Справа № 452/1859/24
Провадження № 2/452/98/2025
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"29" травня 2025 р. м. Самбір

Самбірський міськрайонний суд Львівської області в складі:

головуючої судді Бікезіної О.В.,

за участю секретаря судового засідання Кухар О.П.,

позивача ОСОБА_1 ,

третьої особи ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні нежитловим приміщенням,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 28 травня 2024 року звернувся до Самбірського міськрайонного суду Львівської області з позовом до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: ОСОБА_2 , в якому просить зобов`язати ОСОБА_3 усунути перешкоди у доступі до частини нежилого приміщення, позначеного цифрами 1, 2, 3 в Технічному паспорті на групу нежитлових приміщень № 19 по

АДРЕСА_1 шляхом забезпечення фактичного доступу і передачі ключів до частини приміщення, звільнення і не чинення перешкод у володінні та користуванні цією частиною приміщення.

Позовні вимоги обґрунтовані тими вимогами, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є власниками нежилого приміщення АДРЕСА_2 загальною площею 283,7 кв. м; форма власності: приватна спільна часткова; розмір часток 1/2 - ОСОБА_1 , 1/2 ОСОБА_2 . Реальні частки між співвласниками цього майна не визначено, тобто право кожного співвласника поширюється на весь об`єкт у цілому, а не на конкретну його частку.

Позивач ніколи не давав згоди ОСОБА_2 чи ОСОБА_3 на здійснення права спільної часткової власності щодо даного нежилого приміщення, зокрема щодо володіння чи користування ним. Між позивачем та ОСОБА_2 в добровільному порядку не узгоджувався та не укладався договір про порядок користування спільним майном. Також не укладалися жодні договори між позивачем та відповідачкою.

Проте, всупереч приписам цивільного законодавства ОСОБА_3 без погодження з позивачем самовільно зайняла частину нежилого приміщення, на першому поверсі, позначені цифрами 1, 2, 3 в Технічному паспорті на групу нежитлових приміщень № 19 по АДРЕСА_1 та здійснює в ньому підприємницьку діяльність, розмістивши магазин. На неодноразові звернення позивача з вимогою звільнити зайняту частину належного йому приміщення, яким вона користується на протізі тривалого часу, нею ігноруються та залишаються без задоволення. Позивач декілька разів намагався зайти в цю частину приміщення, проте відносно нього було застосовано фізичну силу, були нанесені тілесні ушкодження. Такі випадки були неодноразовими, про що позивач звертався до поліції. Крім того ОСОБА_3 змінила замок у дверях і фізично не допускає його до даного приміщення. Таким чином, ОСОБА_3 незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа частиною належного йому нежилого приміщення та позбавила його реальної можливості та права володіння та користування ним.

Також просив судові витрати покласти на відповідачку (а.с.1-5).

Ухвалою судді від 04 червня 2024 року відкрито провадження у справі; вирішено справу розглядати за правилами загального позовного провадження; призначено підготовче засідання; запропоновано відповідачці надати відзив на позовну заяву.

Відзив на позовну заяву відповідачкою не наданий.

Ухвалою суду від 18 жовтня 2024 року задоволено клопотання позивача ОСОБА_1 про витребування доказів, а саме витребувано у ОСОБА_3 договір позички нежитлового приміщення від 01 жовтня 2022 року, укладений між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 та ОСОБА_2 . У задоволенні клопотання відповідачки ОСОБА_3 щодо витребування та огляд цивільної справи

№ 452/2830/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про розірвання договору оренди нежитлового приміщення відмовлено.

У задоволенні клопотання відповідачки ОСОБА_3 про зупинення провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні нежитловим приміщенням до розгляду справи № 452/3868/23 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ нежитлових приміщень відмовлено.

Продовжений строк підготовчого провадження у справі (а.с.83-85).

Витребуваний судом доказ ОСОБА_3 до суду не наданий.

Ухвалою суду від 11 листопада 2024 року закрито підготовче провадження у справі, справу призначено до судового розгляду (а.с.90).

Позивач ОСОБА_1 у судовому засіданні позов підтримав та просив його задовольнити, на обґрунтування своєї позиції навів доводи, аналогічні викладеним у позовній заяві. Крім того пояснив, що ОСОБА_2 є його рідним братом, ОСОБА_3 дружина брата. Право власності на дане нежиле приміщення виникло в 2011 році. З 2014 року приблизно п`ять років він використовував дане приміщення. Спірне нерухоме майно самовільно захоплено ОСОБА_3 в 2020 році та вже п`ять років він не має доступу до нього.

Третя особа ОСОБА_2 позовні вимоги не визнав, просив у позові відмовити. Суду пояснив, що позивач ОСОБА_1 є його рідним братом, відповідачка ОСОБА_3 є його дружиною. Спірне майно було придбано у період перебування їх у шлюбі, тому дружина має право користуватися цим майном з ним разом. ОСОБА_3 здійснює підприємницьку діяльність, магазин фактично займає лише 1/4 частину нежилого приміщення. Вільною площею позивач не бажає користуватися. Рішенням Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 06.12.2024 року за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ нежитлових приміщень сторонам виділені реальні частки із спільної часткової власності (1/2 ідеальна частка) нежитлових приміщень № 19, розташованих у житловому будинку по АДРЕСА_1 з урахуванням існуючого порядку користування. Але ОСОБА_1 з даним рішенням не погодився, подав апеляційну скаргу, справа ще не розглянута апеляційним судом. ОСОБА_1 чинить їм перешкоди у користуванні зазначеним майном. Так, на початку липня 2023 року ОСОБА_1 виключив світло в усіх нежитлових приміщеннях, не дає доступу до приміщень, де знаходяться комунікації. Вони неодноразово зустрічалися та не могли дійти згоди щодо грошової компенсації щоб поділити майно. Також повідомив, що ОСОБА_3 не бажає приймати участь у судових засіданнях при розгляді даної справи.

Відповідачка ОСОБА_3 , яку належним чином повідомлено про дату, час та місце розгляду справи шляхом отримання судової повістки (а.с.117), у судове засідання не з`явилася, про причини неявки суд не повідомила, клопотання про відкладення розгляду справи або про розгляд справи без її участі не надала.

Відповідачка з`являлася в підготовчі засідання 25.06.2024 року, 18.10.2024 року; надавала клопотання та заяви.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Також, як наголошує в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини, сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавиться провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки

За зазначених обставин, у відповідності до вимог ч. 1 ст. 223 ЦПК України, суд вважає, що неявка відповідачки ОСОБА_3 не перешкоджає розгляду справи по суті.

Вислухавши доводи учасників справи, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду спору по суті, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

Як встановлено судом позивач ОСОБА_1 та третя особа ОСОБА_2 є власниками нежилого приміщення АДРЕСА_2 загальною площею 283,7 кв. м, що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 26.12.2011 року, виданого Самбірською міською радою Львівської області на підставі рішення виконкому від 25.11.2021 року № 651 (а.с.8).

Кожному зі співвласників належить 1/2 ідеальна частка зазначеного майна, реальні частки на час розгляду справи не виділені.

Відповідачка ОСОБА_3 займає частину нежилого приміщення, на першому поверсі, позначені цифрами 1, 2, 3 в Технічному паспорті на групу нежитлових приміщень № 19 по АДРЕСА_1 та здійснює в ньому підприємницьку діяльність, розмістивши магазин.

Зазначені обставини визнаються сторонами.

Між сторонами існує спір щодо користування відповідачкою зазначеною частиною нежилого приміщення, оскільки позивач вважає, що остання незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа частиною належного йому нежилого приміщення та позбавила його реальної можливості та права володіння та користування цією частиною приміщення.

З приводу протиправних дій відповідачки позивач неодноразово звертався до Самбірського районного відділу поліції ГУНП у Львівській області.

Так, Самбірським районним відділом поліції ГУНП у Львівській області листом від 26.06.2023 року ОСОБА_4 повідомлено, що в ході проведеної перевірки його заяви встановлено, що ОСОБА_3 є фізичною особою підприємцем, яка здійснює підприємницьку діяльність за адресою: АДРЕСА_3 та має всі відповідні документи (а.с.16).

Крім того заяви ОСОБА_1 від 07.07.2023 року та від 26.07.2023 року про те, що ОСОБА_3 без відповідних документів зайняла приміщення, здійснює торговлю та перешкоджає йому як співвласнику використовувати своє майно зареєстровані в Інформаційно-телекомунікаційній системі «Інформаційний портал Національної поліції України», що підтверджується талонами повідомленнями єдиного обліку № № 4579, 5142 (а.с.18,19).

З відповіді Головного управління ДПС у Львівській області Державної податкової служби України від 30.10.2023 року на адресу ОСОБА_1 вбачається, що власником 1/2 частки приміщення АДРЕСА_2 є чоловік ОСОБА_3 ОСОБА_2 , та дане майно набуте спільно під час подружнього життя. ФОП ОСОБА_3 здійснює господарську діяльність на підставі договору позички нежитлового приміщення від 01.10.2022 року, укладеного з ОСОБА_2 . Також ОСОБА_3 повідомила, що здійснює свою підприємницьку діяльність на торгівельній площі, яка становить 81,1 кв м, яка набагато меньша ніж 1/2 частки від загальної площі приміщення (а.с.17).

03.04.2024 року позивач звертався до відповідачки з письмовою вимогою негайно звільнити та повернути йому спірне майно (а.с.11-13).

Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За змістом частини першої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження позивача про порушення було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року в справі

№ 925/642/19 зазначено, що порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (частина перша статті 316 ЦК України).

Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Статтею 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Відповідно до частин першої, другої статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

У постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року у справі № 6-1500цс15 зроблено висновок, що стаття 358 ЦК України свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно.

Частиною третьою статті 358 ЦК України передбачено, що кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

Згідно зі статтею 361 ЦК України співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності.

Аналіз статті 361 ЦК України дозволяє зробити висновок, що об`єктом розпорядження співвласника є частка у праві спільної часткової власності, а не частка у майні. Тобто право самостійного розпорядження часткою у праві власності, не тотожне розпорядження частиною майна. Частка в праві спільної часткової власності, що належить кожному з співвласників, виступає не як частина речі й не як право на частину речі, а як частина права на всю річ як єдине ціле. Тобто право спільної часткової власності поширюється на все спільне майно, а частка в праві спільної часткової власності не стосується частки майна.

Даний висновок міститься у постанові ВС від 12 грудня 2018 року у справі

№ 442/7505/14.

За змістом статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Тлумачення статті 391 ЦК України свідчить, що негаторний позов - це вимога власника про усунення перешкод. Тобто негаторний позов подається з метою усунення перешкод у здійсненні власником права користування та розпоряджання своїм майном, тобто припинення неправомірних дій, не пов`язаних з порушенням володіння. Негаторний позов може вчинятися тоді, коли майно не вибуває з володіння власника, тобто при порушенні насамперед такої правомочностей власника, як користування та розпорядження своїм майном. Належним відповідачем у негаторному позові є особа, яка перешкоджає власнику користуватися та розпоряджатися своїм майном (Постанова ВС від 14 лютого 2024 року у справі № 570/2575/20).

Таким чином, позивач, реалізуючи право на судовий захист і звертаючись до суду з негаторним позовом, зобов`язаний довести (підтвердити) в установленому законом порядку, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння, а суд має перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, і вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача. Подібні правові висновки викладено у постанові Верховного Суду від 25.05.2021 у справі № 910/91/20.

Однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (пункт 3 частини другої статті 129 Конституції України).

У частинах першій, третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (стаття 80 ЦПК України).

Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Звертаючись до суду із вказаним позовом, ОСОБА_1 , як співвласник спірного приміщення, посилався на ті обставини, що відповідачка без погодження з ним, самовільно зайняла частину нежилого приміщення, на першому поверсі, позначені цифрами 1, 2, 3 в Технічному паспорті на групу нежитлових приміщень № 19 по вул. Шевченка, 54-Б, в м. Самбір Львівської області, та здійснює в ньому підприємницьку діяльність, розмістивши магазин. На неодноразові звернення позивача з вимогою звільнити зайняту частину належного йому приміщення, яким вона користується на протізі тривалого часу, нею ігноруються та залишаються без задоволення. З даного приводу він неодноразово звертався до правоохоронних органів, що підтверджується відповідними письмовими доказами.

Як підтвердив у судовому засіданні третя особа ОСОБА_2 відповідачка ОСОБА_3 дійсно здійснює підприємницьку діяльність, використовуючи частину нежилого приміщення, на першому поверсі, позначені цифрами 1, 2, 3 в Технічному паспорті на групу нежитлових приміщень № 19 по АДРЕСА_1 , в якій розміщується магазин, ключів від якого позивач не має. Втім, він наполягав, що таке користування є правомірним, оскільки він є співвласником спірного приміщення, вона є його дружиною, а майно придбано у період шлюбу є сумісною власністю подружжя. Разом з тим доказів на підтвердження цих обставин суду не надано.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі

№ 372/51/16-ц зроблено правовий висновок про те, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Під час розгляду справи судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на праві спільною часткової власності з 2011 року належить нежиле приміщення АДРЕСА_2 . Кожному зі співвласників належить 1/2 ідеальна частка зазначеного майна, реальні частки на час розгляду справи не виділені. Тобто право спільної часткової власності співвласників поширюється на все спільне майно. Згоди про порядок володіння та користування майном, що є спільною частковою власністю між співвласниками не було досягнуто, що також підтвердили в судовому засіданні ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Суд сприяв сторонам у виконанні їх обов`язку подати свої докази.

Так, ухвалою суду від 04.06.2024 року відповідачці було запропоновано надати відзив на позовну заяву з усіма доказами, що підтверджують заперечення проти позову; ухвалою суду від 18.10.2024 року у відповідачки було витребувано копію договору позички спірного нежитлового приміщення.

Втім відповідачка ОСОБА_3 своїм правом на надання суду доказів на спростування позиції позивача не скористалася.

Щодо посилання третьої особи на рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 06.12.2024 року у справі № 452/3868/23 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ нежитлових приміщень, яким сторонам виділені реальні частки із спільної часткової власності (1/2 ідеальна частка) нежитлових приміщень № 19, розташованих у житловому будинку по

АДРЕСА_1 з урахуванням існуючого порядку користування, суд зазначає наступне.

Згідно ч. 4 статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2018 року у справі

№ 917/1345/14 зазначила, що преюдиційне значення у справі надається обставинам, установленим судовим рішенням, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдиційне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особи, щодо яких встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиційні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи.

Разом з тим, як встановлено судом, рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 06.12.2024 року у справі № 452/3868/23 не набрало законної сили, одже преюдиційного значення у даній справі не має.

В сукупності встановлених у справі обставин, суд вважає, що позивачем доведені його позовні вимоги, в частині усунення перешкод в користуванні належним йому майном шляхом забезпечення фактичного доступу і передачі ключів до частини нежилого приміщення, позначеного цифрами 1, 2, 3 в Технічному паспорті на групу нежитлових приміщень № 19 по вул. Шевченка, 54 Б, в АДРЕСА_1 , виготовлений комунальним підприємством Львівської обласної ради Самбірське міжміське бюро технічної інвентаризації від 30.11.2011 року, на першому поверсі, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , а також звільнення цього приміщення відповідачкою.

Щодо вимоги позивача до відповідачки не чинити йому перешкод у володінні та користуванні цією частиною приміщення на майбутнє, то слід зазначити, що суд вирішує спір, що реально виник, і не робить припущень щодо обставин і фактів, які ще не виникли, та не регулює правовідносин щодо обставин користування нежилим приміщенням, які ще не існують.

Як зазначив ВС в постанові від 07 лютого 2024 року cправа № 904/4267/22 щодо посилання скаржника на те, що судами не враховано істотність позовної вимоги про заборону відповідачу-1 чинити у майбутньому перешкоди позивачу у користуванні його майном і, як наслідок, необґрунтовано відмовлено у задоволенні такої позовної вимоги, колегія суддів зазначає, що статтею 386 ЦК України передбачено право власника звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення іншою особою дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Тобто вимоги мають бути конкретизованими. Проте, звертаючись із позовною вимогою про заборону відповідачу-1 чинити в майбутньому перешкоди у користуванні позивачу його майном, позивач не конкретизував, які саме перешкоди (в чому це полягає) він просить суд заборонити здійснювати відповідачу-1. З огляду на наведене колегія суддів погоджується з висновком судів першої та апеляційної інстанції про відмову у задоволенні такої позовної вимоги позивача (Постанова ВС від 07 лютого 2024 року cправа № 904/4267/22).

Тому у задоволенні цих позовних вимог слід відмовити.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд зазначає таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача.

Позивачем при зверненні до суду з цим позовом був сплачений судовий в розмірі 1211,20 грн., що підтверджено наданою позивачем квитанцією (а.с.6).

Враховуючи, позовні вимоги задоволено, понесені позивачем судові витрати підлягають стягненню з відповідачки.

Керуючись ст. 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні нежитловим приміщенням задовольнити частково.

Зобов`язати ОСОБА_3 усунути ОСОБА_1 перешкоди у доступі до частини нежилого приміщення, позначеного цифрами 1, 2, 3 в Технічному паспорті на групу нежитлових приміщень № 19 по вул. Шевченка, 54 Б, в АДРЕСА_1 , виготовлений комунальним підприємством Львівської обласної ради Самбірське міжміське бюро технічної інвентаризації від 30.11.2011 року, на першому поверсі, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , шляхом забезпечення фактичного доступу і передачі ключів до цієї частини приміщення, її звільнення.

В задоволенні решти позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 1211,20 грн.

Рішення може бути оскаржено до Львівського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_5 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 .

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_2 , який проживає за адресою: АДРЕСА_5 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 .

Повний текст рішення виготовлений 29 травня 2025 року.

Головуюча суддя