УХВАЛА

26 травня 2025 року

м. Київ

справа № 308/10862/24

провадження № 61-6045ск25

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Петрова Є. В.,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 30 грудня

2024 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 21 квітня

2025 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Експедиційно-транспортна компанія «Сіко» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фактор Стандарт», про відшкодування шкоди,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2024 року ТОВ «Експедиційно-транспортна компанія «Сіко» звернулося до суду із зазначеним позовом, у якому просило суд стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 солідарно на користь ТОВ «Експедиційно-транспортна компанія «Сіко» суму збитків (вартість відновлювального ремонту/реконструкції), завданих майновому комплексу, реєстраційний номер 248,

що розташований за адресою:

АДРЕСА_1 ; номер об`єкта в РПВН: 17362622,

що складається з: пункту миття автомобілів, А, площею 374,8 кв. м; адміністративного будинку, ББ', площею 243.8 кв. м.; навісу, В, площею 339 кв. м; огорожі, № 1-5; споруди (майданчик), І; споруди (збірник водостоків), ІІ; споруди (збірник водостоків), ІІІ на земельній ділянці, кадастровий номер :03:017:0131, площею 0,5 га.

У жовтні 2024 року на адресу суду надійшов зустрічний позов ОСОБА_1

до ТОВ «Експедиційно-транспортна компанія «Сіко», ОСОБА_3 ,

ОСОБА_4 , третя особа без самостійних вимог - ОСОБА_2 , про відшкодування шкоди, у якому ОСОБА_1 просила суд:

- прийняти зустрічний позов та об`єднати в одне провадження з первісним позовом ТОВ «Експедиційно-транспортна компанія «Сіко»;

- зустрічний позов ОСОБА_1 до ТОВ «Експедиційно-транспортна компанія «Сіко», ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення солідарно майнової шкоди задовольнити;

- стягнути в солідарному порядку з ТОВ «Експедиційно-транспортна компанія «Сіко», ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 майнову шкоду у розмірі 5 304 401,00 грн;

- вирішити питання щодо стягнення судових витрат та витрат на правничу допомогу.

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області ухвалою від 30 грудня 2024 року, залишеною без змін постановою Закарпатського апеляційного суду від 21 квітня 2025 року, зустрічний позов ОСОБА_1 повернув заявнику.

Повертаючи зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 , суд першої інстанції,

з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що суб`єктний склад за первісним та зустрічним позовами не співпадає, а збільшення кола учасників розгляду справи є недоцільним, оскільки значно ускладнить розгляд цієї справи. Окрім того, незважаючи на той факт, що задоволення зустрічного позову може виключити повністю або частково задоволення первісного позову, проте шкода виникла із різних правовідносин і безпосередньо пов`язана лише об`єктами нерухомості, відтак зустрічна позовна заява, подана з порушенням вимог частини другої статті 193 ЦПК України.

05 травня 2025 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник -

адвокат Пітух В. І., засобами поштового зв`язку надіслала до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 30 грудня 2024 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 21 квітня 2025 року у зазначеній справі.

Частиною першою статті 394 ЦПК України передбачено, що одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).

Відповідно до вимог частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку

про відмову у відкритті касаційного провадження з огляду на наступне.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається

ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови виконання процесуальних дій, сукупність цивільних процесуальних прав

і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та гарантій

їх реалізації.

Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд

і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав

та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України).

Реалізація права особи на судовий захист здійснюється, зокрема, шляхом оскарження судових рішень у судах апеляційної інстанції.

Згідно зі статтею 25 ЦПК України Верховний Суд переглядає у касаційному порядку судові рішення, ухвалені судами першої та апеляційної інстанцій.

Згідно з пунктом 8 частини другої статті 129 Конституції України однією

з основних засад судочинства в Україні є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

При цьому забезпечення апеляційного оскарження рішення суду має бути здійснено судами з урахуванням принципу верховенства права і базуватися

на справедливих судових процедурах, передбачених вимогами положень законодавства, які регулюють вирішення відповідних процесуальних питань.

Відповідно до частин першої статті 193 ЦПК України відповідач має право пред`явити зустрічний позов у строк для подання відзиву.

Зустрічний позов приймається до спільного розгляду з первісним позовом, якщо обидва позови взаємопов`язані і спільний їх розгляд є доцільним, зокрема, коли вони виникають з одних правовідносин або коли задоволення зустрічного позову може виключити повністю або частково задоволення первісного позову (частина друга статті 193 ЦПК України).

Ознаками зустрічного позову є його взаємопов`язаність із первісним позовом

і доцільність його спільного розгляду з первісним позовом, зокрема коли позови виникають з одних правовідносин або коли задоволення зустрічного позову може виключити повністю або частково задоволення первісного позову. Вимоги за зустрічним позовом можуть різнитися з вимогами первісного позову,

але вони об`єднуються в одне провадження з первісним позовом ухвалою суду.

Взаємна пов`язаність зустрічного та первісного позовів може виражатись

у підставах цих позовів або поданих доказах, вимоги за зустрічним і первісним позовами можуть зараховуватись. Водночас, подання зустрічного

позову, задоволення якого виключатиме повністю або частково задоволення первісного позову, має на меті довести відсутність у позивача матеріально-правової підстави на задоволення первісного позову через відсутність матеріальних правовідносин, з яких випливає суб`єктивне право позивача

за первісним позовом.

Таким чином, зі змісту статті 193 ЦПК України вбачається, що прийняття зустрічного позову до спільного розгляду з первісним відноситься

до дискреційних повноважень суду, при цьому сам суд першої інстанції визначає взаємопов`язаність позовів (зокрема, виникнення із одних правовідносин, випадок коли задоволення зустрічного позову може виключити повністю або частково задоволення первісного позову, тощо), а, крім цього, додатково повинен визначитися із доцільністю такого спільного розгляду, що є оціночним поняттям у кожній окремій справі та оцінку цьому може дати виключно суд,

що розглядає справу, як суд першої інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 194 ЦПК України зустрічна позовна заява, подана з порушенням вимог частин першої та другої статті 193 цього Кодексу, ухвалою суду повертається заявнику.

Отже, за змістом статті 193 ЦПК України однією з умов прийняття зустрічного позову є доцільність сумісного розгляду основного і зустрічного позовів.

Доцільно їх розглядати в одному процесі тоді, коли це дозволить більш повно

і об`єктивно дослідити обставини справи, встановити справжні взаємини сторін, виключити винесення взаємосуперечливих або взаємовиключних судових рішень. І, навпаки, недоцільно розглядати ці вимоги сумісно тоді, коли це затягне розгляд справи, а вимоги повністю можуть бути розглянуті окремо.

Отже, умовами пред`явлення зустрічного позову є: взаємопов`язаність зустрічного позову з первісним, що виявляється у тому, що вони виникають

з одних правовідносин; доцільність сумісного розгляду основного й зустрічного позовів, оскільки це дозволяє більш повно і об`єктивно дослідити обставини справи, встановити фактичні взаємовідносини сторін, виключити ухвалення взаємосуперечливих чи взаємовиключних судових рішень.

У постанові Верховного Суду від 29 вересня 2021 року у справі

№ 522/9011/19 (провадження № 61-6642св21) зазначено, що «згідно з частиною другою статті 193 ЦПК України зустрічний позов приймається до спільного розгляду з первісним позовом, якщо обидва позови взаємопов`язані і спільний їх розгляд є доцільним, зокрема, коли вони виникають з одних правовідносин або коли задоволення зустрічного позову може виключити повністю

або частково задоволення первісного позову. Отже, прийняття зустрічного позову можливе за дотримання умов, передбачених частиною другою

статті 193 ЦПК України, і залежить від того, наскільки суд вважає за доцільне розглядати цей позов у одному провадженні з первісним. При цьому вищевказаною нормою процесуального закону визначено дві альтернативні ознаки зустрічного позову: або взаємопов`язаність первісного та зустрічного позовів, що зумовлює їх спільний розгляд, зокрема, коли обидва позови виникають з одних правовідносин; або їх взаємовиключність, коли задоволення зустрічного позову може виключити повністю або частково задоволення первісного позову. Зустрічний позов, який прийнятий судом для спільного провадження з первісним позовом, повинен знайти вирішення у виді загального рішення, яке має містити відповідь на обидві заявлені вимоги (як позивача, так

і відповідача). Задоволення зустрічного позову спричиняє відмову в задоволенні первісного позову, однак не виключає можливості як задоволення обох вимог, так і однієї повністю, а іншої частково».

Суди попередніх інстанцій встановили, що недоцільно розглядати зустрічний позов з первісним, оскільки суб`єктний склад за первісним та зустрічним позовами не співпадає, а збільшення кола учасників розгляду справи

є недоцільним, оскільки значно ускладнить розгляд цієї справи. Окрім того, незважаючи на той факт, що задоволення зустрічного позову може виключити повністю або частково задоволення первісного позову, проте шкода виникла

із різних правовідносин і безпосередньо пов`язана лише об`єктами нерухомості, відтак зустрічна позовна заява, подана з порушенням вимог частини другої статті 193 ЦПК України.

При цьому апеляційний суд зазначив про те, що зв`язок між вимогами зустрічного та первісного позовів є лише опосередкованим, а відтак їх спільний розгляд матиме лише наслідком зволікання зі своєчасним розглядом справи.

Верховний Суд погоджується з такими висновками судів попередніх інстанцій

та вважає, що спільний розгляд зазначених позовів може ускладнити вирішення справи.

Доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують, на законність та обґрунтованість судових рішень не впливають. Крім того, аналогічним аргументам заявника вже була надана належна оцінка судом апеляційної інстанції.

Крім того, Верховний Суд врахував, що вирішення питання про прийняття

в провадження зустрічного позову є правом суду, а відмова у прийнятті зустрічної позовної заяви не позбавляє права заявника звернутись до суду

із зазначеним позовом в загальному порядку.

Також, Верховний Суд зауважує, що недоцільно розглядати первісний

і зустрічний позови, якщо це затягне розгляд справи, істотно розширить предмет доказування.

Європейський суд із прав людини у своїх прецедентних справах виокремив необхідні критерії розумних строків у цивільних справах, такі як: правова

та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб,

які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника.

Так, зокрема, вимога процесуальної економії спрямована на те, щоб судовий розгляд був побудований таким чином, щоб не допустити невиправданих затягувань розгляду справи, необґрунтованого відкладання судових засідань, оголошень занадто тривалих перерв, зупинення провадження тощо.

Завданням принципу процесуальної економії в судовому провадженні

є мінімізація можливих процесуальних перешкод із тим, щоб судовий розгляд був завершений у розумний строк.

Також, згідно із практикою Європейського суду з прав людини не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним але і реальним.

У рішенні по справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» Європейський суд з прав людини вказав, надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавляє заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог, що визнано порушенням пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відмова у спільному розгляді двох взаємовиключних вимог сторін призведе

до того, що сторони та суд будуть змушені виконувати зайві процесуальні дії,

що зумовить формування деструктивного впливу на ефективність розгляду справи.

Таким чином, встановлення обмежень доступу до суду повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру, перевіряючи його виконання, необхідно звертати увагу на обставини справи.

Верховний Суд зазначає, що право особи на оскарження судового рішення

є однією із складових права на справедливий суд, що гарантується

статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод

та Конституцією України. Водночас згідно з цивільним процесуальним законом оскарження судового рішення в суді касаційної інстанції вимагає від заявника належного обґрунтування касаційної скарги.

Згідно із прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, яка

є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень

та застосування практики Європейського суду з прав людини») умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» від 23 жовтня 1996 року, Reports 1996-V, p. 1544, § 45; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» від 19 грудня 1997 року).

Частиною четвертою статті 394 ЦПК України визначено, що у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Оскільки правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення, тому колегія суддів вважає, що касаційна скарга є необґрунтованою та у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

Керуючись статтями 261, 394 ЦПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 30 грудня 2024 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 21 квітня 2025 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Експедиційно-транспортна компанія «Сіко» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фактор Стандарт», про відшкодування шкоди.

Копію ухвали разом з доданими до скарги матеріалами направити особі,

яка подала касаційну скаргу.

Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: І. В. Литвиненко

А. І. Грушицький

Є. В. Петров