Номер провадження: 22-ц/813/3175/25
Справа № 509/849/24
Головуючий у першій інстанції Кочко В.К.
Доповідач Сєвєрова Є. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.04.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого судді Сєвєрової Є.С.,

суддів: Погорєлової С.О., Таварткіладзе О.М.,

за участю секретаря Малюти Ю.С.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 28 жовтня 2024 року у складі судді Кочко В.К.,

встановив:

2. ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2024 року, ОСОБА_1 звернулась до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом вселення до житлового приміщення.

Позовні вимоги мотивовані тим, що позивачка є власницею 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 . Відповідач, який є власником іншої половини квартири, вчиняє їй перешкоди у користуванні її власністю, відмовляючись надати їй ключі, не відкриваючи їй вхідних дверей, перешкоджаючи їй у вільному доступі до квартири. У зв`язку з вищенаведеним, позивачка вважає звернення до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом вселення до житлового приміщення єдиним можливим способом захисту своїх порушених майнових прав та законних інтересів.

Позиція відповідача в суді першої інстанції

У відзиві на позовну заяву, ОСОБА_2 просив відмовити в повному обсязі в задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 , посилаючись на те, що він виїхав за межі України та наразі перебуває за кордоном, в зв`язку з чим йому не було відомо про надсилання позивачкою претензії на його адресу, він не мав можливості отримати вказану претензію та надати відповідь на неї. Позивачка не зв`язувалася з ним з приводу доступу до вищевказаної квартири. Тим більше він не міг відмовити їй дати ключі від квартири та відкрити вхідні двері. Перебування поза межами України фактично позбавляє можливості відповідача невідкладно забезпечити вільний доступ позивачці до вищевказаної квартири, зокрема, передати ключі від вхідних дверей. Наскільки відомо відповідачу, наразі позивачка проживає закордоном й фактично в неї немає необхідності доступу до вказаної квартири у теперішній час. Дитина проживає разом із бабусею та дідом (батьками позивачки) у с. Багате Ізмаїльського району.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції, мотивування його висновків

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 28 жовтня 2024 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що надані позивачкою докази не містять безперечні підтвердження наявності факту перешкоджання відповідачем позивачці у доступі та користуванні спірною квартирою. Сам лише факт звернення позивачки до правоохоронних органів не свідчить про встановлення факту перешкоджання відповідачем позивачці у доступі до вищевказаної квартири. Судом також зауважено, що факт тривалого перебування відповідача поза межами України, перешкоджало отриманню ним претензії від 22.01.2024 з вимогою усунути перешкоди ОСОБА_1 у користуванні 1/2 частини спірної квартири, та як наслідок позбавляє можливості відповідача невідкладно забезпечити вільний доступ позивачці до вищевказаної квартири, зокрема, передати ключі від вхідних дверей, у зв`язку із чим суд дійшов до висновку, що позивачкою не надано жодного належного та допустимого доказу порушення її права користування вищевказаною квартирою, а тому її позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Короткий зміст вимог та доводів апеляційної скарги

Не погодившись з вищевказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить суд скасувати рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 28 жовтня 2024 року та ухвалити нове, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити у повному обсязі, стягнути з ОСОБА_2 судові витрати на користь ОСОБА_1 .

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що бажаючи вселитися до своєї частини квартири, ОСОБА_1 приїхала до квартири, маючи намір безперешкодно почати користуватися свою частиною, зареєструвати своє місце проживання та місце проживання спільної із Відповідачем дитини за вказаною адресою, проте, як з`ясувалось, що замки від вхідних дверей змінені Відповідачем, а сама квартира знаходиться під охороною ТОВ «Агенція безпеки «Центр-97». При цьому, факт перешкоджання у доступі до квартири був встановлений ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 07.02.2022 про забезпечення позову, шляхом накладення арешту на вищевказану квартиру у справі №509/559/22 щодо поділу спільного майна між подружжям, однак суд першої інстанції жодної належної правової оцінки цьому факту не надав. ОСОБА_1 неодноразово зверталася до ОРУП №2 ГУНП в Одеській області щодо перешкоджання її колишнім чоловіком ОСОБА_2 у вселенні в спірне житлове приміщення. Правоохоронними органами було встановлено, що Відповідач знаходиться за кордоном, що унеможливлює складення протоколу про адміністративне правопорушення. Зазначає, що враховуючи обізнаність відповідача про наявність спору, про позицію скаржниці та вимогу останньої отримати доступ до спільної квартири, відповідачем не було вжито жодних заходів чи здійснено будь-яких дій для усунення перешкоджання доступу до квартири. Таким чином, суд першої інстанції при винесені оскаржуваного рішення не дослідив усі докази, що підтверджують факт перешкоджання відповідачем у вільному володінні, розпорядженні та користуванні квартирою, що порушує право скаржниці на житло. Отже, відповідач своєю бездіяльністю щодо не надання ключів від вхідних дверей спільної квартири умисно створює перешкоди у праві користування 1/2 частини квартири, що належить скаржниці на праві спільної часткової власності.

Позиція відповідача в суді апеляційної інстанції

На адресу апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу від ОСОБА_2 не надходив, однак відповідно до положень ч.3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Явка сторін в суді апеляційної інстанції

В судове засідання, призначене на 24.04.2025 сторони не з`явилися, хоча були повідомлені належним чином, у відповідності до вимог ст. 128-130 ЦПК України, що підтверджується письмовими матеріалами справи.

Від представника ОСОБА_1 ОСОБА_3 через підсистему «Електронний суд» на адресу апеляційного суду надійшла заява, у якій представник просить суд провести судове засідання, призначене на 24.04.2025 о 09.30 год. за відсутності скаржниці та її представника.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

3.МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які скаржник посилається в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при постановленні судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню.

Встановлені обставини по справі. Визначення відповідно до встановлених обставин правовідносин

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 12.04.2023, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 28.11.2023 по справі №509/559/22 було визнано спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 нерухоме майно у вигляді: квартири загальною площею 33.4 кв.м., житлова 15.7 кв.м., розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , та виділено у приватну власність ОСОБА_1 1/2 частину зазначеної квартири. Інша 1/2 частина зазначеної квартири належить на праві власності відповідачу ОСОБА_2 .

Позивачка просить усунути перешкоди у користуванні майном шляхом вселення ОСОБА_1 у вказану квартиру.

В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що відповідач вчиняє їй перешкоди у користуванні її власністю, відмовляючись надати їй ключі, не відкриваючи їй вхідних дверей, перешкоджаючи їй у вільному доступі до квартири.

Доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився/не погодився з висновками суду першої інстанції, та застосовані норми права

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів.

Частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (факті), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).

У частині першій ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Встановивши обставини справи, дослідивши та оцінивши усі надані сторонами письмові докази й наведені доводи за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, колегія суддів не погоджується з вищевказаними висновками суду першої інстанції.

Мотиви прийняття аргументів, викладених в апеляційній скарзі

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, право приватної власності набувається в порядку, зазначеному законом.

Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. 316 ЦК України).

Згідно із ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Право користування полягає в тому, що власник має юридично закріплену можливість використовувати корисні якості речі (майна) для себе, здобувати з цього користь, вигоду. Право розпорядження означає юридично забезпечену можливість встановлювати, змінювати, припиняти юридичну долю речі (майна). Право розпорядження закріплює абсолютну владу власника над річчю (майном), яка може виражатися навіть у відчуженні або знищенні речі (майна).

Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Право власності припиняється у разі: відчуження власником свого майна; відмови власника від права власності; припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; знищення майна; викупу пам`яток культурної спадщини; примусового відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника; реквізиції; конфіскації; припинення юридичної особи чи смерті власника (ст. 346 ЦК України).

Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва (ч. 1ст. 383 ЦК України).

Статтею 391 ЦК України передбачено право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майна.

Згідно ч. 1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Приписами ч. 1 ст. 156 ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Як роз`яснено у п.33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 07 лютого 2014 року за №5 « Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого.

Відповідно до положень ст. ст. 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння

Звертаючись до суду із вказаним позовом та у поданій апеляційній скарзі, ОСОБА_1 посилалася на те, що вона є власницею частини квартири АДРЕСА_1 , право власності на яке в неї виникло на підставі рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 12.04.2023 та постанови Одеського апеляційного суду від 28.11.2023 у справі №509/559/22.

Позивачка зареєструвала своє право власності, що підтверджується витягом №362344270 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 18.01.2024, реєстраційний номер нерухомого майна 237.

Разом з тим, відповідач ОСОБА_2 , який є власником іншої половини квартири, вчиняє їй перешкоди у користуванні її власністю, відмовляючись надати їй ключі, не відкриваючи їй вхідних дверей, перешкоджаючи у вільному доступі до квартири.

З приводу чинення відповідачем перешкод у користуванні 1/2 частини квартири позивачка зверталась до Одеського районного управління поліції №2, за наслідками розгляду якої поліцейським ВРПП ОРУП №2 ГУНП в Одеській області Дєтковим О.О. було складено протокол про прийняття заяви про кримінальне правопорушення та іншу подію від 20.01.2024 (а.с. 35-36).

Крім того, факт перешкоджання у доступі до квартири був встановлений також і ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 07.02.2022 про забезпечення позову, шляхом накладення арешту на вищевказану квартиру у справі №509/559/22 щодо поділу спільного майна між подружжям (а.с. 52).

Позивачка також надіслала відповідачу претензію з вимогою усунути перешкоди та забезпечити безперешкодне входження/проживання (перебування) ОСОБА_1 у 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 . (а.с. 47,48). Проте, станом на день подання позовної заяви позивачка не отримала відповіді на зазначену претензію.

Отже з наведеного вбачається, що внаслідок таких неправомірних дій Відповідача, ОСОБА_1 обмежена в праві користування своєю власністю.

Висновок суду, що відповідач не чинить позивачці перешкоди у користуванні належною їм на праві власності квартирою, спростовується зверненнями ОСОБА_1 до ОРУП №2 ГУНП в Одеській області щодо перешкод у користуванні квартирою, а також підтверджується позицією самого відповідача ОСОБА_2 , викладеною у відзиві на позовну заяву, згідно якої відповідач зазначив, що він перебуває за кордоном, що «фактично позбавляє можливості відповідача невідкладно забезпечити вільний доступ позивачці до вищевказаної квартири, зокрема, передати ключі від вхідних дверей» (а.с. 110-112), тим самим підтвердивши той факт, що ОСОБА_1 немає дублікату ключів від спільної квартири, що й створює перешкоди у користуванні та володінні своєї частини майна.

При цьому слід зауважити, що враховуючи обізнаність відповідача про наявність спору, про позицію позивачки та вимогу останньої отримати доступ до спільної квартири, відповідачем не було вжито жодних заходів чи здійснено будь-яких дій для усунення перешкоджання доступу до квартири.

Таким чином, суд першої інстанції при винесені оскаржуваного рішення не дослідив усі докази, що підтверджують факт перешкоджання відповідачем у вільному володінні, розпорядженні та користуванні квартирою, що порушує право позивачки на житло.

Отже, відповідач своєю бездіяльністю щодо не надання ключів від вхідних дверей спільної квартири умисно створює перешкоди у праві користування 1/2 частини квартири, що належить позивачці на праві спільної часткової власності та яка наділена правом вимагати усунення перешкод у здійсненні нею своїх прав.

Відповідно до ч.ч.1, 2, 3 ст.358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції, висловленій Верховним Судом України у постановах: від 05 листопада 2014 року у справі N 6-158цс14, від 16 листопада 2016 року у справі N 6-709цс16, від 16 січня 2019 року у справі № 309/2477/16-ц.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні належної їй на праві спільної часткової власності квартири, шляхом вселення, тому рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 28 жовтня 2024 року підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги, з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції

Виходячи з вищезазначеного, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 є доведеною, а тому вона підлягає задоволенню.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374, п. п. 3, 4 ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює у відповідній частині нове рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення при невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, з порушенням норм процесуального права або неправильному застосуванні норм матеріального права.

Оскільки висновки, викладені у рішенні суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, судом першої інстанції невірно застосовані норми матеріального права, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволенні позову ОСОБА_1 .

Розподіл судових витрат

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У відповідності до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Виходячи з наведених положень, колегія суддів вважає необхідним стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору за розгляд справи у суді першої інстанції в розмірі 1937,90 грн. (а.с. 12) та у суді апеляційної інстанцій в розмірі 1453,40 грн. ( а.с. 187), які документально підтверджені, тобто у загальному розмірі 3391,30 грн.

Порядок та строк касаційного оскарження

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Підстави касаційного оскарження передбачені ч. 2 ст. 389 ЦПК України.

Частиною 1 ст. 390 ЦПК України передбачено, що касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції (ст. 391 ЦПК України).

4. РЕЗОЛЮТИВНА ЧАСТИНА

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 28 жовтня 2024 року скасувати, ухвалити нове.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом вселення до житлового приміщення задовольнити.

Зобов`язати ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) усунути перешкоди ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 ) у користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом вселення ОСОБА_1 у вказану квартиру.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 ) 3391 гривень, 30 копійок в рахунок відшкодування витрат зі сплати судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 22.05.2025

Головуючий

Судді: