Справа №705/2966/25
2/705/2319/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2025 року м.Умань

Суддя Уманського міськрайонного суду Черкаської області Піньковський Роман Володимирович, розглянувши заяву представника позивача ОСОБА_1 адвоката Прудивуса Миколи Анатолійовича про забезпечення позову, подану одночасно з пред`явленням позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог на стороні позивача: ОСОБА_3 , третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача: приватний нотаріус Уманського районного нотаріального округу Животовська Наталія Георгіївна, про визнання недійсним договору,

У С Т А Н О В И В:

До суду звернулась ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 , третя особа на стороні відповідача без самостійних вимог: приватний нотаріус Уманського районного нотаріального округу Животовська Наталія Георгіївна, третя особа на стороні позивача без самостійних вимог: ОСОБА_3 , про визнання недійсним договору.

Разом з позовною заявою представником позивача адвокатом Прудивусом М.А. подано заяву про забезпечення позову, у якій просить суд внести заборону на відчуження майна нежитлового приміщення СТО, що розташоване за адресою АДРЕСА_1 , до закінчення судового розгляду та винесення в справі кінцевого рішення.

В обґрунтування зазначив про те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивача та третьої особи на стороні позивача ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Батько помер від тяжкої онкологічної хвороби та перед смертю тривалий час лікувався променевою терапією та медикаментозними втручаннями, а за кілька місяців до смерті батькові також було прописано лікарями обезболювання наркотичним засобом морфіном.

За життя та безпосередньо перед своєю смертю батько неодноразово з позивачем, його сестрою та братом ОСОБА_5 розмовляв, повідомляв, що розподілить своє майно справедливо між усіма. Крім того, у них також були добрі стосунки з дружиною батька відповідачем по справі.

Так, ще за життя та перед смертю батька в управлінні дружини батька залишилось комерційне майно в м. Умані та в с. Степашки Гайсинського району Вінницької області, за яким діти померлого допомогали управлятись. При цьому відповідач не заперечувала, як до смерті, так і певний час після смерті батька, що все спадкове майно батька має бути розділене справедливо.

Після смерті батька відкрилась спадщина у вигляді житлового будинку в АДРЕСА_2 , земельна ділянка для будівництва та обслуговування житлового будинку площею 0,25 га з кадастровим номером :01:001:1699 (присадибна земельна ділянка в АДРЕСА_2 ), земельна ділянка для ведення окремого селянського господарства площею 0,2121 га з кадастровим номером :01:001:1700 (город в АДРЕСА_2 ), адміністративний будинок бази відпочинку « ІНФОРМАЦІЯ_3 » за адресою АДРЕСА_3 , дві квартири в Албанії, автомобілі та інші рухомі речі. також перед своєю смертю батьком було укладено договір дарування земельної ділянки та розташованого на ній комплексу нежитлових будівель та споруд від 17 лютого 2024 року, що посвідчений приватним нотаріусом Уманського районного нотаріального округу Животовською Н.Г. зареєстрований за №601 також на відповідача.

За вказаним договором дарування відповідач набула право власності на земельну ділянку :03:001:0588 площею 0,5283 га, що розташована в АДРЕСА_1 та комплексом нежитлових будівель та споруд СТО. При укладенні договору дарування, у зв`язку з тим, що викуп земельної ділянки батьком та розширення СТО відбувалось під час його перебування в шлюбі з мамою позивача, маму позивача також було запрошено для надання заяви про згоду на укладення договору дарування. Остання, ще раніше на прохання батька позивача, давала усну згоду на те, щоб він розпорядився майном СТО, як спільним майном подружжя та батько обіцяв мамі розпорядитись з врахуванням інтересів всіх дітей. Перед оформленням договору дарування за кілька днів, батько позивача також спілкувався з мамою позивача та просив підійти до нотаріуса підписати папери по СТО, на що мати погодилась знову під обіцянку батька розподілити майно серед дітей справедливо, а відтак, в деталі оформлення договору дарування вона не вникала, повіривши на слово.

Разом з тим позивачу достовірно не було на той час відомо, яку саме заяву мати підписала у приватного нотаріуса, що викрилось лише пізніше.

Більше місяця після смерті батька позивач та інші діти покійного не могли достовірно дізнатись у відповідача про те, який саме заповіт залишив батько. Розмова з відповідачем завжди відкладалась з тих чи інших причин, зрештою після більше 40 днів з дня смерті батька спадкоємці довідались, що є заповіт з розпорядженням батька відносно всього його майна на ім`я відповідача чи її з батьком неповнолітнього сина.

Навіть після цього відповідач при особистих зустрічах та в телефонних бесідах підтверджувала, що СТО та базу відпочинку на річці «Південний Буг», що розташована в с. Степашки позивач з братом та сестрою, а також вона та її з батьком позивача неповнолітній син мають розділити порівну, але у нотаріуса позивачу стало відомо, що за заповітом батька все майно та майнові права переходять до відповідача, а СТО відповідачем отримано в дарунок в день посвідчення заповіту і взагалі не входить до спадкового майна. При цьому, і заповіт, і договір дарування на відповідача оформлений в один день 17 лютого 2024 року з виїздом приватного нотаріуса до місця проживання батька в с. Родниківка.

Крім того, представник позивача вказує, що спадкодавець в 2021 році тяжко переніс інфаркт міокарда і у нього також було виявлено серцеву недостатність та кальцинуючу хворобу клапанів, стеноз та інші серцеві хвороби, у зв`язку з чим він проходив лікування. В ході лікування у батька позивача також виявлено було «рак» передміхурової залози, він неодноразово лікувався в Уманській районній лікарні та в лікарні «Феофанія» в м. Києві з даного приводу.

13 лютого 2024 року спадкодавця було черговий раз госпіталізовано в тяжкому стані, і у цей період діти спадкодавця регулярно відвідували свого батька. 15 лютого 2024 року спадкодавцю було прописано обезболювання лікарським препаратом «морфіном» двічі в день. Після виписки з Уманської районної лікарні, на початку березня 2024 року спадкодавця знову було госпіталізовано, але до клініки у м. Київ, де продовжувалось лікування та обезболювання.

Таким чином, заповіт на відповідача та договір дарування спадкодавцем було укладено у той час, коли він перебував під дією наркотичного засобу «морфіну», а тому не міг керувати своїми діями.

Наприкінці серпня 2024 року відповідач відмовилась від раніше наданих обіцянок та розподілу спадщину згідно раніше оговорених домовленостей, у зв`язку з чим у позивача виникла необхідність у захисті її прав та прав її рідних брата та сестри у судовому порядку.

В ході підготовки даної справи позивач дізналась, що відповідач розпочала відчуження частини рухомого майна, що в 1/2 ідеальній частині входить до спадкової маси, а саме на сайті з продажу автомобілів «Авто ріа» виявлено оголошення з номером телефону відповідача та її даними про відчуження автомобіля, що був придбаний спадкодавцем на ім`я відповідача, а відтак є її з батьком спільною сумісною власністю, хоч і зареєстрований лише на відповідача. Також є інформація, що відповідач відчужила обладнання шиномонтажу та частково станції технічного обслуговування, яке не зареєстроване та не підлягає державній реєстрації та є по суті рухомим майном.

Таким чином, відповідач до закінчення судового розгляду справи стосовно кола та прав інших спадкоємців, вже провела відчуження частини спадкової маси, звернувши в свою особисту власність кошти від продажу та приховавши майно від поділу між спадкоємцями.

За таких обставин в позивачки мають реальні побоювання, що відповідач, довідавшись про заявлення вказаного позову зможе розпорядитись самостійно нерухомим майном та земельною ділянкою СТО, оскільки ніяких перешкод по суті, на даний час немає.

В даному випадку в разі незастосування заходів забезпечення позову, подальший захист позивача у справі не буде менш ефективним, оскільки може викликати необхідність повторних звернень до суду з аналогічними позовами до нових власників СТО, або ж взагалі стане неможливим.

У зв`язку із зазначеним, просить суд внести судову заборону на відчуження майна нежитлового приміщення СТО, що розташоване за адресою АДРЕСА_1 , до закінчення судового розгляду та винесення в справі кінцевого рішення.

На підставі ч. 1 ст. 153 ЦПК України суддя вважає за необхідне розглянути вказану заяву про забезпечення позову без повідомлення учасників справи.

Розглянувши заяву про забезпечення позову та наявні матеріали цивільної справи, суд приходить до висновку, що вимоги заявника підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті, або до набрання законної сили рішенням про відмову в позові.

Забезпечення позову по суті це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Відповідно до ч. 2 ст. 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до п. 1, 2 ч. 1 ст. 150 ЦПК України позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб, а також забороною вчиняти певні.

Відповідно до ч. 1 ст. 152 ЦПК України заява про забезпечення позову подається: 1) до подання позовної заяви за правилами підсудності, встановленими цим Кодексом для відповідного позову, або до суду за місцезнаходженням предмета спору - якщо суд, до підсудності якого відноситься справа, визначити неможливо; 2) одночасно з пред`явленням позову - до суду, до якого подається позовна заява, за правилами підсудності, встановленими цим Кодексом; 3) після відкриття провадження у справі - до суду, у провадженні якого перебуває справа.

Згідно пункту 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 р. № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» суд, розглядаючи заяву про забезпечення позову, має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, яка звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Таким чином, суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного правам чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. Наведене узгоджується з правовими висновками, викладеними Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 05 червня 2018 р. у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 р. у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-186гс18), від 30 січня 2019 р. у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18) та від 04 червня 2019 р. у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18).

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову.

Як вбачається з матеріалів справи, представник позивача подав заяву про забезпечення позову одночасно з подачею позовної заяви, при цьому предметом спору є визнання недійсним договору дарування, укладеного спадкодавцем зі своєю дружиною відповідачем у справі.

Представник позивача зазначає, що позивач є спадкоємцем за законом після смерті свого батька. Крім того, є інші спадкоємці, а саме рідні брат та сестра позивача, тобто діти спадкодавця від першого шлюбу, а також дружина за останнім шлюбом спадкодавця та їх син, що народився у цьому шлюбі. Спадкодавцю майно за спірним договором дарування належало з 2008 року, але договір дарування був укладений менше ніж за два місяці до смерті спадкодавця. Позивач, як спадкоємець першої черги за законом, стверджує, що вказане майно мало б входити до спадкового майна, належного її батькові і, крім того, такий договір укладався в період лікування батька від тяжкої хвороби. При цьому зазначає, що відповідач ОСОБА_2 уже почала розпоряджатися таким майном, з метою, на думку позивача, заволодіння ним одноосібно.

Оскільки позивач вважає, що спірний договір дарування стосується спадкового майна та був укладений спадкодавцем з відповідачем у справі з порушенням закону, він і звернувся до суду з позовом про визнання такого договору недійсним. Відповідач маючи у своїй власності нерухоме майно, вільно володіючи та користуючись нежитловим комплексом, має можливість ним розпорядитись, усунувши інших спадкоємців від права на усе спадкове майно. Тобто невжиття заходів забезпечення позову у цій справі призведе до неможливості виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог його довірителя.

Суд, пересвідчившись в тому, що між сторонами дійсно виник спір, який стосується належного на даний час відповідачу нерухомого майна, яке є предметом оскаржуваного договору, та невжиття заходів саме такого виду забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду в даній справі, оскільки відповідач не обмежена в праві розпорядитись цим майном, а тому суд вважає за необхідне для забезпечення позовних вимог накласти арешт на майно, належне ОСОБА_2 , а саме: нежитлове приміщення СТО, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , до набрання законної сили рішенням суду по даній цивільній справі.

Враховуючи предмет спору та обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача та відомості про належність майна, суд вважає, що такий вид забезпечення позову відповідатиме змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася позивач ОСОБА_1 , характеру його порушення та не буде порушувати прав та законних інтересів інших осіб, а отже є співмірним.

На підставі викладеного, керуючись положеннями Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» , ст. ст. 149, 150, 153, 154, 353, 354 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Заяву представника позивача ОСОБА_1 адвоката Прудивуса Миколи Анатолійовича про забезпечення позову задовольнити.

Застосувати заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно, належне ОСОБА_2 , рнокпп НОМЕР_1 , а саме: нежитлове приміщення СТО, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , до набрання законної сили рішенням суду по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа на стороні відповідача без самостійних вимог: приватний нотаріус Уманського районного нотаріального округу Животовська Наталія Георгіївна, третя особа на стороні позивача без самостійних вимог: ОСОБА_3 , про визнання недійсним договору.

Копію ухвали надіслати до Відділу державної виконавчої служби у м. Умані Уманського району Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) для вжиття відповідних заходів та сторонам до відома.

Ухвала може бути оскаржена шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Черкаського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Оскарження ухвали про забезпечення позову не зупиняє її виконання, а також не перешкоджає подальшому розгляду справи.

Суддя Р. В. Піньковський