ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/731/25Головуючий по 1 інстанції
Справа №711/5855/24 Категорія: 308030000 Троян Т. Є.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 травня 2025 року Черкаський апеляційний суд в складі колегії:

суддів Новікова О.М., Карпенко О.В., Сіренка Ю.В.,

за участю секретаря Кофанової А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційну скаргуначальника Управління Служби безпеки України в Черкаській області Юрія Погасія на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 25 лютого 2025 року у справі за позовом Управління Служби безпеки України в Черкаській області до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: Служба безпеки України, про визнання осіб такими, що втратили право користування службовим приміщенням, -

в с т а н о в и в:

У липні 2024 року Управління Служби безпеки України в Черкаській області звернулося до суду із вказаним позовом.

В обґрунтування позовних вимог зазначали, Управлінню Служби безпеки України в Черкаській області належить право оперативного управління службовою квартирою АДРЕСА_1 . Вказана квартира включена до числа службових рішенням Черкаської міської ради від 15.12.2012 № 1805.

Рішенням житлово-побутової комісії Управління від 21.02.2005 протокол №1, ОСОБА_1 (відповідач 1) зараховано на облік потребуючих поліпшення житлових умов співробітників Управління складом сім?ї 2 особи, він та дружина ОСОБА_2 (далі-відповідач 2).

На підставі рапорту ОСОБА_4 , рішенням житлово-побутової комісії Управління від 19.03.2012, протокол №1, було внесено зміни до справи квартирного обліку та постановлено вважати ОСОБА_1 таким, що перебуває на обліку складом сім?ї 3 особи: він, дружина ОСОБА_2 та син ОСОБА_3 (далі-відповідач 3).

На підставі клопотання Управління №5014 ЖКК від 12.12.2012, рішенням Черкаської міської ради №1805 від 15.12.2012 квартира АДРЕСА_1 надана в користування ОСОБА_1 , складом сім?ї: ОСОБА_1 , дружина ОСОБА_2 , син ОСОБА_3 .

Згідно з рішенням Черкаської міської ради від 15.12.2012 №1805 ОСОБА_1 видано спеціальний ордер №066906 серія А від 17.12.2012 на право користування службовою квартирою зазначеним складом сім?ї.

28.12.2012 відповідачами було зареєстровано місце проживання за адресою службової квартири, вони зареєстровані тут по теперішній час.

Проведеним 13.06.2024 обстеженням житлових умов за адресою: АДРЕСА_2 , встановлено, що в квартирі фактично проживають тільки ОСОБА_5 та ОСОБА_2 .

Син ОСОБА_3 проживає разом з дружиною за адресою АДРЕСА_3 , про що свідчать акти перевірки житлових умов від 13.06.2024.

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, ОСОБА_6 на праві приватної власності належить житловий будинок за адресою: АДРЕСА_3 , де на даний час проживає ОСОБА_3 .

Проживання ОСОБА_3 за вказаною адресою підтверджується довідкою сектору мобілізаційною підготовки Управління від 05.06.2024 №12/10 щодо наданих ним особисто відомостей про фактичне місце проживання за адресою: АДРЕСА_3 та актом від 13.06.2024. Непроживання ОСОБА_3 у спірній квартирі підтверджується здійсненням ним підприємницької діяльності у м. Києві до 2022 року.

За ОСОБА_6 11.09.2015 зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_4 , під час перебування у шлюбі із ОСОБА_3 .

Вказане майно відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України набуте подружжям за час шлюбу та належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку.

Отже, ОСОБА_3 у службовій квартирі не проживає упродовж тривалого часу, що підтверджується здійсненням ним підприємницької діяльності у м. Києві до 2022 року та актами перевірки житлових умов за адресою спірної квартири від 13.07.2018, від 13.06.2024.

Вказане свідчить, що службова квартира за призначенням ОСОБА_3 не використовується.

Так само, членом сім?ї ОСОБА_1 , якому виділено службове житло з урахуванням відповідача, що визначало його право на проживання в квартирі, він наразі не являється.

Щодо набуття права власності на нерухомість ОСОБА_7 та ОСОБА_2 зазначили, що ОСОБА_7 30.11.2007 року Управлінню надано зобов?язання про подання документів у разі змін в складі сім?ї та набуття права власності на житлове приміщення особисто чи членами сім?ї.

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно ОСОБА_1 05.05.2017, в порядку спадкування, набув право власності на житловий будинок АДРЕСА_5 (загальною площею 219,8 м.кв., житловою 124 м.кв.).

22.09.2003 ОСОБА_2 , в порядку спадкування, набула право власності на квартири АДРЕСА_6 .

Про вказані факти відповідачі Управління не повідомляли, в порушення п.25 Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР, затверджених постановою Ради Міністрів УРСР і Укрпрофради від 11.12.1984 №470 та взятого зобов?язання.

Успадкувавши право власності на житловий будинок та квартири в м.Черкаси, відповідачі усвідомлювали, що мають змінити місце проживання, але продовжують проживати в спірній службовій квартирі на теперішній час, чим порушують права діючих військовослужбовців, які проходять військову службу та потребують поліпшення житлових умов.

Вказували, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , вже використали своє право на безоплатне забезпечення житлом від держави, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 04.01.1997, згідно з яким квартира АДРЕСА_7 , на праві спільної сумісної власності належить ОСОБА_8 , ОСОБА_2 та ОСОБА_9 .

В подальшому, згідно з договором дарування частини квартири АДРЕСА_8 від 22.01.2002 ОСОБА_9 , подарував свою частку квартири АДРЕСА_7 відповідачам.

20.03.2003 відповідачі подарували квартиру АДРЕСА_7 , своєму сину ОСОБА_9 .

Тобто, відповідачі розпорядились своїм правом на безоплатну приватизацію отриманого від держави житла.

Наразі, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право на забезпечення житлом від держави для постійного проживання не мають.

Вказували, що виселення відповідача зі службового житла після того, як відпала підстава його надання переслідує легітимну мету у розумінні статті 8 Конвенції - захист інтересів економічного добробуту країни та прав інших військовослужбовців УСБУ в Черкаській області, які потребують житло у зв?язку зі службою (рішення від 16 лютого 2017 року у справі «Каракуця проти України» («Karakutsya v. Ukraine»), заява №18986/06, § 71). Крім того, втручання у право на повагу до житла не тільки є «необхідним у демократичному суспільстві», тобто відповідає «нагальній суспільній необхідності», але також таке втручання у право особи на житло не буде непропорційним у розумінні ЄСПЛ, оскільки відповідачі в м. Черкаси на праві власності мають житло, в якому мають можливість проживати. Таким чином, наявне розумне співвідношення (обґрунтована пропорційність) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

На підставі викладеного позивач просив суд визнати ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , такими, що втратили право користування службовою квартирою АДРЕСА_1 та виселити їх з квартири АДРЕСА_1 , стягнути з відповідачів судові витрати.

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 25 лютого 2025 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що посилання позивача на те, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , вже використали своє право на безоплатне забезпечення житлом від держави, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 04.01.1997, є безпідставними.

Так, положеннями статті 35 Житлового кодексу України передбачено, що громадяни, які штучно погіршили житлові умови шляхом, зокрема, відчуження придатного і достатнього за розміром для проживання жилого будинку (частини будинку) не беруться на облік потребуючих поліпшення житлових умов протягом п`яти років з моменту погіршення житлових умов.

В даному випадку квартира приватизована у 1997 році, а ОСОБА_1 зараховано на облік потребуючих поліпшення житлових умов співробітників Управління складом сім?ї 2 особи, він та дружина ОСОБА_2 у 2005 році, службова квартира отримана ним у 2012 році. Тому суд вважав необгрунтованими викладені вище висновки позивача, крім цього, уповноважені особи позивача не були позбавлені можливості провести відповідну перевірку та отримати інформацію щодо обставин отримання житла та його приватизацію родиною ОСОБА_1 .

Щодо твердження, що службова квартира ОСОБА_3 за призначенням не використовується, то судом зазначено, що досліджені докази не свідчать про постійне стале проживання ОСОБА_3 з батьками починаючи з 2013 року, оскільки в такому разі, вочевидь, його дружина також мала систематично проживати за місцезнаходженням спірного житла. Натомість, аналізуючи докази в сукупності, наявність у дружини ОСОБА_6 власного житла та відомості, які сам ОСОБА_3 повідомляє третім особам (за місцем служби та під час розгляду справи в суді тощо) про своє фактичне місце проживання, яке відрізняється від адреси спірного житла, на переконання суду, свідчить про те, що службова квартира за призначенням відповідачем ОСОБА_3 не використовується, отже членом сім?ї ОСОБА_1 , якому виділено службове житло ОСОБА_3 наразі не являється.

При вирішенні спору судом враховано, що ОСОБА_1 є офіцером запасу, має військову вислугу в системі СБУ 27 років, був звільнений з військової служби за станом здоров`я, а отже на нього поширюються гарантії передбачені статтею 125 ЖК України та вказаної Інструкції від 06.11.2007 року №792 щодо неможливості виселення останнього зі спірного службового житла без надання іншого жилого приміщення.

Матеріали справи не містять доказів наявності у власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 іншого рівноцінного житла, яке придатне для проживання, яке може бути негайно використано після виселення із службового.

На думку суду, хоча ОСОБА_1 і набув в порядку спадкування право власності на 21/100 частку житлового будинку АДРЕСА_5 , однак зазначене не є автоматичною підставою для виселення відповідачів із службового житла з огляду на відсутність доказів того, що набуте майно є рівноцінним для переселення.

В даному випадку, на думку суду, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , маючи постійний тривалий зв`язок з спірним житлом (більше 10 років), внаслідок втручання в їх право на повагу до житла, несуть надмірний тягар.

В апеляційній скарзі Управління служби безпеки України в Черкаській області, вважаючи рішення суду незаконним, поставленим внаслідок неповного з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків, викладених у рішенні, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права, просило його скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що за змістом оскаржуваного рішення, суд першої інстанції дійшов висновку, що ОСОБА_3 в спірній квартирі не проживає. Суд зазначив, що досліджені судом докази не свідчать про постійне стале проживання ОСОБА_3 з батьками, починаючи з 2013 року.

Суд погодився з доводами позивача, що ОСОБА_3 , хоч і зареєстрований за адресою службової квартири, за призначенням для проживання її не використовує, разом з дружиною проживає за іншою адресою, отже членом сім`ї наймача не являється.

При цьому, висновки описової частини оскаржуваного рішення не узгоджуються з резолютивної частиною. Оскільки незважаючи на визнання судом втрати права користування службовим житлом ОСОБА_3 з указаних підстав, відмовив у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Крім того, суд першої інстанції не надав належної оцінки іншим фактичним обставинам, які свідчать про втрату права користування службовим приміщенням відповідачами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 :

-ними використано в повному обсязі право на приватизацію чотирьохкімнатної квартири АДРЕСА_7 (яка в подальшому подарована), що визначає втрату права на забезпечення їх безоплатно іншим житлом від держави, зокрема, за рахунок виключення з числа службових спірної квартири;

-наймачем службової квартири набуто у власність житло в м. Черкаси, що задовольняє потреби сім`ї із 3-х осіб в межах норми забезпеченості житловою площею у даному населеному пункті, отже, відповідач та члени його сім`ї стали забезпеченими житлом для постійного проживання в межах норми, отже поліпшили свої житлові умови.

Зазначає, що у частині правовідносин щодо приватизації відповідачами майна, стаття 35 ЖК України не підлягає застосуванню.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», військовослужбовцям, які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше, та членам їх сімей надаються жилі приміщення для постійного проживання або за їх бажанням грошова компенсація за належне їм для отримання жиле приміщення один раз протягом усього часу проходження військової служби за умови, що ними не було використано право на безоплатну приватизацію житла.

Також вказує, що відчуження належної відповідачу частини житлового будинку відбулося вже після відкриття провадження у справі. Отже, є підстави припускати, що ОСОБА_1 вчинив вказаний правочин з метою створення передумов того, що він вважатиметься особою, не забезпеченою житлом у м. Черкаси. Однак, такі дії свідчать лише про те, що він штучно погіршив житлові умови.

Вважають, що помилковим є висновок суду, що хоча ОСОБА_1 набув в порядку спадкування право власності на 21/100 частину житлового будинку, це не є підставою для виселення відповідачів із службового житла, з огляду на відсутність доказів того, що набуте майно є рівноцінним для переселення.

Документів, які б підтверджували ветхий стан чи інші обставини, що унеможливлюють проживання в ньому, сторона відповідача до суду не надала, доведення ж протилежного не входить до обставин, які належить доказувати позивачу.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 вказує, що безпідставними є твердження позивача, з посиланням на вимоги ст. 60 СК України, що ОСОБА_3 не є членом сім`ї ОСОБА_1 , адже він є його сином і постійно проживає з ним.

Належних доказів протилежного позивачем не долучено.

Також не відповідає дійсності й посилання позивача на інформацію про те, що відповідач ОСОБА_2 володіє на праві приватної власності житловою нерухомістю. Адже, як вбачається з наданої позивачем Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, ОСОБА_2 , станом на час постановки ОСОБА_1 , як працівника СБУ, на квартирний облік, як особи, що потребує поліпшення житлових умов, тобто 21.02.2005 року, не володіли жодною житловою нерухомістю.

Вказує, що не може бути підставою для позбавлення його та членів його сім`ї прав на проживання в службовій квартирі і та обставина, що ним набуто в порядку спадкування після смерті матері 21/100 частки у праві спільної часткової власності на житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 , оскільки позивач не довів, що ця частка у праві власності придатна для проживання, а також не враховано те, що набуття права власності відбулося внаслідок спадкування, а не поліпшення житлових умов.

Також відзив на апеляційну скаргу подано ОСОБА_2 , яка вказує, що вона є пенсіонером по старості та інвалідом ІІ групи, а тому не може бути виселена з спірного житла на підставі ст. 125 ЖК України.

Зазначає, що позивачем не враховано ту обставину, що вона не має відношення до успадкованої чоловіком частки будинку, оскільки дане майно є його особистою власністю.

Матеріали справи не містять доказів наявності у власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 іншого рівноцінного житла, яке придатне для проживання, яке може бути негайно використано після виселення із службового.

Звертає увагу, що ОСОБА_3 постійно проживає з нею та ОСОБА_1 в квартирі, що є предметом даного спору.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився, повідомивши заздалегідь про неможливість бути присутнім в засіданні так як перебуває в лавах ЗСУ. Просив розглянути справу без нього.

Судова колегія, заслухавши доводи сторін, дослідивши наявні у справі докази, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Оскаржуване судове рішення відповідає зазначеним вимогам закону.

Як вбачається із матеріалів справи та установлено судом першої інстанції, що Управлінню Служби безпеки України в Черкаській області належить право оперативного управління службовою квартирою АДРЕСА_1 . Вказана квартира включена до числа службових рішенням Черкаської міської ради від 15.12.2012 №1805.

Рішенням житлово-побутової комісії Управління від 21.02.2005 протокол №1, ОСОБА_1 зараховано на облік потребуючих поліпшення житлових умов співробітників Управління складом сім?ї 2 особи, він та дружина ОСОБА_2 .

На підставі рапорту ОСОБА_4 , рішенням житлово-побутової комісії Управління від 19.03.2012, протокол №1, було внесено зміни до справи квартирного обліку та постановлено вважати ОСОБА_1 таким, що перебуває на обліку складом сім?ї 3 особи: він, дружина ОСОБА_2 та син ОСОБА_3 .

На підставі клопотання Управління № 5014 ЖКК від 12.12.2012, рішенням Черкаської міської ради №1805 від 15.12.2012 квартира АДРЕСА_1 надана в користування ОСОБА_1 , складом сім?ї: він, дружина ОСОБА_2 , син ОСОБА_3 .

Згідно з рішенням Черкаської міської ради від 15.12.2012 №1805 ОСОБА_1 видано спеціальний ордер № 066906 серія А від 17.12.2012 на право користування службовою квартирою зазначеним складом сім?ї.

28.12.2012 відповідачами було зареєстровано місце проживання за адресою службової квартири, вони зареєстровані тут по теперішній час.

Крім того, судом установлено, що згідно з свідоцтвом про право власності на житло від 04.01.1997, квартира АДРЕСА_7 , на праві спільної сумісної власності належала ОСОБА_8 , ОСОБА_2 та ОСОБА_9 .

Відповідно до договору дарування частини квартири АДРЕСА_8 від 22.01.2002 ОСОБА_9 , подарував свою частку квартири АДРЕСА_7 відповідачам.

20.03.2003 відповідачі подарували квартиру АДРЕСА_7 , своєму сину ОСОБА_9 .

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 9 ЖК України встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством.

Частиною першою статті 118 ЖК України встановлено, що службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього.

Відповідно до статті 122 ЖК України на підставі рішення про надання службового жилого приміщення виконавчий комітет районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення у надане службове жиле приміщення.

Статтею 124 ЖК України передбачено, що робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадяни, які виключені з членів колгоспу або вийшли з колгоспу за власним бажанням, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення.

За змістом статті 125 ЖК України, без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу, не може бути виселено:

- осіб з інвалідністю внаслідок війни та інших осіб з інвалідністю з числа військовослужбовців, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії або каліцтва, що їх вони дістали при захисті чи при виконанні інших обов`язків військової служби, або внаслідок захворювання, зв`язаного з перебуванням на фронті; учасників Другої світової війни, які перебували у складі діючої армії; сім`ї військовослужбовців і партизанів, які загинули або пропали безвісти при захисті чи при виконанні інших обов`язків військової служби; сім`ї військовослужбовців; осіб з інвалідністю з числа осіб рядового і начальницького складу органів Міністерства внутрішніх справ, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії або каліцтва, що їх вони дістали при виконанні службових обов`язків;

- осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років;

- осіб, що звільнені з посади, у зв`язку з якою їм було надано жиле приміщення, але не припинили трудових відносин з підприємством, установою, організацією, які надали це приміщення;

- осіб, звільнених у зв`язку з ліквідацією підприємства, установи, організації або за скороченням чисельності чи штату працівників;

- пенсіонерів по старості, персональних пенсіонерів; членів сім`ї померлого працівника, якому було надано службове жиле приміщення; осіб з інвалідністю внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання I і II груп, осіб з інвалідністю I і II груп з числа військовослужбовців і прирівняних до них осіб та осіб рядового і начальницького складу Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України;

- одиноких осіб з неповнолітніми дітьми, які проживають разом з ними.

Відповідно до пунктів 5.15-5.17 Інструкції про організацію забезпечення і надання військовослужбовцям Служби безпеки України та членам їх сімей житлових приміщень, затвердженої наказом СБУ від 06.11.2007 року №792, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України від 26.11.2007 за №1308/14575 передбачено, що виселення зі службових житлових приміщень здійснюється у порядку та на підставах, визначених законодавством України. Зі службових житлових приміщень без надання іншого житлового приміщення не може бути виселено, зокрема, осіб, які мають вислугу або стаж роботи в СБ України не менш як десять років.

Оскільки в силу статті 125 ЖК УРСР деякі категорії громадян, які проживають у службових жилих приміщеннях, не підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення, при розгляді справ про виселення зі службових жилих приміщень необхідно з`ясовувати, чи користуються відповідачі зазначеною пільгою.

Щодо використаного права на приватизацію нерухомого майна

В апеляційній скарзі, як на підставу для визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням позивач вказав на те, що відповідачі використали право на приватизацію житла, а тому в силу статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» не мають право на забезпечення житлом для постійного проживання.

Згідно із абзацами 1, 3 пункту 1 статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у межах норм і відповідно до вимог, встановлених ЖК України, іншими законами, в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Військовослужбовці (крім військовослужбовців строкової служби) та члени їх сімей, які проживають разом з ними, забезпечуються службовими жилими приміщеннями, що повинні відповідати вимогам житлового законодавства.

Відповідно до частини 1 статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовцям, які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше, та членам їх сімей надаються жилі приміщення для постійного проживання або за їх бажанням грошова компенсація за належне їм для отримання жиле приміщення. Такі жилі приміщення або грошова компенсація надаються їм один раз протягом усього часу проходження військової служби за умови, що ними не було використано право на безоплатну приватизацію житла з урахуванням особливостей, визначених пунктом 10 цієї статті.

Зазначені положення кореспондують положенням абзацу 3 пункту 3 Порядку та пункту 1.5 Інструкції.

Як установлено судом ОСОБА_1 є офіцером запасу, має військову вислугу в системі СБУ 27 років, був звільнений з військової служби за станом здоров`я.

Як видно зі змісту позовної заяви у наданні спірної квартири для постійного проживання ОСОБА_1 було відмовлено, що пов`язано саме із використаним правом останнього на безоплатну приватизацію нерухомого майна.

Виходячи зі змісту статей 48, 118, 119, 124, 125 ЖК України, статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей» заборона виселення поширюється на військовослужбовців, звільнених з військової служби і не забезпечених житлом для постійного проживання у межах норми.

Аналогічні висновки зробив Верховний Суд у постановах від 07 грудня 2022 року у справі № 761/39955/20 (провадження № 61-4929св22), від 26 січня 2023 року у справі № 495/4426/20 (провадження № 61-9405св22).

Колегія суддів вважає, що у даній справі факт приватизації нерухомого майна до поставлення ОСОБА_1 на облік потребуючих поліпшення житлових умов, не може бути достатньою правовою підставою для його виселення разом із членами його сім`ї із житла, яке надано йому у користування як службове, а повинно бути враховано у сукупності з іншими обставинами у справі.

Крім того ОСОБА_1 продовжує перебувати на черзі для отримання житла в Управлінні Служби безпеки України в Черкаській області .

Щодо штучного погіршення відповідачами своїх житлових умов

22.09.2003 ОСОБА_2 , в порядку спадкування, набула право власності на квартири АДРЕСА_6 .

ОСОБА_7 30.11.2007 року Управлінню надано зобов?язання про подання документів у разі змін в складі сім?ї та набуття права власності на житлове приміщення особисто чи членами сім?ї.

Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно ОСОБА_1 05.05.2017, в порядку спадкування, набув право власності на частину 21/100 житлового будинку АДРЕСА_5 (загальною площею 219,8 м.кв., житловою 124 м.кв.).

У спірних правовідносинах спадкування є цивільно-правовою підставою для виникнення у ОСОБА_1 права власності на зазначений житловий будинок.

Таким чином, ОСОБА_1 слід дійти висновку, відповідач фактично поліпшив свої житлові умови шляхом вчинення одностороннього правочину (прийняття спадщини).

Житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них (стаття 379 ЦК України).

Під час розгляду справи ОСОБА_1 відчужив 21/100 частку житлового будинку АДРЕСА_5 , про що свідчить наданий договір дарування від 11.10.2024 року.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Вищевказана поведінка відповідача не відповідає принципу добросовісності, оскільки на переконання колегії суддів відчуження майна зумовлено саме розглядом вказаного спору.

Відповідно до статті 47 ЖК України, норма жилої площі в Україні встановлюється в розмірі 13,65 квадратного метру на одну особу.

Слід зауважити, що житлова норма успадкованої частини будинку не є достатньою для трьох осіб, а саме 8,3 кв.м. на особу.

Крім того, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що вирішуючи питання про позбавлення особи права користування житлом, суди мають застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Стаття 8 Конвенції закріплює право кожного на повагу до його приватного і сімейного життя, житла, і до таємниці кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права інакше, ніж згідно із законом і коли це необхідно в демократичному суспільстві в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Велика Палата Верховного Суду у постановах від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19), від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20), підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях Європейського суду з прав людини, дійшла висновку, що позбавлення особи права користування житлом можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

З огляду на наведені вище норми матеріального права та встановлені у справі фактичні обставини, зокрема те, що спірне службове житло надано військовослужбовцю ОСОБА_1 та членам його сім`ї на період проходження служби, при цьому, станом на час розгляду справи він має вислугу у 27 років, відповідачі вселилися у спірне приміщення на законних підставах, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 постійно проживають у ньому та відповідачі зареєстровані за його адресою, інше житло на праві власності, яке б зокрема, відповідало житловим нормам щодо площі, відсутнє, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для виселення відповідачів зі службової квартири без надання іншого житлового приміщення.

Щодо вимог заявлених до ОСОБА_3 .

За військовослужбовцями, призваними на військову службу під час мобілізації, на особливий період або на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, зберігаються жилі приміщення, які вони займали до призову на строкову військову службу та військову службу під час мобілізації, на особливий період або на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період (абзац 2 пункту 1 статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей»).

ОСОБА_3 з 24.02.2022 року по теперішній час проходить військову службу в Управлінні Служби безпеки України в Черкаській області, про що свідчить довідка від 14.08.2024 №11/299.

Колегія суддів звертає увагу, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла, а, врахувавши те, що ОСОБА_3 проходить службу, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 мають достатні та триваючі зв`язки з конкретним місцем проживання й спірне майно є їх єдиним житлом у розумінні статті 8 Конвенції, аргументи апеляційної скарги про те, що вони підлягають виселенню з підстав потреби суспільства у житлі, не заслуговують на увагу.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скарги без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення - залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 35, 258, 368, 374, 375, 381 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу начальника Управління Служби безпеки України в Черкаській області Юрія Погасія залишити без задоволення.

Рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 25 лютого 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена до Верховного Суду у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено 27 травня 2025 року.

Судді: