Слобідський районний суд міста Харкова
Провадження № 2-п/641/34/2025 Справа № 641/1009/23
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 травня 2025 року Слобідський районний суд міста Харкова у складі:

головуючої судді Музиченко В.О.

секретаря судового засідання Микитюк В.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні заяву адвоката Плугатирьова В.В. представника ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення у цивільній справі № 641/1009/23,

в с т а н о в и в:

Адвокат Плугатирьов В.В. звернувся до суду як представник ОСОБА_1 із заявою про перегляд заочного рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 24 травня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики.

Заява мотивована тим, що на момент подання позову відповідач ОСОБА_3 помер. Вона як законний представник ОСОБА_4 , який є правонаступником померлого про дату та час розгляд справи не повідомлялась. Рішення у справі було ухвалено щодо померлої особи. Позивач приховала, що ОСОБА_3 повернув позику, про що свідчить факт передачі оригіналу розписки. Просила поновити строк на подачу заяву про перегляд заочного рішення та скасувати його.

Заявник або її представник в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені своєчасно та належним чином.

Представник ОСОБА_2 Гупал Р.М. надав заяву про розгляд заяви без його участі, просив суд врахувати подані ним письмові заперечення та повернути заяву про перегляд заочного рішення заявнику.

Суд, вивчивши матеріали справи в межах заяви про перегляд заочного рішення, вважає, що остання задоволенню не підлягає, виходячи з такого.

Відповідно до роз`яснень, викладених у пунктах 1, 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29.12.1976 року № 11 «Про судове рішення», рішення є законним тоді, коли суд виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України; обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, які мають значення до даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженнями в судовому засіданні.

Згідно із частиною 1 статті 284 Цивільного процесуального кодексу України, заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Відповідно частини 2 статті 285 Цивільного процесуального кодексу України, у заяві про перегляд заочного рішення повинно бути зазначено: 1) найменування суду, який ухвалив заочне рішення; 2) ім`я (найменування) відповідача або його представника, які подають заяву, їх місце проживання чи місцезнаходження, номер засобів зв`язку, відомості про наявність або відсутність електронного кабінету; 3) обставини, що свідчать про поважність причин неявки в судове засідання та (або) неповідомлення їх суду, а також причин неподання відзиву, і докази про це; 4) посилання на докази, якими відповідач обґрунтовує свої заперечення проти вимог позивача; 5) клопотання про перегляд заочного рішення; 6) перелік доданих до заяви матеріалів.

Статтею 288 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що заочне рішення підлягає скасуванню, якщо судом буде встановлено, що відповідач не з`явився в судове засідання та (або) не повідомив про причини неявки, а також не подав відзив на позовну заяву з поважних причин, і докази, на які він посилається, мають істотне значення для правильного вирішення справи. Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. Повторне заочне рішення позивач та відповідач можуть оскаржити в загальному порядку, встановленому цим Кодексом.

Згідно листа Верховного Суду України від 01.05.2007 року «Про узагальнення практики ухвалення та перегляду судами заочних рішень у цивільних справах», суди повинні дотримуватись таких умов проведення заочного розгляду справ: неявка відповідача в судове засідання; належне повідомлення відповідача про час і місце судового засідання; відсутність поважних причин неявки відповідача; відсутність клопотання відповідача про розгляд справи за його відсутності; відсутність заперечень позивача проти заочного розгляду справи. Лише за наявності всіх п`яти умов суд може провести заочний розгляд справи.

Як вбачається зі змісту заочного рішення, на момент розгляду справи, відповідач ОСОБА_3 в силу частини 1 статті 77 ЦПК України вважається повідомленим належним чином про час і місце слухання справи.

Відповідно до частин 1-5 статті 128 ЦПК України, суд викликає учасників справи у судове засідання або для участі у вчиненні процесуальної дії, якщо визнає їх явку обов`язковою. Суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями. Судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно.

Згідно із частиною 1 статті 131 Цивільного процесуального кодексу України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження)або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають електронного кабінету, за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому суду адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає, не перебуває або не знаходиться.

Судові повістки про виклик до суду для розгляду даної цивільної справи були надіслані на останню відому судові адресу місця проживання чи знаходження ОСОБА_3 .

У свою чергу, про смерть ОСОБА_3 було повідомлено суд після ухвалення заочного рішення у справі, про що зазначено у заяві про перегляд заочного рішення.

У зв`язку зі смертю відповідача ОСОБА_3 , заявник надала документи на підтвердження факту подання заяви про прийняття спадини після смерті ОСОБА_3 , однак коло спадкоємців на теперішній час не визначено.

Частиною 1 статті 55 Цивільного процесуального кодексу України, у разі смерті фізичної особи, припинення юридичної особи, заміни кредитора чи боржника у зобов`язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії судового процесу.

Відповідно до статті 1216 Цивільного кодексу України, спадкуванням є переход прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1218 ЦК України визначено, що складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини припинилися і не припинилися внаслідок його смерті.

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду розглянув справу № 390/2041/17 та встановив, що у разі смерті боржника за наявності спадкоємців відбувається заміна боржника в зобов`язанні.

ВС зазначив, що статтею 378 ЦПК України у редакції 2004 року передбачено, що у разі вибуття однієї із сторін виконавчого провадження за поданням державного виконавця або за заявою сторони, суд замінює сторону виконавчого провадження її правонаступником.

Згідно із частиною 1 статті 608 ЦК України, зобов`язання припиняється зі смертю боржника, якщо воно є нерозривно пов`язаним із його особою і у зв`язку з цим не може бути виконано іншою особою.

Також, ВС зазначив, що відповідно до статті 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця). до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).

Відповідно до ч.3 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

ВС наголосив, що статтею 1282 ЦК України, передбачено, що спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що у разі смерті боржника за наявності спадкоємців відбувається заміна боржника в зобов`язанні. Отже, обов`язок спадкодавця щодо сплати заборгованості за кредитним договором, присудженої судом кредиторові із спадкодавця за його життя, не припинився внаслідок смерті боржника і перейшов до його спадкоємців.

З аналізу пункту 7 частини 1 статті 255 ЦПК убачається, що правонаступників у справу можна залучити тільки у випадку, коли смерть особи сталася вже після набуття нею статусу сторони у справі, тобто після відкриття провадження у справі.

Відповідно до статті 25 ЦК здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Цивільна правоздатність фізособи виникає в момент її народження. У випадках, установлених законом, охороняються інтереси зачатої, але ще не народженої дитини. У випадках, установлених законом, здатність мати окремі цивільні права та обов`язки може пов`язуватися з досягненням фізособою відповідного віку. Цивільна правоздатність фізособи припиняється в момент її смерті.

У статті 26 ЦК визначено, що всі фізособи є рівними в здатності мати цивільні права та обов`язки. Фізособа має всі особисті немайнові права, установлені Конституцією та цим кодексом. Фізособа здатна мати всі майнові права, що встановлені цим кодексом, іншим законом. Фізособа здатна мати інші цивільні права, що не встановлені Конституцією, цим кодексом, іншим законом, якщо вони не суперечать закону та моральним засадам суспільства. Фізособа здатна мати обов`язки як учасник цивільних відносин.

У справах позовного провадження учасниками справи є сторони, треті особи (частина 1 стаття 42 ЦПК України).

Здатність мати цивільні процесуальні права та обов`язки сторони, третьої особи, заявника, заінтересованої особи (цивільна процесуальна правоздатність) мають усі фіз- та юрособи (стаття 46 ЦПК України).

Здатність особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді (цивільна процесуальна дієздатність) мають фізособи, які досягли повноліття, а також юрособи (частина 1 статті 47 чинного ЦПК).

Системний аналіз указаних норм права, а також положень частин 1, 2, 4 статті 25, частини 1 статті 26 ЦК та частини 2 статті 48 чинного ЦПК дає підстави дійти висновку, що на момент звернення з позовом до суду відповідач у справі має бути живим.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи впродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, установленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

ЄСПЛ зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне здійснення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, а й щодо національних судів («Diya 97 v. Ukraine», №19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21.10.2010).

Якщо правонаступництво у справі допускається, то правонаступників можна залучити тільки у випадку, коли смерть особи сталася після набуття нею статусу сторони у справі, тобто після відкриття провадження.

Процесуальне правонаступництво можливе виключно в разі, коли відповідач на момент відкриття провадження мав цивільну процесуальну дієздатність, однак помер після відкриття провадження у цивільній справі.

ЦПК України не містить норм, які б передбачали можливість здійснення провадження у справах щодо осіб, які померли до відкриття провадження у справі.

У позовному провадженні процесуальне правонаступництво відбувається в тих випадках, коли права або обов`язки одного із суб`єктів спірного матеріального правовідношення в силу тих або інших причин переходять до іншої особи, яка не брала участі у цьому процесі.

Отже, процесуальне правонаступництво тісно пов`язане з матеріальним, оскільки процесуальне правонаступництво передбачає перехід суб`єктивного права або обов`язку від однієї особи до іншої в матеріальному праві. При цьому, незалежно від підстав матеріального правонаступництва, процесуальне правонаступництво допускається лише після того, як відбудеться заміна в матеріальному правовідношенні.

За таких обставин, процесуальне правонаступництво у разі смерті фізичної особи можливе шляхом залучення правонаступника померлої сторони (учасника) та лише за умови, що смерть фізичної особи настала після звернення позивача до суду та відкриття провадження у справі, адже залучення правонаступників особи, яка померла до відкриття провадження у справі, суперечить принципам цивільного судочинства, є порушенням прав, свобод та інтересів третіх осіб.

Залучення судом правонаступника відповідача, яка померла ще до звернення позивача до суду, apriori потребує зміни підстав та предмету позову, оскільки вимоги до боржника за кредитним договором і вимоги до спадкоємиці боржника мають різні матеріально-правові підстави, що в свою чергу порушує принцип диспозитивності цивільного процесу.

З урахуванням вищевикладених обставин та норм діючого законодавства, суд дійшов до висновку про відсутність законних підстав заміни відповідача її правонаступником.

З наведених обставин слідує те, що заявниця ОСОБА_1 на момент розгляду заяви про перегляд заочного рішення позбавлена процесуальної можливості звертатися до суду з такою заявою.

Водночас, згідно з частиною 1 статті 352 ЦПК України, учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

У відповідності до частини 3 статті 287 Цивільного процесуального кодексу України, у результаті розгляду заяви про перегляд заочного рішення суд може своєю ухвалою залишити заяву без задоволення або скасувати заочне рішення і призначити справу до розгляду за правилами загального чи спрощеного позовного провадження.

Враховуючи вищевикладені обставини та норми чинного законодавства, суд вважає, що заява представника заявника ОСОБА_1 - адвоката Плугатирьова В.В. про перегляд заочного рішення суду від 24 травня 2023 року по цивільній справі № 641/1009/1423 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості підлягає залишенню без задоволення.

Відповідно до частини 4 статті 287 Цивільного процесуального кодексу України, у разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Керуючись статтями 258-261, 287-289 Цивільного процесуального кодексу України, суд

у х в а л и в :

Заяву заяву адвоката Плугатирьова В.В. представника ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення у цивільній справі № 641/1009/23 - залишити без задоволення.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом України. Строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення даної ухвали.

Суддя -В. О. Музиченко