ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2025 року

м. Київ

справа № 461/4362/23

провадження № 61-10029св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого -Луспеника Д. Д.,
суддів:Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Коломієць Г. В.,Гулька Б. І., Лідовця Р. А.,

учасники справи:

позивачка - ОСОБА_1 ,

відповідачка - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Поронюк Ігор Богданович, на постанову Львівського апеляційного суду від 04 червня 2024 року у складі колегії суддів: Бойко С. М., Копняк С. М., Ніткевича А. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , у якому просила: розірвати договір купівлі-продажу 1/2 частки нежитлових приміщень, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно - 01, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Юріяком М. І. 22 березня 2017 року, зареєстрований у реєстрі за № 770; зобов`язати ОСОБА_2 повернути ОСОБА_1 1/2 частку нежитлових приміщень, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно - 01; скасувати рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та обтяжень, індексний номер: 34392558 від 22 березня 2017 року, яким зареєстровано право власності на

1/2 частку нежитлових приміщень, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно - 01, за ОСОБА_2 .

Позовну заяву обґрунтовано тим, що їй належали на праві власності нежитлові приміщення, загальною площею 885,8 кв. м, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

22 березня 2017 року між нею ( ОСОБА_1 ) та ОСОБА_2 (після зміни прізвища - ОСОБА_2 ) укладено договір купівлі-продажу 1/2 частки цих нежитлових приміщень, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Юріяком М. І. 22 березня 2017 року та зареєстрований

у реєстрі за № 770.

За домовленістю сторін продаж зазначеного об`єкта нерухомого майна проводився за ціною 147 000,00 грн, водночас до умов договору купівлі-продажу було включено положення про відстрочку платежу на один рік та один день, тобто до 24 березня 2018 року необхідно було здійснити повний розрахунок за об`єкт продажу, перерахувавши вказану суму грошових коштів продавцю на зазначений

у договорі банківський рахунок.

За умовами договору купівлі-продажу (пункт 6) право власності на об`єкт продажу виникає у покупця з дня державної реєстрації у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно в порядку, передбаченому чинним законодавством, отже, підписавши договір, продавець дав згоду покупцеві на реєстрацію права власності на зазначений об`єкт продажу у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно до проведення остаточного розрахунку з продавцем за проданий об`єкт продажу.

22 березня 2017 року на підставі договору купівлі-продажу відповідачка зареєструвала своє право власності на 1/2 частку вказаних нежитлових приміщень (рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та обтяжень, індексний номер: 34392558 від 22 березня 2017 року), проте оплату за об`єкт продажу не здійснила ані у вказаний у договорі строк, ані в подальшому.

Також позивачка зауважує, що реєстрація права власності на об`єкт продажу за відповідачкою відбулася відразу після підписання договору купівлі-продажу, проте відповідачка не вчинила жодних дій, спрямованих на фактичне прийняття

у власність об`єкта продажу, що передбачає несення витрат на утримання нерухомого майна, підтримання його у технічно задовільному стані, проведення ремонтних робіт/поліпшень, оплату комунальних послуг тощо.

У зв`язку з цим позивачка змушена була оплачувати рахунки за комунальні послуги та виконувати інші обов`язки власника стосовно усього об`єкта нерухомого майна, розташованого на АДРЕСА_1 .

Зазначала, що порушення покупцем обов`язку щодо оплати фактично переданого нерухомого майна (позивачка не отримала взагалі нічого з того, на що розраховувала при укладенні договору купівлі-продажу) є істотним порушенням договору.

У зв`язку з істотним порушенням відповідачкою умов договору купівлі-продажу несплатою договірної ціни у встановлений договором строк, позивачка була позбавлена можливості отримати те, на що розраховувала під час укладення договору купівлі-продажу, що відповідно до положень статті 651 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) є підставою для розірвання договору

в судовому порядку (за рішенням суду), тобто йдеться про таке порушення договору однією із сторін, яке тягне для другої сторони неможливість досягнення нею цілей договору.

Також позивачка зазначала, що укладений між сторонами договір купівлі-продажу містить положення про відстрочення платежу за придбаний товар, а тому, за своєю правовою природою, такий договір є договором купівлі-продажу товару

в кредит (стаття 694 ЦК України), тому вона має право вимагати повернення неоплаченого товару.

Окрім того, за позицією позивачки, з метою поновлення її права, оскільки об`єкт продажу є нерухомим майном, то необхідно скасувати державну реєстрацію на об`єкт продажу за відповідачкою, що призведе до припинення її права власності на об`єкт продажу та повернення прав позивачки у стан, що існував до відповідної державної реєстрації.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 30 жовтня 2023 року у складі судді Мироненко Л. Д. у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, посилаючись на правові висновки Верховного Суду в постановах від 22 вересня 2021 року у справі № 194/342/15-ц та від 08 вересня 2020 року у справі № 916/667/18, виходив із того, що позивачкою обрано неналежний спосіб захисту порушеного права у спосіб розірвання договору та повернення майна, оскільки такий спосіб захисту, як розірвання договору, що вже частково виконаний з боку продавця, який передав товар, і покупця, який прийняв товар, не відповідає суті порушення договору, що полягає в несплаті грошових коштів.

Суд першої інстанції вважав, що якщо порушення права продавця полягає в тому, що він не отримав грошових коштів від покупця, то способу захисту, який належним чином захистить саме це право, відповідає позовна вимога про стягнення неотриманих коштів.

Додатковим рішенням Галицького районного суду м. Львова від 24 листопада

2023 року у складі судді Мироненко Л. Д. задоволено частково заяву ОСОБА_2 та стягнуто з ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 15 000,00 грн.

Відповідачка просила районний суд стягнути із позивачки на свою користь витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 37 000,00 грн, водночас, ураховуючи категорію справи, її складність, кількість судових засідань та обсяги матеріалів справи, наявність сталої судової практики, предмет спору, характер та обсяг виконаної роботи адвокатом, принцип співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, критерій розумності їхнього розміру, суд першої інстанції вважав, що сплачений відповідачкою розмір витрат на правничу допомогу в сумі 37 000,00 грн не є логічним, співмірним та справедливим. Окрім того, суд врахував те, що в акті приймання-передачі послуг двічі зазначено про підготовку та участь у судовому засіданні, яке відбулось 09 серпня 2023 року. Стягнення з позивачки компенсації за правничу допомогу в такому розмірі не відповідало б принципу справедливості, а тому суд вважав необхідним зменшити компенсацію до суми в розмірі 15 000,00 грн, що у більшій мірі відповідає обсягу наданої допомоги та її реальній складності.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Львівського апеляційного суду від 04 червня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Галицького районного суду м. Львова від 30 жовтня 2023 року скасовано і ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задоволено частково. Розірвано договір купівлі-продажу

1/2 частки нежитлових приміщень, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно - 01, укладений між

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Юріяком М. І. 22 березня 2017 року, зареєстрований у реєстрі за № 770. Зобов`язано ОСОБА_2 повернути ОСОБА_1 1/2 частку нежитлових приміщень, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна

в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно - 01. Скасовано державну реєстрацію права власності на 1/2 частку нежитлових приміщень, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно - 01, за ОСОБА_2 . У задоволенні решти вимог відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги у розмірі 9 040,00 грн.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції, виходив із того, що відповідачка не надала належного доказу на підтвердження здійснення нею оплати за придбане на підставі договору купівлі-продажу від 22 березня 2017 року нерухоме майно, що є істотним порушенням договору та, відповідно до частини другої статті 651 та частини четвертої статті 694 ЦК України, підставою для розірвання договору та повернення майна у власність позивачки. При цьому суд відхилив наданий на стадії апеляційного розгляду стороною відповідачки письмовий доказ - копію квитанції до платіжної інструкції на переказ готівки

від 05 березня 2024 року № 49, оскільки цей доказ не є підтвердженням здійснення відповідачкою оплати за придбане на підставі договору купівлі-продажу

від 22 березня 2017 року нерухоме майно, а стосується сплати податку на нерухоме майно. До того ж вказаний платіжний документ стосується дій відповідачки, які вона вчинила вже після ухвалення судом рішення по суті вирішення спору.

Апеляційний суд дійшов висновку, що отримання оплати за продане майно у тій сумі, що була вказана в договорі купівлі-продажу (147 000,00 грн), не відновить порушене право позивачки, оскільки вартість нерухомого майна на теперешній час істотно збільшилася, підтвердженням чого є й наданий самою відповідачкою висновок оцінювача фізичної особи-підприємця ОСОБА_6 від 03 серпня

2023 року, згідно з яким вартість 1/2 частки спірних нежитлових приміщень становить 7 006 400,00 грн. З урахуванням наведеного, позивачка обрала належний, відповідно до вимог частини другої статті 651 та частини четвертої статті 694 ЦК України, та ефективний спосіб захисту для відновлення свого порушеного права, а тому її позовні вимоги про розірвання договору купівлі-продажу та повернення об`єкта продажу є законними та обґрунтованими.

Разом з тим апеляційний суд не знайшов підстав для задоволення позовної вимоги про скасування рішення державного реєстратора, оскільки державний реєстратор у встановленому законом порядку вчинив реєстраційну дію на підставі договору купівлі-продажу, за яким відповідачка набула у власність нерухоме майно, тому за наслідками розірвання такого договору та повернення нерухомого майна позивачці, як стороні договору, ефективним способом захисту для відновлення порушеного права позивачки буде скасування державної реєстрації права власності на спірне нерухоме майно за відповідачкою.

Апеляційний суд не погодився із заявою відповідачки про застосування позовної давності до вимог ОСОБА_1 , оскільки з огляду на трирічну позовну давність, установлену статтею 257 ЦК України, початок перебігу якої,

з урахуванням вимог частин першої, п`ятої статті 261 ЦК України, необхідно відраховувати із 24 березня 2018 року - дати закінчення строку виконання зобов`язання за договором купівлі-продажу з оплати об`єкта нерухомого майна, та дію карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19) із 12 березня 2020 року, у зв`язку

з яким строки, визначені статтями 257, 258 ЦК України (загальна та спеціальна позовна давність), були продовжені на строк дії карантину (пункт 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України), який ще не закінчився на момент звернення позивачки до суду із вказаним позовом, отже, позивачка не пропустила позовну давність.

Додатковою постановою Львівського апеляційного суду від 20 червня 2024 року залишено без розгляду заяву ОСОБА_1 про стягнення витрат на правничу допомогу у суді першої інстанції. Стягнуто із ОСОБА_2 на користь

ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору за подання заяви про забезпечення позову в розмірі 536,80 грн. Заяву ОСОБА_1 про стягнення витрат на правничу допомогу у суді апеляційної інстанції задоволено частково. Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 15 000,00 грн. У задоволенні решти вимог відмовлено.

Апеляційний суд, приймаючи додаткову постанову, послався на частину восьму статті 141 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), та зазначив, що до закінчення судових дебатів у суді першої інстанції сторона позивачки ОСОБА_1 зробила відповідну заяву про компенсацію витрат на правничу допомогу, проте докази на підтвердження такого виду витрат протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду не подала, тому її заяву про відшкодування витрат на правничу допомогу, понесених у суді першої інстанції, необхідно залишити без розгляду. В іншій частині, зокрема, в частині стягнення судового збору, сплаченого за подання 12 червня 2023 року заяви про забезпечення позову в розмірі 536,80 грн, вимоги позивачки підлягають задоволенню, оскільки таку заяву судом першої інстанції задоволено ухвалою від 14 червня 2023 року та вжито заходів забезпечення позову у цій справі, проте апеляційний суд питання розподілу цих судових витрат за наслідками розгляду справи не вирішував, а тому це питання підлягає вирішенню шляхом прийняття додаткового рішення на користь позивачки.

Щодо заявлених позивачкою витрат, понесених у суді апеляційної інстанції,

у розмірі 42 500,00 грн, то апеляційний суд вважав такий розмір витрат на правничу допомогу, понесених нею на стадії апеляційного розгляду справи і описаних в наданих актах виконаних робіт, необґрунтовано завищеним. Так, зокрема, на стадії апеляційного розгляду справи правова позиція сторони є вже сформованою, а всі докази, подані сторонами на підтвердження своїх вимог та заперечень, досліджені в суді першої інстанції, отже, підстав для висновку про складнощі у написанні адвокатом апеляційної скарги немає, тому, ураховуючи викладене, суд дійшов висновку про часткове задоволення заяви позивачки та стягнення з відповідачки на її користь витрат на правничу допомогу адвоката

в суді апеляційної інстанції в розмірі 15 000,00 грн, що за встановлених обставин буде відповідати принципу співмірності розміру судових витрат із складністю справи та обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт на стадії апеляційного розгляду справи.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи

У липні 2024 року ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Поронюк І. Б., через підсистему «Електронний суд» подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову Львівського апеляційного суду від 04 червня 2024 року та залишити в силі рішення Галицького районного суду м. Львова від 30 жовтня 2023 року та додаткове рішення Галицького районного суду м. Львова від 24 листопада

2023 року. Окрім цього, заявниця просить у касаційній скарзі проводити розгляд справи із повідомленням сторін.

Підставами касаційного оскарження судових рішень представник заявниці зазначає неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального і порушення норм процесуального права, вказавши, що апеляційний суд застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 08 вересня

2020 року у справі № 916/667/18, від 14 вересня 2021 року у справі № 909/243/18, від 22 вересня 2021 року у справі № 194/342/15-ц, від 16 листопада 2022 року

у справі № 308/1927/17, від 21 грудня 2022 року у справі № 914/2350/18,

від 22 лютого 2023 року у справі № 922/3655/21, від 13 березня 2024 року у справі № 725/3821/23 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України). Крім того, посилається на те, що суд апеляційної інстанції не дослідив належним чином докази, зібрані у справі (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

У касаційній скарзі заявниця також зазначає, що:

- апеляційний суд не навів жодних ознак продажу товару в кредит, а розбіжність між моментом оплати товару та моментом його отримання не означає, що така умова за своєю правовою природою автоматично є продажем товару в кредит. Укладений між сторонами договір є звичайним договором купівлі-продажу нерухомого майна, він не містить ознак продажу майна в кредит, зокрема, посилання на норми, що регулюють кредитні правовідносини, умови щодо сплати процентів чи інші умови, притаманні продажу товару в кредит. Саме по собі здійснення оплати товару пізніше ніж в день його прийняття не свідчить про продаж товару в кредит. До спірних правовідносин норма статті 694 ЦК України не застосовується;

- обраний позивачкою спосіб захисту є неналежним та не ґрунтується на нормах чинного законодавства. Розірвання договору купівлі-продажу та повернення майна, що частково виконаний сторонами, є неналежним способом захисту порушених прав позивачки, що полягають виключно у неотриманні передбачених договором коштів. При цьому згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») неправильна юридична кваліфікація сторонами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм. Договір купівлі-продажу, що частково виконаний з обох сторін (продавець передав, а покупець прийняв товар), не може бути розірваний відповідно до статті 651 ЦК України у зв`язку з істотним порушенням умов договору, якщо таким порушенням є несплата грошових коштів;

- відповідачка вчинила дії, спрямовані на фактичне прийняття у власність об`єкта продажу, що свідчить про часткове виконання договору зі сторони покупця. Вона займалася нерухомим майном, яке набула у власність, затрачала свій час та несла витрати на утримання майна, підтримувала його в технічно задовільному стані, отже, відсутні підстави для розірвання договору купівлі-продажу та повернення придбаного майна;

- пройшло вже більше ніж 7 років від дня укладення договору купівлі-продажу та реєстрації права власності на спірне нерухоме майно за відповідачкою, змінилися і ринкові ціни на нерухоме майно у м. Львові, а відповідачка набула тісних взаємозв`язків із придбаними приміщеннями, тому повернення нерухомого майна в стані, в якому воно існувало на день продажу, є неможливим, а сам факт такого повернення буде істотно порушувати право власності відповідачки і забезпечить безпідставне збагачення позивачки;

- апеляційний суд вийшов за межі позовних вимог, ухвалюючи рішення про скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно за відповідачкою;

- апеляційний суд дійшов висновку про відсутність оплати за договором, проте

в матеріалах справи відсутні будь-які докази, що можуть підтвердити чи спростувати факт отримання позивачкою грошових коштів за продане нерухоме майно. Відповідачка не зберегла документи про розрахунок за придбане нерухоме майно, проте позивачка не надала жодних доказів, що підтверджують порушення умов договору відповідачкою, хоча зобов`язана довести ці обставини згідно

з частиною першою статті 81 ЦПК України. Отже, позивачка не довела порушення своїх прав, що полягають в непроведенні розрахунку за договором, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.

У серпні 2024 року до Верховного Суду від ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Жбадинський В. О., надійшов відзив на касаційну скаргу ОСОБА_2 ,

в якому, посилаючись на необґрунтованість касаційної скарги, позивачка просить залишити її без задоволення, а оскаржувану постанову апеляційного суду - без змін, оскільки вона є законною. Також просить у відзиві поновити строк на його подання.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями касаційна скарга ОСОБА_2 передана на розгляд судді-доповідачу

Гулейкову І. Ю., судді, які входять до складу колегії: Лідовець Р. А., Луспеник Д. Д.

Ухвалою Верховного Суду від 24 липня 2024 року відкрито касаційне оскарження

у справі (з підстав, передбачених пунктами 1, 4 статті 389 ЦПК України), витребувано матеріали справи № 461/4362/23 із Галицького районного суду м. Львова та встановлено учасникам справи строк для подачі відзиву на касаційну скаргу.

У серпні 2024 року до Верховного Суду надійшли матеріали справи № 461/4362/23.

Ухвалою від 07 квітня 2025 року Верховний Суд призначив справу до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Відповідно до протоколу автоматичного визначення складу колегії суддів від 08 квітня 2025 року справу призначено судді-доповідачеві Гулейкову І. Ю., судді, які входять до складу колегії: Гулько Б. І., Коломієць Г. В., Лідовець Р. А., Луспеник Д. Д.

Ухвалою від 14 травня 2025 року Верховний Суд відмовив у задоволенні клопотання ОСОБА_2 про розгляд справи з повідомленням сторін, продовжив ОСОБА_1 строк на подання відзиву на касаційну скаргу ОСОБА_2 .

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувана постанова апеляційного суду - без змін, оскільки її ухвалено

з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Позивачці ОСОБА_1 на праві власності належали нежитлові приміщення, загальною площею 885,8 кв. м, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 (державна реєстрація права власності позивачки на вказаний об`єкт нерухомого майна проведена 23 січня 2014 року).

22 березня 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (у травні

2023 року змінила прізвище « ОСОБА_2 » на « ОСОБА_2 ») укладено договір купівлі-продажу 1/2 (однієї другої) частки вказаних нежитлових приміщень, який посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Юріяком М. І. та зареєстрований в реєстрі за № 770.

На підставі цього договору, 22 березня 2017 року здійснена державна реєстрація права власності ОСОБА_2 на 1/2 частку нежитлових приміщень, загальною площею 885,8 кв. м, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 01, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 34392558

від 22 березня 2017 року, приватний нотаріус Юріяк М. І., Львівський міський нотаріальний округ, Львівська область.

У пункті 3 договору зазначено, що згідно зі звітом про оцінку майна, складеним

13 березня 2017 року суб`єктом оціночної діяльності - ТОВ «Науковий центр незалежних експертиз», ринкова вартість об`єкта продажу становить

146 879,50 грн.

За домовленістю сторін продаж зазначеного об`єкта продажу провадиться на суму 147 000,00 грн (пункт 4 договору).

Пунктом 5 договору купівлі-продажу передбачено, що розрахунок за вказаний об`єкт продажу повинен бути здійснений покупцем у повному обсязі до 24 березня 2018 року, шляхом перерахування грошових коштів продавцю на банківський рахунок продавця за вказаними у договорі реквізитами для сплати коштів.

Згідно з пунктом 6 договору право власності на об`єкт продажу виникає у покупця з дня державної реєстрації у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно в порядку, передбаченому чинним законодавством України. Підписавши цей договір, продавець дає свою згоду покупцеві на реєстрацію права власності на зазначений об`єкт продажу у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно до проведення остаточного розрахунку з продавцем за проданий об`єкт продажу.

Правове регулювання та мотиви, з яких виходить Верховний Суд

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно зі статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

У статті 129 Конституції України визначено, що суддя, здійснюючи правосуддя,

є незалежним та керується верховенством права. Основними засадами судочинства є, зокрема, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Згідно зі статтями 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У частині першій статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право

в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до частини першої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови

в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду від 15 березня 2023 року

у справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22), постанову Верховного Суду

у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року

у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968сво21)).

Приватноправовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови

у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема, постанову Верховного Суду від 08 листопада 2023 року у справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року у справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)).

Щодо належного способу захисту (права продавця вимагати розірвання договору купівлі-продажу та повернення предмета договору)

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 вересня 2020 року у справі № 916/667/18 (провадження № 12-145гс19), на яку посилається у касаційній скарзі ОСОБА_2 як на приклад неоднакового застосування норм права у подібних правовідносинах, викладено правовий висновок, зокрема, щодо вимоги про розірвання договору купівлі-продажу у частині продажу позивачкою своєї частки

у статутному капіталі товариства. За обставинами цієї справи сторони договору погодили сплату суми за договором до його підписання.

Так, у постанові зазначено, що: «суди попередніх інстанцій дійшли висновку про задоволення зазначеної позовної вимоги на підставі частини другої статті 651 ЦК України, відповідно до якої договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, установлених договором або законом; істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. На думку судів, відсутність проведення розрахунку за частку у розмірі 60 % статутного капіталу ТОВ «Інвест-курорт-1», а саме передання майнових прав без отримання зустрічного грошового задоволення, дає підстави для висновку, що позивач була позбавлена того, на що розраховувала при укладенні спірного договору купівлі-продажу.

Велика Палата Верховного Суду звертає увагу, що розірвання договору належить до загальних способів захисту прав сторін договору.

Водночас глава 54 ЦК України містить спеціальне регулювання відносин щодо купівлі-продажу, зокрема і щодо способів захисту прав продавця, порушених покупцем.

Відповідно до частини четвертої статті 692 ЦК України, якщо покупець відмовився прийняти та оплатити товар, продавець має право за своїм вибором вимагати оплати товару або відмовитися від договору купівлі-продажу. Таким чином, лише у випадку, коли покупець відмовився і прийняти, і оплатити товар, продавець може за своїм вибором або вимагати виконання договору з боку покупця, або відмовитися від договору. Друга можливість надана продавцю, виходячи з того, що якщо покупець не виконав жодного свого обов`язку, не сплатив ціни товару та відмовився його прийняти (наприклад, надіслав продавцю заяву про відмову прийняти товар, безпідставно не прийняв запропоноване продавцем виконання зобов`язання з його боку, безпідставно повернув надісланий товар тощо), то така поведінка свідчить про втрату інтересу покупця до виконання договору. Продавець, своєю чергою, також може втратити інтерес до договору, при цьому він володіє товаром і має можливість розпорядитися ним, зокрема продати його іншій особі, аби отримати покупну ціну. Тобто продавець теж вправі відмовитися від договору купівлі-продажу, тобто розірвати його шляхом вчинення одностороннього правочину чи вимагати виконання договору з боку покупця за умови, якщо покупець втратив інтерес до договору, не прийнявши та не оплативши товар. У таких випадках позовна вимога продавця про розірвання договору в судовому порядку задоволенню не підлягає, оскільки розірвання договору пов`язується законом із вчиненням одностороннього правочину, а не із судовим рішенням.

Натомість у цій справі покупці отримали товар (частки у статутному капіталі товариства з обмеженою відповідальністю), але, як стверджує позивачка, не здійснили оплати. За таких умов підлягає застосуванню частина третя статті 692 ЦК України, відповідно до якої у разі прострочення оплати товару продавець має право вимагати оплати товару та сплати процентів за користування чужими грошовими коштами. Наведений припис не передбачає можливості продавця за своїм вибором вдатися до іншого способу захисту, зокрема не передбачає можливості розірвання договору в судовому порядку. Якщо порушення права продавця полягає в тому, що він не отримав грошових коштів від продавця, то способу захисту, який належним чином захистить саме це право, відповідає позовна вимога про стягнення неотриманих коштів».

Велика Палата Верховного Суду у наведеній справі дійшла висновку, що за обставин цієї справи вимога продавця про розірвання договору купівлі-продажу, який не передбачав розстрочення або відстрочення платежу, з підстав невиконання покупцем обов`язку щодо сплати ціни, обумовленої цим договором,

є неналежним способом захисту порушеного права.

ОСОБА_2 у касаційній скарзі посилається на зазначену правову позицію як на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права

у подібних правовідносинах та просить скасувати оскаржувану постанову

й ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, оскільки позивачка, враховуючи вказані висновки Верховного Суду, обрала неналежний спосіб захисту порушеного права.

Колегія суддів Верховного Суду вважає, що вказаний ОСОБА_2 висновок Верховного Суду як приклад неоднакового застосування норм права у подібних правовідносинах є нерелевантним до спірних правовідносин з огляду на таке.

У постанові від 07 жовтня 2021 року у справі № 925/1382/19 Верховний Суд

у складі палати для розгляду справ щодо корпоративних спорів, корпоративних прав та цінних паперів Касаційного господарського суду сформулював висновок про те, що викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 вересня 2020 року у справі № 916/667/18 (провадження № 12-145гс19) правова позиція про безальтернативність вимог про оплату товару та сплату процентів за користування чужими грошовими коштами як способу захисту порушеного права продавця, який не отримав/не повністю отримав оплату за частку, не підлягає застосуванню до правовідносин, які виникли на підставі договору купівлі?продажу товару у кредит

(з відстроченням або розстроченням платежу).

Так, у постанові від 07 жовтня 2021 року у справі № 925/1382/19 Верховний Суд зазначив, що: «статтею 651 ЦК України встановлені підстави для зміни або розірвання договору. Зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї зі сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Тобто йдеться про таке порушення договору однією зі сторін, яке зумовлює для другої сторони неможливість досягнення нею цілей договору.

При цьому частина друга статті 651 ЦК України не містить вказівки щодо можливості обмежити її застосування законом або договором, зокрема щодо певного виду правовідносин.

Загальне правило про наслідки прострочення виконання покупцем обов`язку оплатити товар дійсно встановлюється часиною третьою статті 692 ЦК України.

Водночас відповідно до статті 694 ЦК України договором купівлі-продажу може бути передбачений продаж товару в кредит з відстроченням або з розстроченням платежу.

Якщо покупець прострочив оплату товару, проданого в кредит, продавець має право вимагати повернення неоплаченого товару (частина четверта статті 694 ЦК України).

Якщо покупець прострочив оплату товару, на прострочену суму нараховуються проценти відповідно до статті 536 ЦК України від дня, коли товар мав бути оплачений, до дня його фактичної оплати. Договором купівлі-продажу може бути передбачений обов`язок покупця сплачувати проценти на суму, що відповідає ціні товару, проданого в кредит, починаючи від дня передання товару продавцем (частина п`ята статті 694 ЦК України).

З моменту передання товару, проданого в кредит, і до його оплати продавцю належить право застави на цей товар (частина шоста статті 694 ЦК України).

Умова про відстрочення або розстрочення платежу за договором купівлі-продажу може бути передбачена договором незалежно від складу суб`єктів такого договору та виду договору купівлі-продажу. Обмеження на встановлення умови про відстрочення або розстрочення платежу може встановлюватися тільки законом (аналогічна позиція міститься в постанові Верховного Суду від 16 жовтня

2018 року у справі № 910/23976/16).

Відстрочення - це встановлення більш пізнього строку оплати товару, ніж це передбачено частиною першою статті 692 ЦК України.

Розстрочення - це встановлення обов`язку покупця оплатити товар частинами

в більш пізні строки, ніж це передбачено частиною першою статті 692 ЦК України.

Норми частин другої-шостої статті 694 ЦК України, зокрема і щодо прострочення покупцем оплати товару, проданого в кредит, поширюються на продаж товарів

у кредит як з відстроченням, так і розстроченням оплати (аналогічна позиція міститься в постанові Верховного Суду від 16 жовтня 2018 року у справі № 910/23976/16).

Загальне правило про наслідок прострочення виконання покупцем обов`язку оплатити товар установлюється частиною третьою статті 692 ЦК України. У разі продажу товарів у кредит наслідки стосовно покупця полягають у тому, що продавець має право вимагати повернення неоплаченого товару, що не виключає пред`явлення замість цієї вимоги вимог, передбачених частиною третьою статті 692 ЦК України з урахуванням частини п`ятої статті 694 ЦК України.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі № 906/655/18. […]

Загальне правило про наслідок прострочення виконання покупцем обов`язку оплатити товар встановлюється частиною третьою статті 692 ЦК України. За приписами частини четвертої статті 694 ЦК України при продажу товарів у кредит продавець має право вимагати повернення неоплаченого товару, якщо покупець прострочив оплату товару.

Водночас, частиною шостою статті 694 ЦК України унормовано, що з моменту передання товару, проданого в кредит, і до його оплати продавцю належить право застави на цей товар. […]

Щодо повернення неоплаченого товару Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі № 906/655/18 зазначив, що у такому випадку позивач має заявляти позовну вимогу про розірвання договору купівлі-продажу, повернення частки та визначення розміру статутного капіталу і часток учасників, а не про визнання недійсним рішення загальних зборів товариства та скасування реєстраційної дії.

Верховний Суд погоджується з цією позицією та уточнює, що повернення частки як товару може здійснюватися також шляхом заявлення вимоги про витребування частки у покупця.

У статті 653 ЦК України передбачені правові наслідки розірвання договору. У разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються. Якщо договір розривається у судовому порядку, зобов`язання припиняється з моменту набрання рішенням суду про розірвання договору законної сили. Сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов`язанням до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо договір змінений або розірваний у зв`язку з істотним порушенням договору однією із сторін, друга сторона може вимагати відшкодування збитків, завданих зміною або розірванням договору.

Право вимагати повернення товару, проданого у кредит та неоплаченого покупцем, прямо передбачене законом (частина четверта статті 694 ЦК України), тому продавець частки у статутному капіталі товариства, яка була продана

з відстроченням платежу та не була оплачена покупцем, має право вимагати її повернення».

Проте у справі № 916/667/18 (провадження № 12-145гс19), на яку, в тому числі,

у касаційній скарзі посилається ОСОБА_2 , спір виник щодо договору купівлі-продажу корпоративних прав, яким було передбачено, що розрахунки між сторонами були проведені до укладення договору, тобто до правовідносин підлягала застосуванню стаття 692 ЦК України, а не стаття 694 ЦК України, тоді як

у справі, що розглядається, у договорі передбачалася післяоплата, відстрочення платежу (тобто продаж відбувався у кредит, а відповідно застосуванню підлягала не тільки стаття 692, а й стаття 694 ЦК України як спеціальна норма).

Отже, вимоги продавця ОСОБА_1 про розірвання договору купівлі?продажу 1/2 частки нежитлових приміщень, за умовами якого сторони погодили відстрочення сплати за цим договором, з підстав несплати покупцем вартості проданого майна та його повернення, за наявності правових підстав, є належним способом захисту порушеного права.

Враховуючи викладене, доводи касаційної скарги ОСОБА_2 про те, що належним способом захисту порушеного права продавця у цій справі є тільки вимога про стягнення неотриманих коштів, а не вимога про розірвання договору та повернення предмета договору, не підтвердилися.

Щодо інших доводів касаційної скарги

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (статті 525 ЦК України).

Стаття 530 ЦК передбачає, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до статей 610, 611, 612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання; у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору, сплата неустойки, відшкодування збитків; боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим (стаття 651 ЦК України).

Зі змісту наведеної норми випливає, що підставою для розірвання договору є не лише порушення стороною договору, а й наявність шкоди, завданої таким порушенням іншій стороні. Тобто, вирішуючи питання про оцінку істотності порушення стороною договору, необхідно встановити не лише наявність істотного порушення договору, а й наявність шкоди, завданої цим порушенням другою стороною, яка може бути виражена у вигляді реальних збитків та (або) упущеної вигоди, її розмір, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору, а також установити, чи є справді істотною різниця між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що в дійсності вона змогла отримати. Водночас у наведеній правовій нормі йдеться не лише про грошовий вираз завданої шкоди, прямі збитки, а й випадки, коли потерпіла сторона не зможе використати результати договору.

Так, суди першої та апеляційної інстанцій установили, що у пунктах 5, 6 договору купівлі-продажу 1/2 частки нежитлових приміщень, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна

в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно - 01, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Юріяком М. І.

22 березня 2017 року, зареєстрованого в реєстрі за № 770, сторони передбачили такі умови продажу об`єкта нерухомого майна:

розрахунок за об`єкт продажу повинен бути здійснений покупцем у повному обсязі до 24 березня 2018 року шляхом перерахування грошових коштів продавцю на банківський рахунок продавця за вказаними у договорі реквізитами для сплати коштів (пункт 5 договору);

право власності на об`єкт продажу виникає у покупця з дня державної реєстрації

у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно в порядку, передбаченому чинним законодавством України. Підписавши цей договір, продавець дає свою згоду покупцеві на реєстрацію права власності на зазначений об`єкт продажу

у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно до проведення остаточного розрахунку з продавцем за проданий об`єкт продажу

(пункт 6 договору).

Отже, як правильно зазначив апеляційний суд, наведені пункти 5 та 6 договору містять положення про продаж вказаного об`єкта нерухомого майна

з відстроченням платежу та набуття покупцем права власності на об`єкт продажу

з дня державної реєстрації права власності у встановленому законом порядку, до проведення остаточного розрахунку.

Також апеляційний суд констатував відсутність підтвердження оплати об`єкта нерухомого майна відповідачкою, яка у свою чергу зазначає у касаційній скарзі, що докази такої оплати не зберіглися у неї після стількох років, і, на її думку, зважаючи на принцип змагальності, саме позивачка зобов`язана була це довести.

Отже, ОСОБА_1 виконала свої зобов`язання за договором купівлі-продажу 1/2 частки нежитлових приміщень, проте ОСОБА_2 свого обов`язку щодо оплати за договором не виконала.

Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом (частина друга статті 651 ЦК України).

Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору (абзац другий частини другої статті 651 ЦК України).

Істотними умовами договору купівлі-продажу є умови про предмет та ціну. Ціна товару - це грошова сума, яка підлягає сплаті покупцем за одержану від продавця річ.

Невиконання ОСОБА_2 умов договору у встановлений строк та несплата грошових коштів за придбання нежитлових приміщень за своєю правовою природою є істотним порушенням умов договору, що спричинило значну шкоду другій стороні та виражається у неотриманні продавцем відповідних грошових коштів за придбане майно у розмірі 147 000,00 грн. Вказане порушення

ОСОБА_2 договору є істотним, оскільки позивачка під час укладення договору розраховувала на отримання вартості відчужуваного об`єкта нерухомості

у повному обсязі й не мала наміру передавати його у власність покупця безоплатно чи за частину його вартості.

У випадку порушення покупцем умови про оплату (істотної умови договору), правильними є висновки апеляційного суду про розірвання договору купівлі-продажу, який за своєю юридичною природою є договором купівлі-продажу товару в кредит з відстрочкою платежу, та повернення об`єкта продажу у власність продавця, що відповідає частині другій статті 651 та частині четвертій

статті 694 ЦК України.

З урахуванням наведеного, доводи касаційної скарги про звичайну правову природу договору купівлі-продажу нерухомого майна не знайшли свого підтвердження та спростовуються установленими судами обставинами справи. Такі доводи зводяться до незгоди з висновками апеляційного суду стосовно оцінки доказів і встановлених на їх підставі обставин, та спрямовані на доведення необхідності переоцінки цих доказів саме в тому контексті, який, на думку відповідачки, підтверджує безпідставність заявлених позивачкою позовних вимог.

Доводи касаційної скарги про те, що ОСОБА_1 не довела порушення своїх прав, бо не надала підтвердження відсутності оплати за договором, відхиляються, оскільки відповідно до статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

ОСОБА_2 як покупець та сторона договору, яка стверджує про сплату коштів, має надати відповідні докази суду, в протилежному випадку - несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Аргументи касаційної скарги про те, що відповідачка займалася нерухомим майном, що свідчить про часткове виконання договору зі сторони покупця, не приймаються, оскільки не підтверджені належними та допустимими доказами. Окрім цього, це не впливає на факт несплати відповідачкою як покупцем грошових коштів за договором.

Твердження заявниці про вихід апеляційним судом за межі позовних вимог при частковому задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 є безпідставним. Як правильно зазначив апеляційний суд, позовна вимога позивачки про скасування рішення державного реєстратора не може бути задоволена, оскільки державний реєстратор у встановленому законом порядку вчинив реєстраційну дію на підставі договору купівлі-продажу, за яким відповідачка набула у власність нерухоме майно, тому за наслідками розірвання такого договору та повернення нерухомого майна позивачці, як стороні договору, ефективним способом захисту для відновлення порушеного права позивачки буде скасування державної реєстрації права власності на спірне нерухоме майно за відповідачкою.

Доводам ОСОБА_2 про безпідставне збагачення позивачки внаслідок повернення спірного майна суд апеляційної інстанції надав належну правову оцінку, з якою суд касаційної інстанції погоджується, зокрема зростання ринкової ціни на спірне нерухоме майно за плином часу не може бути обставиною, яка б засвідчувала невиправдане збагачення позивачки, оскільки у випадку здійснення відповідачкою розрахунків за придбане майно у строки, встановлені договором, позивачка могла б за рахунок грошових коштів, отриманих як оплату за продане майно, купити інше майно або в інший спосіб розпорядитися грошовими коштами.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів

є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено як статтями 58, 59, 212 ЦПК України 2004 року, так і статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Посилання заявниці на загальні висновки у постановах Верховного Суду

від 08 вересня 2020 року у справі № 916/667/18, від 14 вересня 2021 року у справі № 909/243/18, від 22 вересня 2021 року у справі № 194/342/15-ц, від 16 листопада 2022 року у справі № 308/1927/17, від 21 грудня 2022 року у справі № 914/2350/18, від 22 лютого 2023 року у справі № 922/3655/21, від 13 березня 2024 року у справі № 725/3821/23 щодо застосування норм права не підтверджують доводів касаційної скарги про те, що апеляційним судом неправильно застосовано норми матеріального права чи порушено норми процесуального права при постановленні оскаржуваної постанови, оскільки фактичні обставини у наведених як приклад справах відрізняються від тих, що установлені судами у розглядуваній справі.

На предмет подібності належить оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Установивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими (пункт 39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19).

Обставини у наведених постановах Верховного Суду відрізняються від обставин

у цій справі, що переглядається в касаційному порядку, тому немає підстав вважати, що апеляційний суд ухвалив судове рішення без урахування правових висновків Верховного Суду у подібних правовідносинах. У кожній із наведених справ суди виходили із конкретних обставин справи та доказової бази

з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

Верховний Суд також відхиляє доводи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції не належним чином дослідив зібрані у справі докази, оскільки це спростовується змістом оскаржуваної постанови.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження у суді апеляційної інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Касаційна скарга не містить доводів щодо неправильності вирішення апеляційним судом заяви відповідачки про застосування позовної давності до вимог позивачки або щодо судових витрат, тому постанова апеляційного суду не переглядається

в цій частині та не може бути скасована із цих підстав.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

ЄСПЛ зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (§ 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України», заява № 63566/00). Оскаржувана постанова відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявниці та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків апеляційного суду, Верховний Суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків апеляційного суду.

Таким чином, Верховний Суд дійшов переконання, що апеляційний суд розглянув спір із додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи касаційної скарги висновків суду по суті спору не спростовують.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Верховний Суд, на підставі статті 410 ЦПК України, вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а постанову апеляційного суду - без змін.

Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає. Витрати зі сплати судового збору за подання касаційної скарги покладаються на особу, яка подала касаційну скаргу.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Поронюк Ігор Богданович, залишити без задоволення.

Постанову Львівського апеляційного суду від 04 червня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийД. Д. Луспеник
Судді:І. Ю. Гулейков
Б. І. Гулько
Г. В. Коломієць
Р. А. Лідовець