КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/3425/2025
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів

судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Болотова Є.В.,

суддів: Музичко С.Г., Сушко Л.П.,

при секретарі Яхно П.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління освіти Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації, третя особа: Ліцей № 240 «Соціум» Оболонського району м. Києва, про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

за апеляційною скаргою Управління освіти Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 20 вересня 2024 року, ухваленого під головуванням судді Белоконної І.В.,-

встановив:

У грудні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду із названим позовом.

Позивач просила стягнути з Управління освіти Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 13 вересня 2022 року по 11 жовтня 2023 року.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 13 вересня 2022 року наказом № 151-к позивача звільнено з посади секретаря-друкарки Навчально-виховного комплексу «Школа I-II ступенів - ліцей «Управлінські технології» № 240 «Соціум» (назва після зміни - Ліцей № 240 «Соціум» Оболонського району м. Києва) у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці (зміни штатного розпису) відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 11 жовтня 2023 року у справі № 756/9297/22 визнано протиправним та скасовано наказ про звільнення позивача.

В частині позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовлено у зв`язку із тим, що належним відповідачем є Управління освіти Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації.

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Управління освіти Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 13 вересня 2022 року по 11 жовтня 2023 року.

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 20 вересня 2024 року названий позов задоволено.

Стягнуто з Управління освіти Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 13 вересня 2022 року по 11 жовтня 2023 року у розмірі 100 493 грн 52 коп. з відрахуванням обов`язкових платежів до державного бюджету.

Стягнуто з Управління освіти Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації в дохід держави сплачений судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 1 073 грн 60 коп.

В апеляційній скарзі Управління освіти Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації просить рішення суду від 20 вересня 2024 року скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги залишити без задоволення.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 заперечила щодо вимог апеляційної скарги, просила рішення суду залишити без змін.

У судовому засіданні представник Управління освіти Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації вимоги апеляційної скарги підтримав.

Представник ОСОБА_1 проти апеляційної скарги заперечила.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Задовольняючи позовні вимоги до Управління освіти Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації, суд першої інстанції виходив із їх доведеності та обґрунтованості.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Встановлено, що 13 вересня 2022 року наказом № 151-к ОСОБА_1 звільнено з посади секретаря-друкарки Навчально-виховного комплексу «Школа I-II ступенів - ліцей «Управлінські технології» № 240 «Соціум» (назва станом на день розгляду справи - Ліцей № 240 «Соціум» Оболонського району м. Києва) у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці (зміни штатного розпису) відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 11 жовтня 2023 року у справі № 756/9297/22 визнано протиправним та скасовано наказ № 151-к від 13 вересня 2022 року.

В іншій частині позовних вимог відмовлено у зв`язку з тим, що НВК № 240 «Соціум» не є належним відповідачем за позовом ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Обгрунтовуючи позовну заяву, ОСОБА_1 зазначила, що із Управління освіти Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації має бути стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 13 вересня 2022 року по 11 жовтня 2023 року.

За змістом ст. 51 ЦПК України належними є сторони, які є суб`єктами спірних правовідносин. Відповідачем є та зі сторін у процесі, яка вказується позивачем як порушник його права. Належним є відповідач, який дійсно є суб`єктом порушеного, оспорюваного чи невизнаного матеріального правовідношення. Належність відповідача визначається, перш за все, за нормами матеріального права. Тому, неналежним відповідачем є особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона повинна відповідати за пред`явленим позовом.

Згідно ст. ст. 51, 175 ЦПК на позивача покладено обов`язок визначати відповідача у справі. При цьому, суд, при розгляді справи має виходити зі складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача.

Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

З аналізу наведеної статті слідує, що законодавець поклав на позивача обов`язок визначати відповідача у справі і суд повинен розглянути позов щодо тих відповідачів, яких визначив позивач. Водночас, якщо позивач помилився і подав позов до тих, хто відповідати за позовом не повинен, або притягнув не всіх, він не позбавлений права звернутись до суду з клопотанням про заміну неналежного відповідача чи залучення до участі у справі співвідповідачів і суд таке клопотання задовольняє.

Тобто ініціатива щодо заміни неналежного відповідача повинна виходити від позивача, який повинен подати клопотання. У цьому клопотанні позивач обґрунтовує необхідність такої заміни, а саме, чому первісний відповідач є неналежним і хто є відповідачем належним. Подання позивачем такого клопотання свідчить, що він не лише згідний, але й просить про заміну неналежного відповідача належним.

З урахуванням принципу диспозитивності суд не має права проводити заміну неналежного відповідача належним з власної ініціативи. Пленум Верховного Суду України у п. 8 постанови від 12червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз`яснив, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі чи залишення заяви без руху, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному статтею 33 ЦПК. Після заміни неналежного відповідача або залучення співвідповідача справа розглядається спочатку в разі її відкладення або за клопотанням нового відповідача чи залученого співвідповідача та за його результатами суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача.

Пред`явлення позову до неналежного відповідача є підставою для відмови у позові, що не позбавляє позивача права пред`явити позов до належного відповідача.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 березня 2021 року у справі № 731/115/20 (провадження № 61-15526св20) зазначено, що «встановлено, що ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з Озерянського ЗЗСО І-ІІІ ступенів, яка є юридичною особою. Відповідно, на Озерянський ЗЗСО І-ІІІ ступенів як роботодавця покладено передбачений статтею 21 КЗпП України обов`язок виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи. Згідно із приписами статті 80 Цивільного кодексу України юридична особа наділена цивільною правоздатністю і дієздатністю та може бути позивачем та відповідачем у суді. У відповідності до положень статті 96 ЦК України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями. Юридична особа відповідає за своїми зобов`язаннями усім належним їй майном. Учасник (засновник) юридичної особи не відповідає за зобов`язаннями юридичної особи, а юридична особа не відповідає за зобов`язаннями її учасника (засновника), крім випадків, встановлених установчими документами та законом. ОСОБА_1, як позивач, просив суд, крім іншого, поновити його на посаді директора Озерянського ЗЗСО І-ІІІ ступенів з 14 лютого 2020 року, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу, заборгованість по заробітній платі та середній заробіток за період затримки розрахунку. Із змісту вказаних вимог убачається, що вони стосуються прав та обов`язків Озерянського ЗЗСО І-ІІІ ступенів, як особи, за рахунок якої можливо задовольнити ці позовні вимоги. Разом із тим, Озерянський ЗЗСО І-ІІІ ступенів не був залучений до участі у справі в якості відповідача (співвідповідача)».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 березня 2020 року у справі № 401/3088/17 (провадження № 61-44227св18) зазначено, що «згідно зі статтею 21 КЗпП України належним відповідачем у справі за позовом про оплату праці є та юридична особа (підприємство, установа, організація), з якою позивачем укладено трудовий договір. Суди попередніх інстанцій, ухвалюючи судові рішення по суті спору не звернули увагу, що ОСОБА_1 заявила свої вимоги про поновлення на роботі, скасування наказу про звільнення, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, грошової винагороди за сумлінну працю та відшкодування моральної шкоди завданої незаконним звільненням не до юридичної особи з якою перебувала у трудових відносинах - Великоандрусівської загально-освітньої школи І-ІІІ ступенів, правонаступником, якої після реорганізації є КЗ «Навчально-виховний комплекс «Загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів - дошкільний навчальний заклад», а до Великоандрусівської сільської ради Світловодського району Кіровоградської області та голови комісії з реорганізації ОСОБА_9. При цьому будь-які рішення сільської ради не були предметом оскарження в межах розглядуваної справи, а ОСОБА_9 у спірних правовідносинах, у тому числі при прийнятті оспорюваного наказу про звільнення ОСОБА_1 діяла не від власного імені, а як керівник навчального закладу - школи. Належним відповідачем за вимогами ОСОБА_1 про поновлення на роботі, скасування наказу про звільнення, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, грошової винагороди за сумлінну працю та відшкодування моральної шкоди завданої незаконним звільненням мав бути роботодавець - Великоандрусівська загально-освітня школа І-ІІІ ступенів, яка на час пред`явлення позову мала статус юридичної особи, а в подальшому її правонаступник, яким після реорганізації став КЗ «Навчально-виховний комплекс «Загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів - дошкільний навчальний заклад»».

У постанові Верховного Суду від 23листопада 2022 року за № 733/1093/21 зазначено: «У справі, що переглядається: при зверненні із позовом ОСОБА_2 просила, зокрема, стягнути з Більмачівської гімназії Ічнянської міської ради середній заробіток за час вимушеного прогулу за період із 31 серпня 2021 року до дня поновлення на роботі;

при відмові у задоволенні позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу апеляційний суд зазначив, що фінансове забезпечення Більмачівської гімназії Ічнянської міської ради, в тому числі виплату заробітної плати, покладено на відділ освіти Ічнянської міської ради, який не було залучено до участі у справі співвідповідачем;

апеляційний суд не врахував, що ОСОБА_2 перебувала у трудових відносинах із Більмачівською гімназією Ічнянської міської ради і саме на Більмачівську гімназію Ічнянської міської ради як роботодавця покладено передбачений статтею 21 КЗпП України обов`язок виплачувати працівникові заробітну плату;

за таких обставин суд апеляційної інстанції зробив помилковий висновок про те, що належним відповідачем за вимогою про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є відділ освіти Ічнянської міської ради».

Враховуючи, що ОСОБА_1 перебувала у трудових відносинах із Навчально-виховним комплексом «Школа І-ІІ ступенів - ліцей «Управлінські технології» № 240 «Соціум», відтак, саме на вказаний навчально-виховний комплекс покладено обов`язок своєчасної виплати заробітної плати та середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Колегія суддів вважає помилковим та необгрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що належним відповідачем у справі за позовом ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку є Управління освіти Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації.

Дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що у задоволенні позовної заяви ОСОБА_3 необхідно відмовити, оскільки пред`явлення позову до неналежного відповідача є підставою для відмови у позові.

Протилежний висновок суду першої інстанції є помилковим.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин справи, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що рішення суду від 20 вересня 2024 року ухвалено з неповним з`ясуванням обставин справи, з неправильним застосуванням норм матеріального права, з порушенням норм процесуального права, а тому підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Позивач звільнена від сплати судового збору, а тому Управлінню освіти Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації слід компенсувати судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1 610 грн 40 коп. за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу Управління освіти Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації задовольнити.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 20 вересня 2024 року скасувати.

Ухвалити нове рішення суду.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Управління освіти Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації, третя особа: Ліцей № 240 «Соціум» Оболонського району м. Києва, про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовити.

Компенсувати Управлінню освіти Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації сплачений судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1 610 грн 40 коп. за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного судового рішення.

Повний текст складено 27 травня 2025 року.

Суддя-доповідач Є.В. Болотов

Судді: С.Г. Музичко

Л.П. Сушко