КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа № 754/8768/24 Головуючий у суді І інстанції: Буша Н.Д.
провадження №22-ц/824/8219/2025 Головуючий у суді ІІ інстанції: Сушко Л.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

Головуючого судді: Сушко Л.П.,

суддів: Приходька К.П., Желепи О.В.,

секретар судового засідання: Дуб С.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 20 січня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Школи І-ІІІ ступенів № 248 в особі Директора ОСОБА_12, третя особа ОСОБА_2 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

У червня 2024 року позивач ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Масловського І.А. звернулась з даним позовом до суду.

Позивач, обґрунтовуючи позовні вимоги, посилається на те, що з 13 січня 2020 року і до теперішнього часу працює на посаді вчителя інформатики в школі І-ІІ ступенів №248 Деснянського району м. Києва. Від шлюбу позивач має малолітнього сина - ОСОБА_3 , якого з листопада 2018 року виховує сама, без батька. Батько дитини ухиляється від участі у вихованні сина, нерегулярно сплачує мінімальну суму аліментів, з дитиною не спілкується та не підтримує жодних відносин з листопада 2018 року. Неодноразово позивач зверталась до відповідача із заявами щодо надання щорічної додаткової оплачуваної соціальної відпустки тривалістю 10 календарних днів як одинокій матері, яка виховує дитину сама та без батька відповідно до п. 5 ст. 19 Закону України «Про відпустки» №504 від 15.11.1996 року, однак постійно та протягом тривалого терміну часу отримувала від керівника учбового закладу відмову. В подальшому, за захистом свого права на відпустку, позивач звернулась із заявою до Голови ПК, де просила повідомити, чи передбачено колективним договором школи І-ІІІ ступенів №248 надання додаткової оплачуваної соціальної відпустки тривалістю 10 календарних днів одинокій матері, яка виховує дитину без батька. 01.04.2024 року позивач отримала відповідь, в якій було чітко зазначено, що вищезазначена відпустка передбачена колективним договором та розлучена жінка для отримання цього виду відпусток повинна надати копію свідоцтва про народження дитини, копію свідоцтва про розірвання шлюбу та документи, які підтверджують, що батько не бере участі у вихованні, зокрема це може бути довідка зі школи. Однак, позивач звертає увагу, що всі вищезазначені документи нею надавались відповідачу, однак, відпустка надана не була та її законні вимоги були залишені без задоволення. Позивач вважає, що за час її роботи, відповідач систематично та неодноразово порушував її трудові права щодо ненадання вищезазначеної відпустки. Позивач вважає, дії відповідача є незаконними та протиправними, а тому вона змушена звертатись до суду з вказаним позовом та просить суд зобов`язати відповідача в особі директора ОСОБА_12 надати позивачу оплачувану соціальну відпустку в 2024 році за один з періодів 2020-2023 року та в послідуючих роках під час існування трудових правовідносин між сторонами надавати відповідну відпустки як одинокій матері, яка самостійно виховує дитину до 18 років, стягнення судових витрат в розмірі 4 239,20 грн, моральної шкоди, яку позивач оцінює в 40 000 грн та витрати на правничу допомогу в розмірі 15 000 грн.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 20 січня 2025 року відмовлено у задоволенні позову.

Не погодившись з вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила його скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Апелянт з рішенням суду першої інстанції не згодна та вважає, що суд виніс завідомо незаконне рішення в порушення норм матеріального та процесуального права, не взяв до уваги надані позивачкою незаперечні докази фактичності відсутності у вихованні та утриманні малолітнього ОСОБА_4 його біологічним батьком ОСОБА_2 , та суд першої інстанції жодним чином не спростував їх у своєму рішенні під час його ухвалення.

Крім того, суд першої інстанції не взяв до уваги роз`яснення щодо даного предмету спору, хто є «одинока мама» та «інша особа», яка самостійно виховує дитину до 18 років, що призвело до ухвалення завідомо незаконного рішення суду.

Апелянт вважає, що суд першої інстанції не проаналізувавши надані стороною позивачки доказів взяв за основу твердження відповідача та третьої особи, які не підкріплені належними та допустимими доказами, які фактично позивачка постійно спростовувала беззаперечними письмовими доказами відсутності батька у здійсненні виховання малолітнього сина ОСОБА_4 .

Також вважає, що відповідач маніпулює обставинами справи та фактично по надуманим мотивам свідомо та незаконно відмовляв позивачці в отриманні соціальної відпустки, яка передбачена законодавством України.

Щодо твердження про те, що саме позивачка ОСОБА_1 , як матір, усіляко перешкоджає біологічному батьку ОСОБА_4 брати участь у житті сина, апелянт вважає, що такі твердження відповідача та ОСОБА_2 , як біологічного батька малолітнього ОСОБА_5 є неправдивими, не коректними та спростовуються відповідними доказами наданими позивачкою до суду, а саме заяви та відповіді до служби у Справах дітей Деснянського району м. Києва щодо регулярних повідомлень щодо невиконання батьком своїх батьківських обов`язків щодо малолітнього сина.

Обгрунтовуючи доводи апеляційної скарги в частині відшкодування моральної шкоди, апелянт посилалась на те, що своїми неправомірними діями відповідача, в особі директора ОСОБА_12, завдано позивачці немайнових втрат спричинених моральними стражданнями, які позначили негативні зміни у житті позивачки. Внаслідок порушення права на додаткову відпустку позивачка, зазнала моральних страждань, пов`язаних з неможливістю додатково відпочити разом з сином. Зазначала, що протягом 2020-2024 року позивачка перенесла емоційний стрес, який супроводжувався почуттям розгубленості, обурення, тривоги. Фактично, внаслідок цього були порушені актуальні життєві плани та призвело до не реалізації планів на майбутнє.

Внаслідок вищезазначених обставин ОСОБА_1 і досі відчуває почуття приниженої гідності, образи, досади, обурення поведінкою відповідача в особі директора ОСОБА_6 та переживає щодо своєї соціальної репутації.

Однак суд першої інстанції на дані аргументи не звернув уваги та виніс завідомо незаконне рішення суду.

17 березня 2025 року до Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від відповідача, в якому просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги у повному обсязі, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що позивачка ОСОБА_1 не довела об`єктивними, достатніми та допустимими доказами того факту, що вона має статус одинокої матері, що є підставою для надання додаткової відпустки.

Відмовляючи у задоволенні позовної вимоги щодо відшкодування позивачці моральної шкоди у розмірі 40 000 грн, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що позивачкою не надано суду жодного доказу спричинення їй моральної шкоди відповідачем, не зазначено та не доведено наявність причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача та настанням будь-яких негативних наслідків внаслідок таких дій для позивача, в тому числі у вигляді моральної шкоди. Також позивач не довела, які саме душевні страждання вона зазнала і в чому вони проявились, з урахуванням того, що позивачем суду не доведено її статус «одинокої матері».

Такі висновки суду відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до ч.ч.1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Встановлено, що відповідно до копії трудової книжки ОСОБА_1 13 січня 2020 року прийнята на роботу вчителем інформатики в школі І-ІІІ ступенів №248 Деснянського району м. Києва за строковим трудовим договором по 26.06.2029 року (наказ №9-к від 11.01.2020), з 10.06.2020 року переведена на умови безстрокового трудового договору (наказ №139-с від 10.06.2020), де і продовжує працювати.

Позивач 15 травня 2010 року зареєструвала шлюб з ОСОБА_2 , рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 20 листопада 2019 року шлюб було розірвано, що підтверджується копією рішення суду.

Від шлюбу у подружжя народився син - ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , згідно копії повторного свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 26 жовтня 2022 року, прізвище дитини було змінено на « ОСОБА_8 » на підставі рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 09 листопада 2021 року.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 17 липня 2020 року визначено місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_7 разом із матір`ю ОСОБА_1 , за місцем її проживання: АДРЕСА_1 . Стягнуто ОСОБА_2 , аліменти в розмірі частини від усіх видів його доходів, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, на утримання неповнолітнього сина: ОСОБА_7 , починаючи з дня пред`явлення позову і до досягнення дитиною повноліття на користь матері дитини ОСОБА_1 .. Вказаним рішенням в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 третя особа служба у справах дітей та сім`ї Броварської районної державної адміністрації Київської області про визначення місця проживання неповнолітньої дитини з батьком відмовлено.

Позивач 16.10.2023 року, 22.11.2023 року, 14.12.2023 року, 31.01.2024 року, а також 03.06.2024 року зверталась до відповідача із заявами про надання додаткової відпустки, яка належить їй як одинокій матері відповідно до ст.19 Закону України «Про відпустки», однак отримувала відмову.

Відповідно до ст. 74 КЗпП України громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткові) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати.

Відповідно до статті 19 Закону України «Про відпустки» жінці, яка працює і має двох або більше дітей віком до 15 років, або дитину з інвалідністю, або яка усиновила дитину, матері особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, одинокій матері, батьку дитини або особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, який виховує їх без матері (у тому числі у разі тривалого перебування матері в лікувальному закладі), а також особі, яка взяла під опіку дитину або особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, чи одному із прийомних батьків надається щорічно додаткова оплачувана відпустка тривалістю 10 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів (стаття 73 КЗпП України).

Одинокою матір`ю слід вважати жінку, яка не перебуває у шлюбі і у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено у встановленому порядку за вказівкою матері; вдову; іншу жінку, яка виховує і утримує дитину сама.

Отже, право на додаткову відпустку мають такі одинокі матері: жінка, яка не перебуває у шлюбі і у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено у встановленому порядку за вказівкою матері; вдова; жінка, яка виховує дитину без батька (в тому числі і розлучена жінка, яка виховує дитину без батька, незважаючи на факт отримання аліментів, і жінка, яка вийшла заміж, але її дитина новим чоловіком не усиновлена).

Чинне законодавство не містить конкретного переліку документів, які необхідно пред`явити матері, яка виховує дитину без батька, для отримання додаткової соціальної відпустки.

Для підтвердження права на зазначену відпустку в цьому випадку роботодавцю має бути пред`явлений будь-який офіційно складений, оформлений та засвідчений в установленому порядку документ, у якому з достатньою достовірністю підтверджується відсутність участі батька у вихованні дитини.

Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року у справі №523/10844/16-ц.

Підставою для отримання статусу одинокої матері є відсутність запису про укладення шлюбу або наявність свідоцтва про розірвання шлюбу. Втім, свідоцтва недостатньо, необхідно також підтвердити факт того, що батько справді не бере участі у вихованні дитини (правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду 21 грудня 2020 року у справі №520/2226/19).

Встановлено, що на підтвердження доводів про те, що позивачка є одинокою матір`ю, яка виховує дитину без батька, надано: свідоцтво про народження дитини (а.с.26 том 1), рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 20 листопада 2019 року у справі № 361/1894/19 про розірвання шлюбу (а.с. 15 том 1), рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 17 липня 2020 року у справі № 361/2018/19 про визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з матір`ю ОСОБА_1 за місцем її проживання, та стягнення з ОСОБА_2 аліментів на утримання неповнолітнього сина (а.с. 17-25 том 1), характеристику про учня 3-Б класу спеціалізованої школи № 312 з поглибленим вивченням англійської мови міста Києва ОСОБА_7 , в якій зокрема зазначено, що « ОСОБА_9 (позивачка у справі) приймає саму активну участь у житті класу: відвідує батьківські збори, консультації, допомагає в організації дозвілля, є членом батьківського комітету класу, чого не можна сказати про батька, ОСОБА_10 , який за всі роки навчання не цікавився успіхами дитини і жодного разу не був у школі» (а.с.38 том 1), довідку спеціалізованої школи І ступеня № 312 з поглибленим вивченням англійської мови м. Києва від 03.05.2021 року, в якій зазначено, що протягом періоду навчання батько дитини, ОСОБА_2 , жодного разу не цікавився успіхами сина та не відвідував батьківських зборів (а.с. 39 том 1), копію довідки-характеристики Центру навчання плаванню Деснянського району м. Києва від 04.02.2022 року № 51.01-01/39 в якій зазначено, що приводить та забирає на тренування ОСОБА_7 мама, ОСОБА_1 , також мама сплачувала за поїздку до спортивно-оздоровчого комплексу в 2021 році (а.с. 40 том 1), копію довідки-характеристики Центру навчання плаванню Деснянського району м. Києва від 11.02.2022 року № 51.01-01/42 в якій зазначено, що батько ОСОБА_5 в басейні не з`являвся, по телефону з тренером свого сина не спілкувався (а.с. 41 том 1), копію листа Служби у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації від 07.12.2023 року № 10223-10223/Т-1528-1408, в якому зокрема зазначено, що спеціалістом Сліжби у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації 05.12.2023 року направлено запрошення батьку дитини, ОСОБА_2 , щодо надання пояснень про невиконання розпорядження Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації від 18.04.2023 № 198 «Про участь батька у вихованні малолітнього ОСОБА_11 ». На запрошення до Служби у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації батько дитини ОСОБА_2 не з`явився та письмових пояснень не надав (а.с. 42 том 1), копію заяви ОСОБА_2 адресована начальнику служби у справах дітей та сім`ї Деснянської районної у м. Києві державної адміністрації від 16.10.2023 року, в якій ОСОБА_2 зазначено, що з сином останній раз спілкувався в травні 2023 року, при зустрічі в школі (а.с. 43 том 1), копію акту підтвердження відсутності участі батька у вихованні дитини датовану 21 травня 2024 року, в якому зазначено, що ОСОБА_2 не виконує свої зобов`язання щодо піклування про здоров`я дитини, ОСОБА_11 , про її фізичний, духовний та моральний розвиток, не забезпечує здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, не приймає участі у підготовці її до самостійного життя, не дбає про те, щоб дитина була забезпечена необхідними продуктами харчування, одягом, відвідувала школу, а також не проводить час з дитиною, не займається її вихованням та розвитком. Даний акт складеним за участю трьох осіб, а саме сусідів, які мешкають за адресою АДРЕСА_2 (а.с. 45 том 1).

Суд апеляційної інстанції наголошує, що чинне законодавство не містить конкретного переліку документів, які слід пред`явити матері, що виховує дитину без батька, для отримання додаткової соціальної відпустки. Тому для підтвердження права на зазначену відпустку, роботодавцю необхідно надати будь-який оформлений та засвідчений у встановленому порядку документ, в якому з достатньою достовірністю підтверджується відсутність участі батька у вихованні дитини.

Однак надані позивачкою докази, не є підставою для досягнення висновку, що ОСОБА_2 не виконує свої зобов`язання щодо піклування дитини.

В суді апеляційної інстанції третя особа - батько дитини категорично заперечував щодо твердження, що він не приймає участі у вихованні дитини. Вказав, що аліменти сплачує.

З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, оскільки позивачкою не надано суду доказів, що вона є одинокою матір`ю та не доведено фактичні обставини відсутності батька у вихованні та утриманні малолітнього ОСОБА_11 , що в свою чергу позбавляє позивачку права на щорічну додаткова оплачувана відпустка тривалістю 10 календарних днів у відповідності до ст. 19 Закону України «Про відпустки».

Доводи апеляційної скарги про те, що позивачка ОСОБА_1 є одинока матір та в силу положення ст. 19 Закону України «Про відпустки» має право на додаткову оплачувану відпустку тривалістю 10 календарних днів, суд апеляційної інстанції відхиляє, оскільки позивачкою не надано жодного офіційно складеного, оформленого та засвідченого у встановленому порядку документу, у якому підтверджується відсутність участі батька у вихованні дитини.

Доводи апеляційної скарги про те, що батько дитини - ОСОБА_2 (третя особа у справі) не приймає участі у вихованні дитини і не спілкується з сином, а також добровільно відмовляється приймати участь у матеріальних витратах на дитину, у зв`язку з чим у 2019 році була подана позовна заява щодо стягнення з ОСОБА_2 аліментів на дитину, суд апеляційної інстанції відхиляє, оскільки такі твердження апелянта спростовуються матеріалами справи.

Судом встановлено, що відповідно до розпорядження Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації від 18.04.2023 року №198 «Про участь батька у вихованні малолітнього ОСОБА_11 », за зверненням ОСОБА_2 , визначено порядок спілкування батька, ОСОБА_2 з малолітнім ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 4 том 2)

В матеріалах справи містяться письмові пояснення третьої особи (батька дитини) ОСОБА_2 , який повідомив суду, що позивач чинить перешкоди у спілкуванні з дитиною, жодного разу не надала йому можливості зустрітися з сином, при цьому остання не виконує розпорядження Деснянської РДА в м. Києві від 18.04.2023 року. З цього приводу ОСОБА_2 звертався до Служби у справах дітей Деснянської РДА стосовно припинення домашнього насильства та неможливості спілкування з сином, як наслідок працівники служби проводили з ОСОБА_1 усні бесіди (а.с. 5 том 2).

Також ОСОБА_2 зазначав, що не маючи ніякої можливості зустрічатися з сином, він підтримує постійний контакт з класним керівником дитини та директором школи. На спроби побачити сина в школі, позивачка заборонила сину спілкуватися з батьком. Таким чином, зазначає, що ОСОБА_1 вводить суд в оману і маніпулює. Методи і способи виховання дитини з ним не обговорювались і не узгоджувались. Аліменти сплачує регулярно і в повному обсязі.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Аналогічний висновок міститься у постановах Верховного Суду від 29 січня 2024 року у справі № 185/9339/21, провадження № 61-8918сво23.

Отже твердження позивачки ОСОБА_1 про те, що батько дитини ОСОБА_2 ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків не відповідає дійсності та спростовується матеріалами справи.

Також колегія суддів погоджується з висновком судів про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зав`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Так, поняття моральної шкоди визначено у частині 2 статті 23 Цивільного кодексу України, згідно з якою моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Згідно з роз`ясненнями постанови Пленумом Верховного Суду України від 32 березня 1995 року №4 (із змінами і доповненнями від 25 травня 2001 року № 5) "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд у таких спорах повинен з`ясувати чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Таким чином, обов`язок доказування спричиненої моральної шкоди, її розміру та інших обставин, покладається на особу що позивається із таким позовом.

Суди першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивачкою не надано суду належних доказів її моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, заподіяних відповідачем, а також доказів наявності завданої моральної шкоди, а тому колегія суддів не вбачає підстав для задоволення вимоги щодо стягнення моральної шкоди.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що оскільки судом встановлено, що відповідачем не було порушено трудові права позивачки, тому відсутні підстави для відшкодування моральної шкоди. Крім того, у матеріалах справи відсутні будь-які докази які б підтвердили наявність винних дій відповідача, причинно-наслідкового зв`язку та наявності шкоди завданої позивачу.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.

З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції належним чином оцінив докази, дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, рішення суду ухвалене з додержанням норм процесуального права та правильним застосуванням норм матеріального права, і не може бути скасоване з підстав, викладених у апеляційній скарзі.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.374, 375 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 20 січня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено «23» травня 2025 року.

Головуючий суддя Л.П. Сушко

Судді К.П. Приходько

О.В. Желепа