінивши надані сторонами докази, суд вважає, що в даному випадку обставини, що мають істотне значення для відступлення від засади рівності часток подружжя, відсутні.

Крім того, суд враховує, що жодною із сторін не заявлялася вимога щодо відступлення від принципу рівності часток подружжя.

Таким чином, виходячи із зазначених обставин справи та принципу рівності часток подружжя у спільному майні, суд дійшов висновку, що оскільки квартира за адресою АДРЕСА_4 , загальною площею 97,90 кв.м., в тому числі житловою площею 53,40 кв.м, є спільною сумісною власністю сторін, то наявні підстави для її поділу між ними в порядку поділу майна подружжя, шляхом визнання за кожною із сторін права власності на 1/2 її частину.

Що стосується позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача компенсації вартості частки спірного автомобіля, то такі вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Як встановлено судом та не оспорюється сторонами, автомобіль Skoda Fabia, 2004 року випуску, бежевого кольору, державний номерний знак НОМЕР_1 , VIN: НОМЕР_2 , було придбано під час перебування сторін у шлюбі.

Згідно із свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_4 автомобіль був зареєстрований 20.10.2021 за відповідачем ОСОБА_4 .

Разом із цим, станом на дату розгляду справи автомобіль вже не перебуває у власності відповідача, оскільки він був ним відчужений іншій особі на підставі відповідного договору.

Відповідно до вимог позивача вона просить стягнути з відповідача на її користь компенсацію вартості частки відчуженого автомобіля у розмірі 73 881,41 грн.

Обґрунтовуючи такі вимоги, позивач вказала, що зазначена сума компенсації була обрахована нею, виходячи із дійсної вартості автомобіля, яка станом на дату подання позову до суду складала 147 762,81 грн.

Відповідач заперечує таку вартість автомобіля, вказуючи, що вона не відповідає дійсності.

Оцінюючи доводи сторін у цій частині, суд враховує висновки Великої Палати Верховного Суду, наведені у постанові від 08.02.2022 у справі №209/3085/20, в якій Велика Палата Верховного Суду відступила від сформульованого, зокрема, у постановах ВСУ від 30.03.2016 у справі № 6-2811цс15 та КЦС ВС від 16.06.2021 у справі № 559/609/15 висновку про те, що суд має визначити ідеальні частки співвласників у неподільній речі без її реального поділу та залишити відповідне майно у спільній частковій власності у разі, коли відповідач попередньо не вніс на депозитний рахунок суду кошти за частку позивача у праві спільної сумісної власності на неподільну річ, а останню не можна поділити в натурі відповідно до часток.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду відступила від сформульованого, зокрема, у постановах ВСУ від 13.01.2016 у справі № 6-2925цс15 та КЦС ВС від 29.08.2019 у справі № 371/1369/15-ц висновку, що для вирішення питання про застосування ч. 2 ст. 364 ЦК України юридичне значення має те, чи сплачує співвласник-відповідач, який володіє та користується спільним майном, матеріальну компенсацію позивачеві за таке володіння та користування відповідно до ч. 3 ст. 358 ЦК України, чи спроможний співвласник-відповідач виплатити співвласникові-позивачеві грошову компенсацію вартості його частки, і чи не буде така виплата надмірним тягарем.

Як роз`яснено у пункті 22 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69 - 72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Вказана позиція підтримана Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 03.10.2018 у справі 127/7029/15-ц, у якій зазначено, що вартість майна, що підлягає поділу, потрібно визначати виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Визначаючи розмір грошової компенсації, яка підлягає стягненню на користь однієї зі сторін, суд враховує, що матеріали справи не містять доказів на підтвердження вартості спірного автомобіля, сплаченої за його придбання.

На підтвердження вартості автомобіля Skoda Fabia 2004 року випуску станом на дату подання позову позивач надала до суду роздруківки онлайн-оголошень з інтернет-сайту «AUTO.RIA», відповідно до яких ринкова ціна аналогічних автомобілів становила 3300, 3500, 4450 доларів США.

На спростування доводів позивача у цій частині відповідачем подано до суду звіт про оцінку майна, складений ТОВ «ДЕПАРК ГРУПП» 10.08.2023, згідно з яким вартість автомобіля Skoda Fabia, легковий універсал-В, номер кузова НОМЕР_2 , реєстраційний номер НОМЕР_1 , становить 45 000, 00 грн.

Вказана вище вартість автомобіля також зафіксована у договорі купівлі-продажу транспортного засобу №8043/2023/3987733 від 11.08.2023, на підставі якого відповідач ОСОБА_6 відчужив вказаний транспортний засіб ОСОБА_10 .

Суд надає перевагу доказам відповідача у цій частині, оскільки вони, на думку суду, є більш переконливими з огляду на те, що оцінка вартості транспортного засобу була здійснена відповідним сертифікованим суб`єктом оціночної діяльності.

Так, зі змісту звіту про оцінку майна вбачається, що такий звіт складено суб`єктом оціночної діяльності - ТОВ «ДЕПАРК ГРУПП», що діє на підставі Сертифіката суб`єкта оціночної діяльності, виданого Фондом державного майна України №419/2023 від 17.07.2023.

Докази відповідача узгоджуються між собою, сумнівів щодо їх належності та допустимості у суду немає.

Ураховуючи вимоги частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши належні, допустимі, достовірні та достатні докази відповідно до вимог статей 77-80 ЦПК України. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.

З огляду на наведене, суд вважає вірним стягнути з відповідача на користь позивача грошову компенсацію вартості 1/2 частини відчуженого автомобіля Skoda Fabia, виходячи із вартості такого транспортного засобу у розмірі 45 000,00 грн, тобто компенсацію у розмірі 22 500,00 грн.

Таким чином, вимоги позивача у цій частині підлягають частковому задоволенню.

При цьому суд не приймає до уваги доводів відповідача, наведених в заперечення позову, про те, що кошти, виручені від продажу автомобіля, були використані в інтересах сім`ї, оскільки такі його доводи не підтверджені належними та допустимими доказами.

Так, доданими до відзиву копіями банківських квитанцій та випискою про рух коштів по картці відповідача підтверджуються факти перерахування ним грошових коштів на рахунки отримувача, іменованого як « ОСОБА_3 », « ОСОБА_3 », «ОСОБА_3», «ОСОБА_3», « ОСОБА_3 ».

Разом із цим, із таких документів неможливо встановити джерело походження перерахованих відповідачем коштів, у тому числі й того, що це були кошти, отримані саме від продажу автомобіля сторін.

При цьому судом враховується правова позиція Верховного Суду, наведена у постанові від 30.01.2019 у справі 158/2229/16, відповідно до якої у випадку коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. За змістом наведених норм, факт використання коштів отриманих від продажу спільного майна в інтересах сім`ї повинен доводити той із подружжя, хто відчужив таке майно без згоди на це іншого подружжя.

З огляду на наведене, вказані вище доводи відповідача суд визнає необґрунтованими та недоведеними.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат у даній справі, суд враховує, що ухвалою суду про відкриття провадження у даній справі від 20.02.2024 позивачу було відстрочено сплату судового збору у розмірі 15 140,00 грн до ухвалення судового рішення у справі.

Ураховуючи наведене, вказана сума судового збору на підставі ст. 141 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача в дохід держави.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10, 12, 13, 23, 81, 89, 141, 258, 259, 263-268, 273 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

Позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя задовольнити частково.

В порядку поділу майна подружжя визнати за ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_5 ) право власності на 1/2 частину квартири, загальною площею 97,90 кв.м., житловою площею 53,40 кв.м, що знаходиться за адресою АДРЕСА_4 .

В порядку поділу майна подружжя визнати за ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_6 ) право власності на 1/2 частину квартири, загальною площею 97,90 кв.м., житловою площею 53,40 кв.м, що знаходиться за адресою АДРЕСА_4 .

Стягнути з ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_6 ) на користь ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_5 ) грошову компенсацію вартості 1/2 частини відчуженого автомобіля Skoda Fabia, 2004 року випуску, бежевого кольору, державний номерний знак НОМЕР_1 , VIN: НОМЕР_2 , у розмірі 22 500 (двадцять дві тисячі п`ятсот) гривень 00 копійок.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 в дохід держави судовий збір у розмірі 15 140 (п`ятнадцять тисяч сто сорок) гривень 00 копійок.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Повне найменування сторін по справі:

- позивач - ОСОБА_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_5 ;

- відповідач - ОСОБА_4 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_6 .

Повний текст рішення складено 28.04.2025.

Суддя О. О. Ковбасюк