Справа № 524/5825/25
Провадження № 2/524/4414/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.05.2025 року місто Кременчук

Суддя Автозаводського районного суду м.Кременчука Мельник Н.П., розглянувши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про визнання права власності,

УСТАНОВИВ:

20.05.2025 ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до АТ КБ «Приватбанк» про визнання права власності.

Відповідно до позовної заяви та з відповіді Єдиного державного демографічного реєстру № 1403262 від 22.05.2025 місцезнаходження АТ КБ «Приватбанк» значиться за адресою: м. Київ, вул. Грушевського, 1Д.

Питання про територіальну підсудність позову суд вирішує з урахуванням правил про підсудність, визначені ст. ст. 27 - 30 ЦПК України.

Позови до юридичних осіб пред`являються в суд за їхнім місцезнаходженням згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань (ст. 27 ЦПК України).

Позивачка в позові зазначає, що спірні правовідносини регулюються Законом України «Про захист прав споживачів» (далі - Закон).

Згідно ч.5 ст. 28 ЦПК України позови про захист прав споживачів можуть пред`являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування споживача або за місцем заподіяння шкоди чи виконання договору.

Згідно преамбули цього Закону ним регулюються відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

Споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних із підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (п. 22 ч. 1 ст.1 Закону).

Крім інших випадків порушень прав споживачів, що можуть бути встановлені та доведені виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та пов`язаного з ним законодавства вважаються у будь-якому разі порушеними, якщо: (1) при реалізації продукції будь-яким чином порушується право споживача на свободу вибору продукції; (2) при реалізації продукції будь-яким чином порушується свобода волевиявлення споживача та/або висловлене ним волевиявлення; (3) при наданні послуги, від якої споживач не може відмовитись, а одержати може лише в одного виконавця, виконавець нав`язує такі умови одержання послуги, які ставлять споживача у нерівне становище порівняно з іншими споживачами та/або виконавцями, не надають споживачеві однакових гарантій відшкодування шкоди, завданої невиконанням (неналежним виконанням) сторонами умов договору; (4) порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач; (5) будь-яким чином (крім випадків, передбачених законом) обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію; (6) споживачу реалізовано продукцію, яка є небезпечною, неналежної якості, фальсифікованою; (7) ціну продукції визначено неналежним чином; (8) документи, що підтверджують виконання договору, учасником якого є споживач, своєчасно не передано (надано) споживачу (ст. 21 Закону).

Із п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 12.04.1996 «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів» вбачається, що позовна заява про захист прав споживача повинна містити відомості: про те, яке право споживача порушено; коли і в чому це виявилося; про способи захисту, які належить вжити суду; про розмір сум, щодо яких заявлено вимоги, з відповідними розрахунками і обґрунтуванням; про докази, що підтверджують позов. До заяви повинні бути додані необхідні документи - залежно від заявлених вимог (наприклад, договір, квитанція-замовлення, квитанція-зобов`язання, транспортна чи інша накладна, чек, касовий ордер).

Таким чином, позивач, вважаючи себе споживачем, при зверненні до суду згідно ст. 175 ЦПК України зобов`язаний викласти зміст позовних вимог та обставини, якими він обґрунтовує вказані позовні вимоги у відповідності до норм Закону, зазначивши про те, яке право споживача порушено у відповідності до ст. 21 цього Закону, навівши підтвердження, що між сторонами існують правовідносини, які регулюються зазначеним Законом.

Права особи, як споживача, охоплюються і мають місце на стадії придбання, замовлення, використання або реалізації наміру придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, а коли така продукція вже придбана, замовлена або використовується, то діють правила і норми відповідних договірних правовідносин, тому до спорів щодо виконання цього договору Закон України «Про захист прав споживачів» не може застосовуватись.

Отже, при посиланні на норми Закону повинно мати місце порушення прав споживача на стадії придбання, замовлення, використання або реалізації наміру придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, однак в позові відсутнє таке обґрунтуванням позовних вимог.

Крім цього, відповідно до ст. 11 Закону цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування», згідно п. 11 ч. 1 ст. 1 якого споживчий кредит - це грошові кошти, що надаються споживачу на придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Однак, матеріали позову не дають можливості встановити приналежність цього договору до договорів споживчого кредитування та чи розповсюджуються на нього вимоги законів України «Про захист прав споживачів», «Про споживче кредитування».

Підстави, визначені Законом для захисту порушеного права споживача, не пов`язані з предметом пред`явленого позову, а тому позов підлягає направленню до іншого суду за правилами загальної підсудності (за місцезнаходженням відповідача).

На підставі ч. 9 ст. 187 ЦПК України, якщо за результатами отриманої судом інформації буде встановлено, що справа не підсудна цьому суду, суд надсилає справу за підсудністю у порядку, встановленому ст. 31 цього Кодексу.

Суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо справа належить до територіальної юрисдикції іншого суду (п.1 ч.1 ст. 31 ЦПК України). Спори між судами про підсудність не допускаються. Справа, передана з одного суду до іншого в порядку, встановленому ст. 31 цього Кодексу, повинна бути прийнята до провадження судом, якому вона надіслана (ст. 32 ЦПК України).

З урахуванням наведеного справу слід направити за підсудністю до Печерського районного суду міста Києва.

Керуючись ст.ст. 27, 31, 32, 187, 260, 261, 353 ЦПК України, суддя

ПОСТАНОВИВ:

Матеріали цивільної справи № 524/5825/25, провадження № 2/524/44140/25, за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про визнання права власності направити до Печерського районного суду міста Києва (вул. Володимирська, 15, м. Київ) за підсудністю.

Передача справи на розгляд іншого суду здійснюється на підставі ухвали суду не пізніше п`яти днів після закінчення строку на її оскарження, а в разі подання скарги - не пізніше п`яти днів після залишення її без задоволення.

Ухвала може бути оскаржена до Полтавського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня проголошення.

Суддя Н.П. Мельник