Справа № 458/657/23 Головуючий у 1 інстанції: Ференц Р.І.
Провадження № 22-ц/811/3074/24 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2025 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Ванівського О.М.,

суддів Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.

секретаря: Підлужного В.І.,

з участю: ОСОБА_1 та її представника адвоката Левко С.Л., представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Бобак О.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Турківського районного суду Львівської області від 28 серпня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , третя особа на стороні відповідача яка не заявляє самостійних вимог орган місцевого самоврядування Турківська міська рада Львівської області, про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою,-

в с т а н о в и в:

В липні 2023 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 звернулися в суд з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою.

В обґрунтування позовних вимог покликалися на те, що вони проживають в житловому будинку за адресою АДРЕСА_1 , по сусідству з ними у житловому будинку, що знаходиться за адресою АДРЕСА_2 проживає відповідач по справі ОСОБА_2 . Вони користується суміжною земельною ділянкою. Відповідач на в`їзді на подвір`я двох господарств змонтував браму, а дорогу загального користування, яка веде до житлового будинку позивачів засфальтував, чим тим самим заборонив позивачам такою ділянкою користуватися. Окрім того, відповідач на проїжджій частині дороги біля житлового будинку позивачів припаркував вантажну машину ГАЗ-51, чим створив перешкоди для завезення деревини, дров та сіна позивачам. За умови скористатися спільним заїздом, відповідач ОСОБА_2 починає чинить перешкоди.

У зв`язку з чим позивачі просили зобов`язати ОСОБА_2 усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою загального користування шляхом проведення демонтажу брами, знесення самочинно збудованих елементів благоустрою, переміщенням вантажного автомобіля Газ-51 на відстань, що не перешкоджає нам мати вільний заїзд на своє подвір`я.

Оскаржуваним рішенням Турківського районного суду Львівської області від 28 серпня 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог орган місцевого самоврядування Турківська міська рада Львівської області, про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою відмовлено.

Рішення в апеляційному порядку оскаржила ОСОБА_1 .

Вважає, що при ухваленні рішення не були з`ясовані усі обставини, що мають значення для справи та неправильно застосовано норми матеріального права, а тому воно є незаконним та необґрунтованим.

Зазначає, що суд не захистив права позивачів: малорухомої ОСОБА_3 та її, інваліда другої групи ОСОБА_1 , оскільки вони і надалі не мають можливості користуватися заїздом до своєї оселі дорогою, яка використовувалася постійно ще з 1962 року. Запропонований альтеративний проїзд до їх оселі Турківською міською радою не відповідає вимогам ДБН, окрім того цей заїзд немає твердого покриття; це звичайна польова дорога, якою у дощову або снігову погоду неможливо буде заїхати легковим транспортом.

Також звертає увагу на те, що земельні ділянки сторін по справі, двох суміжних землекористувачів не приватизовані і перебувають у комунальній власності Турківської міської ради Самбірського району Львівської області.

Просить рішення суду скасувати та постановити нове судове рішення, яким позов задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 та її представника адвоката Левко С.Л. на підтримання апеляційної скарги, представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Бобак О.Б. на заперечення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

В силу положень ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Згідно п. п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відмовляючи в задоволенні позову про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, суд першої інстанції виходив з того, що згідно ст.ст. 78,96 ЗК України відповідач по справі ОСОБА_2 володіє і користується земельною ділянкою, на якій розміщений житловий будинок і господарські споруди, яким присвоєний окремий вуличний номер, і як землекористувач, загородивши своє будинковолодіння, не порушив права власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції враховуючи наступне.

Судом встановлено, що згідно свідоцтва про забудову садиби в сільських населених пунктах Української РСР виданого на ім`я гр. ОСОБА_2 покійного діда позивача ОСОБА_3 за 1962 рік зазначено заїзд до будинковолодіння із вулиці Богдана Хмельницького в селі Розлуч колишнього Турківського на даний час Самбірського району Львівської області шириною 5 метрів з протилежної сторони відносно будинковолодіння відповідача. Площа землі для обслуговування житлового будинку та надвірних господарських будівель в межах плану складає 0,04 га.

Згідно комісійного акту від 05.06.2008 року встановлено, що згідно плану розташування земельної ділянки з проектом забудови житлового будинку ОСОБА_1 , остання повинна користуватися проїздною частиною (дорогою) шириною 5 м, яка проходить через подвір`я ОСОБА_4 .

Згідно рішення Розлуцько сільської ради Турківського району Львівської області №291 від 06.06.2008 року «Про надання дозволу на інвентаризацію земельних ділянок для обслуговування житлового будинку та ведення особистого селянського господарства в с.Розлуч ОСОБА_3 » було вирішено надати дозвіл на інвентаризацію земельних ділянок для обслуговування житлового будинку та ведення особистого селянського господарства площею 0,83 га ОСОБА_3 жительці с.Розлуч.

Згідно Витягу з реєстру прав на нерухоме майно від 23.05.2008 року за позивачкою ОСОБА_3 було проведено державну реєстрацію будинковолодіння розтащованого за поштовою адресою в АДРЕСА_1 .

Згідно витягу з реєстру прав на нерухоме майно а також технічного паспорту від 28.03.2008 року у власності позивачки ОСОБА_3 є житловий бдинок "А-1", дровітня - «Б», сарай - «В», стодола - «Г», сарай - «Д», сарай - «Е», огорожа.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 , батько відповідача ОСОБА_2 , який до смерті проживав і був зареєстрований в АДРЕСА_3 .

Відповідач по справі після смерті спадкодавця оформив спадщину по заповіту на спадкове майно - на житловий будинок в АДРЕСА_3 з господарськими будівлями і спорудами: літня кухня - «Б», кладова - «В», стайня - «Г», стодола - «Д», кладова - «Ж», навіс - «З», шопа - «І», убиральня - «И», колодязь - «Кк», огорожа - «1-3» з видачею свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 13.03.2018 року зареєстрованого в реєстрі за № 57.

Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 13.03.2018 року за № 116782477 за відповідачем було проведено державну реєстрацію будинковолодіння розташованого за поштовою адресою в АДРЕСА_3 .

Суміжним ОСОБА_2 землекористувачем та власником будинковолодіння в АДРЕСА_1 є позивач ОСОБА_3 .

Згідно протоколу засідання комісії № 01 з розгляду та вирішення земельних спорів на території Турківської міської ради Самбірської міської ради Львівської області від 17 травня 2023 року вирішено: 1. ОСОБА_3 та ОСОБА_2 звільнити заїзд до подвір`я з протилежної сторони подвір`я ОСОБА_3 від розміщених на заїзді пиломатеріалів (дошки). Заїзд легковим автомомобілем здійснювати вище сторони подвір`я ОСОБА_2 . 2. ОСОБА_2 забезпечити переміщення вантажного автомобіля марки ГАЗ - 51 на достатню відстань. 3. ОСОБА_2 не створювати перешкод ОСОБА_3 для завезення через його подвір`я деревини, дров, сіна та інших великогабаритних вантажів.

Протокол засідання комісії № 01 комісії з розгляду та вирішення земельних спорів на території Турківської міської територіальної громади від 17.05.2023 року затверджений рішенням сесії Турківської міської ради Самбірського району Львівської області від 24.05.2023 року за № 2188.

Відповідачем ОСОБА_2 звільнено заїзд до подвір`я ОСОБА_3 від пиломатеріалів, які складувались там раніше, а також вантажний автомобіль марки ГАЗ - 51, який перебуває у власності ОСОБА_2 переміщений на нове місце стоянки та знаходиться впритул до житлового будинку ОСОБА_2 і не створює перешкод для заїзду ОСОБА_3 до належних їй господарських споруд.

Згідно генерального плану села Розлуч Турківського району Львівської області заїзд до будинковолодіння позивачки по справі ОСОБА_3 в АДРЕСА_1 зазначений ліворуч від житлового будинку відповідача ОСОБА_2 з АДРЕСА_1 .

Земельні ділянки сторін по справі, двох суміжних землекористувачів ОСОБА_3 та ОСОБА_2 не приватизовані і перебувають у комунальній власності Турківської міської ради Самбірського району Львівської області.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Як закріплено в частині четвертій статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо прав та обов`язків цивільного характеру.

У цьому пункті закріплене право на суд разом з правом на доступ до суду, тобто правом звертатися до суду з цивільними скаргами, що складають єдине ціле (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) від 21 лютого 1975 року у справі «Ґолдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), заява № 4451/70, § 36). Проте такі права не є абсолютними та можуть бути обмежені, але лише таким способом і до такої міри, що не порушує сутності цих прав (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 17 січня 2012 року у справі «Станєв проти Болгарії» (Stanev v. Bulgaria), заява № 36760/06, § 230).

Згідно зі статтею 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Статтею 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його користуванні.

Відповідно до ч.2 ст. 90 ЗК України порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом.

Згідно з п.г ч.1 ст. 91 ЗК України власники земельних ділянок зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів.

Частиною 3 ст.152 ЗК України передбачено, що захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Пунктом 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16.04.2004 року №7 визначено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою.

Відповідно до ч.2 та ч.3 ст.158 ЗК України, виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей.

Органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства, а також спори щодо розмежування меж районів у містах.

Частина 1 ст. 107 ЗК України закріплює, що основою для відновлення меж є дані земельно-кадастрової документації.

Згідно зі ст. 55 Закону України «Про землеустрій» технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) включає, зокрема, план меж земельної ділянки, складений за результатами зйомки, на якому відображаються зовнішні межі земельної ділянки із зазначенням власників (користувачів) суміжних земельних ділянок, усі поворотні точки меж земельної ділянки, лінійні проміри між точками на межах земельної ділянки, межі вкраплених земельних ділянок із зазначенням їх власників (користувачів).

Згідно з ч.3, ч.4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Статтями 12 і 81 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом, і що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з п.3, 4 ч. 5 ст. 12 ЦПК України суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.

Як вбачається з матеріалів справи, а саме в свідоцтві про забудову садиби в сільських населених пунктах Української РСР виданому на ім`я гр. ОСОБА_2 за 1962 рік не зазначено як заїзд до будинковолодіння із АДРЕСА_3 шириною 5 метрів з протилежної сторони відносно будинковолодіння відповідача та не є беззаперечним доказом того, що позивачам згідно генерального плану с.Розлуч Турківського району Львівської області встановлено саме такий заїзд.

Як пояснив в судовому засіданні в суді першої інстанції начальник відділу містобудування, архітектури, житлово-комунального господарства Турківської міської ради Юдицький П.Л. при виїзді на місце і беручи до уваги генеральний план села Розлуч позивачка повинна користуватись заїздом до свого домогосподарства не через огороджену земельну ділянку домогосподарства ОСОБА_2 , а для заїзду передбачена гравійно-грунтова дорога, яка проходить поруч будинковолодіння

ОСОБА_5 , за словами позивачки, «дороги загального користування» до її

житлового будинку між житловим будинком і господарськими спорудами відповідача ніколи не було і в плані забудови її житлового будинку не відображено.

Згідно генерального плану села Розлуч Турківського району Львівської області заїзд

до будинковолодіння позивачки в

АДРЕСА_1 зазначений праворуч від житлового

будинку відповідача ОСОБА_2 з АДРЕСА_1 .

Позивачкою до апеляційної скарги долучений технічний паспорт

на її житловий будинок по АДРЕСА_1 від 17.09.2024 р. де на стор.

«схема розташувань будівель і споруд» зображений житловий будинок з

господарськими спорудами і заїзд до житлового будинку з гравійно-грунтової дороги,

яка зазначена в генеральному плані села Розлуч, а не через прибудинкову ділянку

ОСОБА_2 .

Щодо вимоги про демонтаж брами, то слід зазначити, що брама

споруджена відповідачем, огороджує його прибудинкову земельну ділянку, жодних

перешкод для позивачки не створює, а відтак недоведено необхідність її демонтувати.

Апелянтом визнається і не оспорюється, що відповідачем звільнено заїзд до подвір`я

ОСОБА_1 з грунтово-гравійної дороги від пиломатеріалів, які складувались там

раніше, а також вантажний автомобіль марки ГАЗ - 51, переміщений на нове місце

стоянки, знаходиться впритул до житлового будинку ОСОБА_2 і не створює

перешкод для заїзду ОСОБА_1 до належних їй господарських споруд.

Відтак, суд першої інстанції повно і всебічно з`ясував обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на норми закону, які регулюють спірні відносини, прийшов до обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову у зв`язку з недоведеністю позовних вимог.

Висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, які судом установлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та зволяться до переоцінки доказів.

Пункт 1 статті 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За вказаних обставин, колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції дотримавшись норм матеріального та процесуального права, повно і всебічно з`ясувавши всі дійсні обставини спору сторін, вирішив дану справу згідно із законом і підстави для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, відсутні. Враховуючи викладене, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Відповідно до статті 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначаються, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки колегія суддів прийшла до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, відповідно до приписів статті 141 ЦПК України підстав вирішення питання нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, відсутні.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Турківського районного суду Львівської області від 28 серпня 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 28.05.2025 року.

Головуючий: Ванівський О.М.

Судді Цяцяк Р.П.

Шеремета Н.О.