Номер провадження 2/754/299/25
Справа №754/8245/24
РІШЕННЯ

Іменем України

13 травня 2025 року Деснянський районний суд м. Києва в складі:

Головуючого - судді - Галась І.А.

при секретарі - Кирилова А.

за участі : позивача - ОСОБА_1

відповідача - ОСОБА_2

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , 3-тя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації, Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, Орган опіки та піклування Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дітей,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ) про визначення місця проживання дітей. До учсті в справі в якості третьої особи залучено Службу у справах дітей та сім`ї Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації (м. Київ, вул.. Ялтинська, 14).

Вимоги позову обґрунтовані наступним.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебуває у шлюбі з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб Серія НОМЕР_1 , з якого вбачається, що їх шлюб зареєстрований в законному порядку 18 липня 2004 року Центральним відділом реєстрації шлюбів міста Києва з державним Центром розвитку сім`ї, актовий запис № 1282.

Від укладеного шлюбу у них народилися діти, а саме: син - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження Серія НОМЕР_2 , видане відділом реєстрації актів цивільного стану Деснянського районного управління Міністерства юстиції у місті Києві, актовий запис № 372; донька - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження Серія НОМЕР_3 , видано відділом реєстрації актів цивільного стану Деснянського районного управління Міністерства юстиції у місті Києві, актовий запис № 371.

Однак, сімейне життя між Позивачем та Відповідачем не склалось, на сьогодні їх нічого вже не пов`язує, спільного господарства не ведуть.

Станом на сьогодні проживають окремо.

Щодо встановлення місця проживання дітей.

Звертає свою увагу, що неповнолітні діти, ОСОБА_4 та ОСОБА_3 станом на сьогоднішній день проживають разом з ним, за адресою: АДРЕСА_3 . Він висловлює бажання, щоб його діти і надалі проживали з ним. Його діти виявляють прихильність до нього, він є авторитетом для них, що дає йому змогу позитивно впливати на подальший всебічний розвиток та психоемоційний стан дітей. Вважає, що проживання дітей з батьком якнайкраще відповідає інтересам дитини, бо у них встановлений дуже тісний емоційний контакт (прив`язаність). Його діти багато часу проводить з ним. Мають друзів за місцем його проживання в АДРЕСА_4 . Його діти навчаються в школі в районі їх з дітьми проживання, а саме в Навчально-Виховному комплексі № 167 з поглибленням вивченням німецької мови (спеціалізована школа І ступеня - гімназія) м. Києва, тому це дає змогу проживати дітям з ним.

У житловому будинку в якому він зараз проживає, створено всі необхідні умови для виховання та проживання дітей. Він має роботу, самостійний дохід і постійне місце проживання. Спиртними напоями не зловживає, має спокійний характер. На обліку у лікаря - нарколога та лікаря - психіатра не перебуває.

Крім того, варто зазначити, що він приймає участь у вихованні і спілкуванні дітей, піклується про фізичний, духовний та моральний розвиток дітей. Має майно, яке придатне для нормального проживання і виховання дітей, має стабільний дохід, гнучкий робочий графік, що дозволяє пристосовувати його життя під потреби дитини, є час займатися розвитком свого сина та іншим чином піклуватися про його фізичний, духовний, моральний стан, опікуватися ним.

Визначаючи місце проживання дитини з батьком, розуміючи, що спір стосується вкрай чутливої сфери правовідносин, а дитина потребує уваги, підтримки і любові обох батьків, потрібно віддавати першочергове значення саме найкращим інтересам дитини, а тому в даному конкретному випадку він вважає, що найкращим інтересам дітей відповідає їх проживання з Батьком.

З огляду на вище викладене позивач просить суд: Визначити місце проживання сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження Серія НОМЕР_2 , видане відділом реєстрації актів цивільного стану Деснянського районного управління Міністерства юстиції у місті Києві, актовий запис № 372, разом з батьком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН: НОМЕР_4 ).

Визначити місце проживання доньки - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження Серія НОМЕР_3 , видано відділом реєстрації актів цивільного стану Деснянського районного управління Міністерства юстиції у місті Києві, актовий запис № 371, разом з батьком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН: НОМЕР_4 ).

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 12 січня 2024 року відкрито провадження по справі, призначено підготовче засідання.

01.10.2024 року позивачем до суду подано клопотання про заміну третьої сторони - Служби у справах дітей та сім`ї Дарницького району на належну.

Відповідно до ухвали суду, яка внесена до протоколу судового засідання від 05.11.2024 року, суд ухвалив замінити неналежну особу Службу у справах дітей та сім`ї Дарницької РДА в м. Києві на належну третю особу Службу у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації та викликати в судове засідання, яке відбудеться 04.12.2024 року на 14 год. 30 хв.

20.01.2025 року позивачем до суду подано заяву про витребування доказів відповідно до якої просить витребувати від Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації висновок щодо визначення місця проживання неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 з батьком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 за адресою АДРЕСА_5 .

Відповідно до ухвали суду, яка внесена до протоколу судового засідання від 20.01.2025 року, суд ухвалив визнати явку обов`язковою представника служби у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації в судове засідання , яке відбудеться 03.02.2025 року на 09 год. 30 хв.

Відповідно до ухвали суду, яка внесена до протоколу судового засідання від 18.03.2025 року, суд ухвалив залучити в якості третьої особи Орган опіки та піклування Дніпровської районної в м. Києві державна адміністрація (бул. Праці, буд. 1/1,м. Київ).

Відповідно до ухвали суду, яка внесена до протоколу судового засідання від 18.03.2025 року, суд ухвалив витребувати в Органа опіки та піклування Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації висновок щодо визначення місця проживання неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 з батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 за адресою АДРЕСА_6 .

24.03.2025 року до суду представником служби у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації - А. Мухановим подано лист до якого зазначено наступне.

Відповідно до «Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини», затвердженого постановою КМУ « Питання діяльності органів опіки та піклування, пов`язаної із захистом прав дитини» від 24.09.2008 №866 спірні питання між батьками щодо захисту прав дитини та за її рекомендацією виноситься висновок органом опіки та піклування за місцем проживання дитини.

Із матеріалів позову та вимог позивача, з`ясовано, що малолітні ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , проживають разом із батьком ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_3 , що територіально у Дніпровському районні м. Києва.

Оскільки представник Служби не може одноособово приймати рішення щодо визначення місця проживання дітей, керуючись ст..19 Сімейного кодексу України, ч.1 ст.76, ч.ч.1,2,3 ст.77, ч.7 ст.81, ч.1 та ч.3 ст. 84 ЦПК України просять зобов`язати орган опіки та піклування за місцем фактичного проживання дитини в особі Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації підготувати та подати письмовий висновок для розв`язання спору.

Просять справу розглядати без присутності в судовому засіданні представника Служби та прийняти рішення з врахуванням перш за все як найкращих інтересів дитини та чинного законодавства України.

Представник Служби у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації надав суду Висновок органу опіки та піклування Дніпровської в місті Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дитини № 103-3438 від 11.04.2025 року, враховуючи думку дітей, рекомендації комісії з питань захисту прав дитини Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити місце проживання малолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з батьком ОСОБА_1 .

Протягом підготовчого розгляду справи позивач вимоги позову підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити.

Відповідач протягом підготовчого розгляду справи не заперечувала щодо задоволення позовних вимог.

28.04.2025 року суд ухвлив закрити підготовчий розгляд справи та призначити справу в порядку загального позовного провадження.

Протягом судового розгляду справи позивач позовні вимоги підтримав.

Відповідач в судовому засідання проти задоволення позовних вимог не зщаперечувала, повідомила що не проти щоб діти і надалі проживали з батьком.

Треті особи - Служба у справах дітей та сім`ї Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації, Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, Орган опіки та піклування Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації до судового розгляду справи не з`явились.

Дослідивши наявні у справі докази, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, суд приходить до наступних висновків.

Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначається право людини на доступ до правосуддя, а статтею 13 Конвенції встановлене право на ефективний спосіб захисту прав, що означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення.

Право на суд не є абсолютним, а судового розгляду потребують ті справи, в яких є «спір» про «право», реальний і серйозний, який може стосуватися як самого існування права, так і сфери його дії (справа Аллан Якобсон проти Щвеції). Результат проваджень має бути значущим для відповідного права (наприклад, Ulyanov v. Ukraine (dec.) (Ул`янов проти України)).

Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Так, Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-яку заяву, що стосується його прав і обов`язків цивільного характеру (п.36 рішення ЄСПЛ від 21.02.1975 року у справі "Голден проти Сполученого королівства" та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст.13 Конвенції).

Відповідно до вимог ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Вимогами ст.10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено,що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі.

Від укладеного шлюбу у них народилося двоє дітей: син - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження Серія НОМЕР_2 , видане відділом реєстрації актів цивільного стану Деснянського районного управління Міністерства юстиції у місті Києві, актовий запис № 372; донька - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження Серія НОМЕР_3 , видано відділом реєстрації актів цивільного стану Деснянського районного управління Міністерства юстиції у місті Києві, актовий запис № 371.

Діти проживають разом з позивачем.

У статті 8 Конституції України закріплено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, а норми Конституції України є нормами прямої дії.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Батьки дитини мають рівні права на участь у спілкуванні та вихованні дитини, незалежно від того, з ким із батьків мешкає дитина. Той з батьків, з ким мешкає дитина не може створювати безпідставні перешкоди чи обмежувати право іншого з батьків на вільне спілкування з дитиною на свій розсуд. Виключенням може бути лише такі форми та зміст спілкування, що шкодять інтересам дитини. Те, що дозволено одному з батьків, повинно бути дозволено й іншому, з огляду на рівність прав батьків.

Відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Згідно зі статтею 160 Сімейного кодексу України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. 2. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.3. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

У випадку наявності спору між батьками про місце проживання дитини він вирішується органами опіки та піклування або судом.

Одним із завдань Сімейного Кодексу України є забезпечення кожної дитини сімейним вихованням, можливістю духовного та фізичного розвитку (ст.1). Виховання у колі сім`ї, як раз передбачає у повній сім`ї, тобто при участі усіх членів родини, як молодших, так і старших, і баби з дідом у тому числі.

Згідно зі ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Принцип 2 Декларації прав дитини 1959 року та Конвенції про права дитини 1989 року визначають, що дитина повинна перебувати під особливим захистом, їй повинні бути надані всі можливості та умови для фізичного, психічного та соціального розвитку.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

За приписом ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистостей дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Відповідно до ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

У п. 1 ст. 9 указаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Ухвалюючи рішення в справі «М.С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява №2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення.

При цьому Європейський суд з прав людини зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зав`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

Найкращі інтереси дитини можуть, залежно від їх характеру та серйозності, перевищувати інтереси батьків.

Відповідно до ст. 6 Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю.

Крім того, Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю Організації Об`єднаних Націй 20 листопада 1959 року, яка підлягає застосуванню відповідно до ст. 9 Конституції України та ст. ст.2,8 ЦПК України, проголошено, що у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відтак, будь-який сімейний спір стосовно дитини має вирішуватися з урахуванням та якнайкращим забезпеченням інтересів дитини.

Відповідно до ч.ч. 1-2 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

За приписами ч.ч. 1-3 ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Відповідно до ч. 1 ст. 161 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

При цьому згідно ч. 2 ст. 161 СК України орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Таким чином, на рівні національного законодавства встановлено перелік обставин, за наявності яких малолітню дитину не можуть передати для проживання разом з матір`ю. Такими є: відсутність у матері самостійного доходу; зловживання матір`ю спиртними напоями або наркотичними речовинами; аморальна поведінка матері, яка може зашкодити розвиткові дитини.

Місце проживання - це житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово (ч.1ст.29 ЦК). Кожна особа має право на вільний вибір місця проживання (ч.1ст.33 Конституції).

Однак визначення місця проживання дітей має свою специфіку, оскільки діти, як правило, в силу своєї психічної та фізичної незрілості, фактичної нездатності проживати самостійно мають проживати разом зі своїми батьками або з особами, які їх заміняють.

Отже, чинне законодавство, встановлює особисте немайнове право батьків визначати місце проживання дитини.

Згідно вимог ч.1, 2 ст.155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Слід зауважити, що відповідно до принципу 6 Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю.

Із системного тлумачення ч. 1 ст. 3, ст. 9 Конвенції про права дитини, ч. ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст.161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини.

З наведених положень закону та встановлених обставин справи вбачається, що визначення місця проживання дітей з батьком відповідає першочерговому врахування інтересів дітей.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Статтею 77 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно зі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності.

Приймаючи рішення Суд враховує усталену практику Європейського Суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів, де мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, але його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29).

Національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії»(Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).

Призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Відповідно до положень ст. 1 ЦПК України 2004 року завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Згідно з вимогами ст. 124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання.

Відповідно до ч. 1-5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Суд постановляє рішення в межах заявлених ними вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Ухвалюючи саме таке рішення по справі, суд на перше місце ставить «якнайкращі інтереси дитини», оцінка яких включає в себе знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення.

Суд, також, вважає необхідним роз`яснити сторонам, що побудова сімейних відносин має здійснюватись на паритетних засадах, на почуттях любові і поваги, взаємодопомоги і підтримки. Сторони не повинні поглиблювати конфліктну ситуацію, захищаючи свої власні інтереси, а намагатись проявити справжню турботу, реалізувати свої права шляхом домовленості і забезпечити належні умови для розвитку дітей.

Відповідно до Висновку органу опіку та піклування Дніпровської в місті Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дитини (протокол засідання Комісії від 09.04.2025 №7) № 103-3438 від 11.04.2025 року, враховуючи думку дітей, рекомендації комісії з питань захисту прав дитини Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити місце проживання малолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з батьком ОСОБА_1 .

Суд зазначає, що у спірних правовідносинах найкращими інтересами дітей відповідатиме постійне проживання дітей разом із батьком за місцем проживання якого створено всі умови для гармонійного розвитку дитини.

Суд також враховує, що доказів того, що батько якимось чином перешкоджає матері спілкуватись з дітьми та вчиняє якісь перешкоди для зустрічі матері з сином та донькою в процесі розгляду справи не здобуто та відповідачем суду не надано.

Отже, оскільки в процесі розгляду справи судом достовірно встановлено, що батьком дітей створені належні умови для проживання та їх виховання, позивач має можливість забезпечувати нормальний всебічний розвиток дітей, тому в інтересах дітей, суд, приходить до висновку про визначення місця проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 разом з батьком ОСОБА_3 за його місцем проживання.

Питання судових витрат вирішується в порядку визначеному ст.141 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 3, 5, 13, 76-81, 141, 211, 223, 258-259, 268, 272-273, 354-355, 430 ЦПК України, ст.ст. 141, 157, 160, 161, 180-183, 191 СК України, суд -

У Х В А Л И В:

Позовні вимоги задовольнити.

Визначити місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 разом з батьком ОСОБА_3 (громадянин України, ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_1 ).

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя: І.А. Галась