ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/881/25Головуючий по 1 інстанції
Справа №697/270/25 Категорія: 310020000 Сивухін Г.С.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2025 року

м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Сіренка Ю.В., Гончар Н.І., Фетісової Т.Л.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

особа, яка подає апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 адвокат Бовшик Микола Юрійович,

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката Бовшика Миколи Юрійовича на рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 18 березня 2025 року (у складі судді Сивухіна Г.С.) в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів,

в с т а н о в и в:

У січні 2025 року представник ОСОБА_1 адвокат Гончарук А.В. звернувся до суду із вказаним позовом, мотивуючи його тим, що відповідач ОСОБА_2 є батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який є повнолітнім, але продовжує навчатися на підготовчому курсі до професійної освіти у Республіці Фінляндія, який є базовою підготовкою для здобуття наступного ступеня освіти у вищому навчальному закладі Республіки Фінляндія.

Станом на листопад 2024 року, позивач знаходиться на повному утриманні його матері ОСОБА_3 . Відповідач у добровільному порядку матеріально не забезпечує сина, хоча є фізично здоровим, має постійний заробіток, тому здатен нести фінансову відповідальність перед позивачем щодо сплати аліментних зобов`язань.

Просив суд стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на його утримання у твердій грошовій формі в сумі 3000 грн щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 30.01.2025 і до закінчення навчання повнолітньою дитиною, але не довше, ніж до досягнення ним 23 років.

Рішенням Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 18.03.2025 позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , аліменти на його утримання у твердій грошовій формі у розмірі 3000 грн щомісячно, на період навчання до 30.05.2025, але не більше як до досягнення позивачем 23 років. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в сумі 1211,20 грн.

Рішення мотивовано тим, що повнолітній ОСОБА_1 , який є сином відповідача, продовжує навчання і у зв`язку з цим потребує матеріальної допомоги батьків до досягнення ним 23 років.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Бовшик М.Ю. подав апеляційну скаргу, в якій просить змінити рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 18.03.2025 та ухвалити інше, яким відмовити в позові повністю.

В обґрунтування вимог скарги зазначає, що вказане рішення постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права, а також прийняте на підставі недопустимих доказів.

Вказує, що з наданої позивачем копії документу про навчання неможливо зрозуміти хто навчається, так як зазначено лише прізвище та ім`я особи, що проходить курси, а також вказано ідентифікаційний номер особи, який відрізняється від ідентифікаційного номеру позивача. Також в апеляційній скарзі представник відповідача ставить під сумнів існування зазначеного позивачем навчального закладу.

При цьому, адвокат Бовшик М.Ю. зазначає, що позивач не потребує матеріальної допомоги, оскільки перебуває на території Фінляндії як біженець і отримує допомогу. Вказує, що батько позивача тривалий час не спілкується з своїм сином, а лише слідкує за ним в соціальних мережах, з яких вбачається, що останній веде активний спосіб життя, працює, одягнутий, подорожує і не потребує матеріальної допомоги.

Крім того, в апеляційній скарзі представник відповідача зазначає, що до матеріалів справи не було долучено доказів про стан здоров`я та матеріальне становище відповідача. В зв`язку з цим до апеляційної скарги додано документи, які підтверджуються, що відповідач ОСОБА_2 одружений, має на утриманні неповнолітнього сина, непрацездатну матір та переніс операцію на хребті.

Відзив на апеляційну скаргу до Черкаського апеляційного суду не надходив.

Відповідно до п. 1 ч. 4 ст. 19 ЦПК України спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ.

Згідно з пунктами 1, 3 частини 6 цієї статті для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи про стягнення аліментів, збільшення та зменшення їх розміру, припинення стягнення аліментів, оплату додаткових витрат на дитину, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, якщо такі вимоги не пов`язані із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства).

Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 22 квітня 2025 року дану справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів доходить наступних висновків.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Згідно з частиною другою статті 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Статтею 199 СК України передбачено обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання. Якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу; право на утримання припиняється у разі припинення навчання; право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання.

Стягнення аліментів на утримання дитини, яка продовжує навчання є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності, оскільки на період навчання вона не має самостійного заробітку та потребує матеріальної допомоги з боку батьків, які зобов`язані утримувати своїх повнолітніх дітей, що продовжують навчатися, до досягнення ними двадцяти трьох років.

На відміну від правовідносин щодо участі батьків у додаткових витратах на дитину до досягнення нею повноліття (стаття 185 СК України), правовідносини щодо обов`язку батьків утримувати повнолітніх дочку, сина на період навчання регулюються главою 16 СК України, яка передбачає, зокрема обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, у спосіб сплати аліментів (статті 199, 200, 201 цього Кодексу).

При визначенні розміру аліментів необхідно враховувати вартість навчання, підручників, проїзду до навчального закладу, проживання за місцем його знаходження. Норми цієї глави не встановлюють самостійного, окремого від аліментних зобов`язань, обов`язку батьків брати участь у додаткових витратах на дочку, сина, що викликані особливими обставинами.

Таким чином, обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: 1) досягнення дочкою, сином віку, що перевищує 18, але є меншим 23 років; 2) продовження ними навчання; 3) існування потреби у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; 4) наявність у батьків можливості надавати таку допомогу (батьки самі мають бути працездатними та мати такий заробіток, який дозволив би їм утримувати себе та своїх повнолітніх дітей).

Згідно зі статтею 200 СК України, суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином.

Відповідно до статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.

При встановленні потреби в утриманні повнолітньої дитини суд повинен враховувати всі джерела, що утворюють її дохід, обов`язок обох батьків з надання відповідної матеріальної допомоги та спроможність останніх її надавати.

При цьому, подаючи до суду позовну заяву, особа має довести наявність вищевказаних фактів, які надають право стягувати аліменти на повнолітню дочку, сина, що продовжують навчання.

Постановою Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз`яснено судам, що обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18 років, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду у справі № 308/4214/18 від 13.04.2021 стягнення аліментів на утримання дитини, яка продовжує навчання є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності, оскільки на період навчання вона не має самостійного заробітку та потребує матеріальної допомоги з боку батьків, які зобов`язані утримувати своїх повнолітніх дітей, що продовжують навчатися, до досягнення ними двадцяти трьох років.

Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 батьками ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є ОСОБА_2 та ОСОБА_4 (а.с. 5).

Відповідно до довідки про навчання від 28.01.2025 ОСОБА_1 навчається в Університеті Ювяскюля, освітній консорціум Градіа на підготовчому курсі до професійної освіти. Термін навчання з 06.08.2024 по 30.05.2025. Переклад довідки здійснено перекладачем ОСОБА_5 , підпис якого посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Омаровою В.С., зареєстровано в реєстрі за № 1507 від 30.01.2025 (а.с. 20-21).

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшов обґрунтованого висновку про те, що повнолітній син відповідача, який навчається, потребує матеріальної допомоги, а тому стягнення аліментів з батька на його утримання є необхідним, оскільки обов`язок з утримання дитини покладається на обох батьків.

Апеляційний суд зазначає, що повнолітній ОСОБА_1 має потребу у витратах на харчування, одяг, проїзд, а також витрат, пов`язаних із організацією навчального процесу, тому відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що позивачем не доведено, що він потребує матеріальної допомоги, оскільки вказані витрати є базовими людськими потребами.

Також в апеляційній скарзі представник відповідача зазначив, що надана позивачем довідка про навчання не підтверджує існування навчального закладу на території Республіки Фінляндія.

Разом з тим, скаржником не надано жодного належного та допустимого доказу, який підтверджував відсутність такого навчального закладу на території іноземної держави.

Відповідно до ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Крім того, колегія суддів відхиляє твердження апеляційної скарги про те, що в наданій довідці про навчання вказано ідентифікаційний номер особи, що відрізняється від ідентифікаційного номера позивача з огляду на наступне.

Так, в довідці про навчання зазначений ідентифікаційний код студента ОСОБА_6 НОМЕР_2 А711S. Даний код відображений в посвідченні позивача на тимчасове проживання в Республіці Фінляндія (а.с. 7).

Щодо клопотання про долучення нових доказів, викладеного представником відповідача адвокатом Бовшиком М.Ю. в апеляційній скарзі, колегія суддів зазначає таке.

Представником ОСОБА_2 долучено до апеляційної скарги наступні документи: копії медичних довідок про стан здоров`я відповідача, копія свідоцтва про шлюб, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_7 , копія свідоцтва про народження ОСОБА_8 , 2016 року народження, копія довідки з місця проживання ОСОБА_2 , копія пенсійного посвідчення матері відповідача ОСОБА_9 , фото з соціальної мережі «Facebook».

В апеляційній скарзі зазначено, що відповідач не міг подати такі докази до суду першої інстанції, оскільки працює в КП «Управління ВКГ», яке виконує функції з цілодобового забезпечення населення послугами з водопостачання та водовідведення в посиленому режимі під час дії військового стану.

Водночас жодних довідок з місця роботи скаржником не надано.

Як вбачається з матеріалів справи відповідач ОСОБА_2 11.02.2025 отримав копію ухвали Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 04.02.2025 про відкриття провадження у справі та копію позовної заяви з додатками, що підтверджується рекомендованим повідомленням № 795 (а.с. 18).

Відповідно до ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи (ч. ч. 2, 3 ст. 83 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 07.04.2021 в справі № 279/11692/15-ц зазначено, що «тлумачення пункту 6 частини другої статті 356, частин першої-третьої статті 367 ЦПК України свідчить, що апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею. У разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і в засіданні суду апеляційної інстанції. Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги частини першої статті 44 ЦПК України щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи. Про прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову у їх прийнятті, апеляційний суд зобов`язаний мотивувати свій висновок в ухвалі при обговоренні заявленого клопотання або в ухваленому судовому рішенні».

Приймаючи до уваги, що перегляд в апеляційному порядку справи на підставі доказів, які не надавалися до суду першої інстанції, хоча існували на час розгляду справи, суперечить принципу диспозитивності цивільного судочинства та, оскільки не надано доказів неможливості подання таких доказів до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від неї, суд апеляційної інстанції на підставі ч. 3 ст. 367 ЦПК України позбавлений процесуальної можливості прийняти зазначені документи як належні та допустимі докази, а також надати їм відповідну оцінку на даній стадії судового розгляду.

Враховуючи викладене вище, колегія суддів вважає, що клопотання про долучення доказів, викладене в апеляційній скарзі, слід залишити без розгляду.

Водночас апеляційний суд зауважує на тому, що відповідно до ч. 1 ст. 192 СК України визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками розмір аліментів може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим кодексом.

Отже, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04 від 10.02.2010).

Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів доходить висновку, що в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката Бовшика Миколи Юрійовича залишити без задоволення.

Рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 18 березня 2025 року у даній справі залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку та за умов, визначених Цивільним процесуальним кодексом України.

Судді Ю.В. Сіренко

Т.Л. Фетісова

Н.І. Гончар