Справа № 466/696/22 Головуючий у 1 інстанції: Свірідова В. В.
Провадження № 22-ц/811/3495/24 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2025 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Ванівського О.М.,

суддів Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.

секретаря: Підлужного В.І.

з участю: представника апелянта - адвоката Микити Т.В., позивача - ОСОБА_1 та її представника адвоката - Пацури А.-Н.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - адвоката Микити Т.В. на рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 04 жовтня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Третьої Львівської державної нотаріальної контори Львівської області про усунення від права на спадкування за законом,-

в с т а н о в и в:

В січні 2022 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовною заявою до ОСОБА_2 , з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Третьої Львівської державної нотаріальної контори про усунення від права на спадкування.

Свій позов обґрунтувала тим, що відповідач є її зведеним братом. Після смерті матері ОСОБА_3 опіку над нею та відповідачем у справі оформила їх бабця ОСОБА_4 .

У 2017 р. стан здоров`я ОСОБА_4 різко погіршився, у зв`язку із чим виникла потреба у наданні їй стороннього догляду, допомоги та піклування. Відповідач у справі самоусунувся від надання будь-якої допомоги бабусі, тоді як вона (позивач) самостійно вела домашнє господарство, купувала продукти та готувала для баби дієтичні страви, супроводжувала її у лікарню та забезпечувала її необхідними ліками.

В 2017 році відповідач припинив проживати з бабусею, тому позивач переїхала проживати до бабусі, вела домашнє господарство та здійснювала догляд за нею.

Зазначає, що в останні роки життя ОСОБА_4 , через похилий свій вік мала ряд тяжких захворювань була фактично в безпорадному стані. Лікуванням, піклуванням та утриманням ОСОБА_4 повністю займалась вона, ОСОБА_1 .

Відповідач, ОСОБА_2 , протягом 2017 - 2021 років умисно ухилявся від надання сторонньої допомоги бабусі, оскільки така її потребувала.

Після смерті ОСОБА_4 відкрилася спадщина на частину житлового будинку АДРЕСА_1 . Позивач у встановлений законом строк подала заяву про прийняття спадщини за законом. Крім позивача, заяву про прийняття спадщини подали інші спадкоємці: син померлої та її зведений брат (відповідач по справі).

Просила усунути відповідача від права на спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 , оскільки за життя останньої, відповідач не надавав їй необхідного догляду, що згідно ч. 3 с. 1224 ЦК України є підставою для усунення від права на спадкування за законом.

Оскаржуваним рішенням Шевченківського районного суду м.Львова від 04 жовтня 2024 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Третьої львівської державної нотаріальної контори Львівської області про усунення від права на спадкування за законом - задоволено.

Усунуто ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , останнє відоме місце проживання АДРЕСА_1 , від права на спадкування за законом після смерті бабці ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Стягнуто з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 992,40 грн., сплачений позивачем при зверненні до суду.

Рішення в апеляційному порядку оскаржив представник ОСОБА_2 - адвокат Микита Т.В.

Вважає, що при ухваленні рішення не були з`ясовані усі обставини, що мають значення для справи та неправильно застосовано норми матеріального права, а тому воно є незаконним та необґрунтованим.

Зазначає, що суд не врахував, що суть справи зводиться до того, що Позивач вважає, що Відповідачу не належить право на спадщину, оскільки, Відповідач не допомагав Позивачу та своїй бабці у веденні домашнього господарства та не здійснював ремонт будинку в якому проживала бабуся та Позивач. Вважає, що оскаржуване судове рішення, зводиться лише до цитування позову та показів свідків, які зводиться до того, що Позивач здійснювала ремонт у будинку в якому проживала з бабцею та забезпечувала бабцю всім необхідним. Таким чином, суд не врахував, що фактично між сторонами виник спір щодо поділу майна та його покращення, а не спір про усунення від спадкування.

Крім того, звертає увагу на те, що судом не встановлено, що ОСОБА_5 умисно ухилявся від надання допомоги своїй бабусі. Також відсутні обставини, які б свідчили, що ОСОБА_6 потребувала допомоги саме від відповідача, з огляду на те, що позивач опікувалась бабцею, створювала їй необхідні побутові умови, дбала про неї.

Просить рішення суду скасувати та постановити нове судове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта - адвоката Микити Т.В. на підтримання апеляційної скарги, позивача - ОСОБА_1 та її представника адвоката - Пацури А.-Н.А. на заперечення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

В силу положень ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Згідно п. п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не відповідає зазначеним вимогам.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Задовольняючи позов про усунення від права на спадкування за законом, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 не цікавився здоров`ям бабусі, не надавав жодної допомоги, не навідувався до неї, не брав участі в організації та фінансуванні похорону померлої ОСОБА_4 . Таким чином, ОСОБА_2 фактично ухилявся від надання допомоги бабусі та від піклування про неї з врахуванням її віку та важкого стану здоров"я, яка потребувала постійної сторонньої допомоги.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції враховуючи наступне.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 , виданого Шевченківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) відповідно до актового запису № 779.(а.с.29).

У день смерті ОСОБА_4 відкрилась спадщина, що передбачено ч.1 ст. 1220 ЦПК України.

Відповідно до Реєстраційного посвідчення виданого Львівським міжміським бюро технічної інвентаризації 21.01.1993р. спадкодавцю ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , належав на праві особистої власності житловий будинок в АДРЕСА_2 (що в подальшому змінила назву на АДРЕСА_1 ) та відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом виданого 13.01.1993р. державним нотаріусом Другої Львівської державної нотаріальної контори спадкоємцями майна померлого ОСОБА_7 являється в рівних частках кожен, в тому числі його дружина ОСОБА_4 (а.с.10,11)

Після смерті ОСОБА_3 -матері позивача та відповідача, ОСОБА_4 стала опікуном неповнолітніх онуків. З 2000 року позивач та відповідач проживали спільно з бабусею, ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1 . Дану обставину в судовому засіданні учасники процесу не заперечували.

Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом та за законом.

Статтею 1261 ЦК України визначено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Відповідно до ч. 1 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Вирішення питання щодо усунення права на спадкування з підстав, передбачених ст. 1224 ЦК України, можливо за умови, якщо таке право на спадкування існує.

Статтею 1224 ЦК України визначено коло осіб, які позбавляються суб`єктивних прав на спадкування, незважаючи на те, що існували певні передумови для закликання їх до спадкування - призначення спадкоємцями у тексті заповіту, наявність певного ступеня спорідненості, перебування у шлюбі зі спадкодавцем або на його утриманні протягом встановленого строку.

З аналізу норм ст. 1224 ЦК України вбачається, що законодавець визначив дві групи негідних спадкоємців - осіб, які усуваються від права на спадкування.

Частини 1-2 статті 1224 ЦК України визначають, що до першої групи належать особи, які не вправі спадкувати ні за заповітом, ні за законом.

До другої групи відповідно до ч.ч. 3-5 ст. 1224 ЦК України належать спадкоємці, чиї проступки не становлять настільки великої суспільної небезпеки, як правопорушення осіб, зазначених у ч.ч. 1, 2 даної статті. Тому ці особи усуваються тільки від спадкування за законом, а право призначити їх спадкоємцями у тексті заповіту у спадкоємця зберігається.

Виходячи з положень ч. 3 ст. 1224 ЦК України не мають права на спадкування за законом батьки (усиновлювачі) та повнолітті діти (усиновлені), а також інші особи, які ухилялись від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Для задоволення позовних вимог у справах про усунення від права на спадкування відповідно до ч. 5 ст. 1224 ЦК України має значення сукупність таких обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання; перебування спадкодавця в безпорадному стані; потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи.

Для ухвалення рішення про усунення від спадкування у справі повинні бути надані належні та допустимі докази, які б свідчили про те, що спадкодавець потребував допомоги відповідача, останній мав можливість її надати, проте ухилявся від обов`язку щодо її надання.

Виходячи з наведеного, правило ч. 5 ст. 1224 ЦК України стосується всіх спадкоємців за законом, зокрема, й тих, які відповідно до Сімейного кодексу України не були зобов`язані утримувати спадкодавця, а також, мають право на обов`язкову частину у спадщині.

Безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який її потребував, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю. Тобто ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Крім цього, принципове значення має питання, чи потребував спадкодавець допомоги від спадкоємця за умови отримання її від інших осіб, чи мав спадкоємець матеріальну та фізичну змогу надавати таку допомогу.

Факт ухилення особи від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця встановлюється судом за заявою заінтересованої особи (інших спадкоємців або територіальної громади).

При цьому, слід враховувати поведінку особи, розуміння нею свого обов`язку щодо надання допомоги, її необхідність для життєдіяльності спадкодавця, наявність можливості для цього та свідоме невиконання такою особою встановленого законом обов`язку.

У постановах Верховного Суду від 01.04.2019 у справі № 752/12158/14-ц, від 21.03.2018 у справі № 337/6000/15-ц та від 04.07.2018 у справі № 404/2163/16-ц зроблено висновок, що ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребує допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на ухилення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 25.03.2019 по справі № 766/810/17, від 11.02.2019 року по справі № 756/11676/16-ц.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає, що позивачем не доведено наявність зазначених вище юридичних фактів у їх сукупності, що є його процесуальним обов`язком у силу статті 12, 81 ЦПК України.

Одним з основних принципів цивільного судочинства є змагальність сторін (стаття 12 ЦПК України).

Статтею 81 ЦПК України на сторін покладено обов`язок довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Підставою для задоволення позову про усунення від права на спадкування за законом є в тому числі і знаходження спадкодавця в безпорадному стані.

Належними доказами, які підтверджують безпорадний стан особи, є відповідні медичні (лікарські) документи, висновки судово-медичних експертів.

З наданих позивачкою медичних документів, виписок з амбулаторних карт, неможливо встановити, що у ОСОБА_4 був безпорадний стан, факт наявності хвороб беззаперечно підтверджується наданими документами, проте з них неможливо встановити тяжкий стан спадкодавця який потребував сторонньої допомоги.

Позивач не надала жодного належного доказу існування будь-якої обставини, визначеної як обов`язкової для застосування ч. 5 ст. 1224 ЦК України, а саме: ухилення відповідачів від надання спадкодавцеві ОСОБА_4 допомоги при можливості її надання; перебування спадкодавця ОСОБА_4 в безпорадному стані; потреби спадкодавця ОСОБА_4 в допомозі саме відповідача, суд дійшов до невірного висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог про усунення від права спадкування.

Крім того, не прийняття ОСОБА_2 участі у похованні бабусі, не є достатньою підставою для усунення від спадкування на підставі частини п`ятої статті 1224 ЦК України.

Хоча лише при одночасному настанні наведених обставин і доведеності зазначених фактів у їх сукупності спадкоємець може бути усунутий від спадкування на підставі частини п`ятої статті 1224 ЦК України.

Таким чином, встановлено, що ОСОБА_2 не вчиняв умисних дій чи бездіяльності, спрямованих на ухилення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю та ухвалення нового рішення є:1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За наведених обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалене за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, які зроблені з порушенням та неправильним застосуванням судом норм матеріального та процесуального права, що відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України є підставами для його скасування, з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 .

Відповідно до частини 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційна скарга представника ОСОБА_2 - адвоката Микити Т.В. підлягає задоволенню, то розмір сплаченого ним судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 1488,60 грн. підлягає стягненню на користь відповідача ОСОБА_2 з позивача ОСОБА_1 .

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381-384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд, -

у х в а л и в:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Микити Т.В. - задовольнити .

Рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 04 жовтня 2024 року скасувати та постановити нове судове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Третьої Львівської державної нотаріальної контори Львівської області про усунення від права на спадкування за законом - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_2 1488, 60 грн. судового збору сплаченого за подання апеляційної скарги.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 28.05.2025 року.

Головуючий: Ванівський О.М.

Судді Цяцяк Р.П.

Шеремета Н.О.