Житомирський апеляційний суд
Справа №295/4833/24 Головуючий у 1-й інст. Зосименко О. М.
Категорія 8 Доповідач Шевчук А. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2025 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді Шевчук А.М.,

суддів: Коломієць О.С., Талько О.Б.,

за участі секретаря судового засідання Бузган А.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі

цивільну справу №295/4833/24 за позовом ОСОБА_1 до Житомирської міської ради в особі Управління житлового господарства Житомирської міської ради та ОСОБА_2 про визнання права на приватизацію та зобов`язання вчинити дії

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Богунського районного суду м.Житомира від 03 вересня 2024 року, яке ухвалене під головуванням судді Зосименка О.М. у м.Житомирі,

в с т а н о в и в:

У квітні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Житомирської міської ради в особі Управління житлового господарства Житомирської міської ради та ОСОБА_2 . Просила: визнати за нею право на приватизацію квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 22,9 кв.м, безоплатно; зобов`язати Управління житлового господарства Житомирської міської ради, як орган приватизації державного житлового фонду, провести за нею приватизацію квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 22,9 кв.м, безоплатно.

Позов обґрунтований тим, що після укладення 16 березня 2012 року шлюбу з ОСОБА_2 вона вселилася до квартири АДРЕСА_1 , у якій на той час проживав її чоловік, та 04 квітня 2012 року була зареєстрована за вказаною адресою. Між Житлово-ремонтним експлуатаційним підприємством ВАТ «Житомирського заводу Хімічного волокна», як орендодавцем, та її чоловіком ОСОБА_2 , як орендарем, 23 лютого 2004 року укладався договір оренди вказаної вище квартири. Ордер на цю квартиру не видавався. Після прийняття житлового будинку АДРЕСА_2 до комунальної власності Житомирської міської ради жодні договори з ними, як користувачами, не укладалися. Отже, спірна квартира площею 22,9 кв.м наразі є об`єктом комунальної власності Житомирської міської ради та нею право на приватизацію державного житлового фонду не використано. Вона 07 грудня 2023 року звернулася до Житомирської міської ради з заявою про надання права на приватизацію квартири АДРЕСА_1 , надавши копії документів. За результатами розгляду заяви листом від 13 грудня 2023 року за №1-78/УЖГ1558 отримала безпідставну відмову в приватизації житла через відсутність ордера про надання житлової площі або архівного витягу про надання житлової площі. Вважає, що відмова Житомирської міської ради не ґрунтується на положеннях чинного законодавства України. Іншого житла в користуванні або у власності вона не має, житлових чеків не використала, займане житло не є аварійним, службовим чи відомчим житловим фондом, до цього часу перебуває в комунальній власності Житомирської міської ради. Її чоловік ОСОБА_2 , з яким укладався договір, не заперечує про приватизацію всієї квартири саме нею, неповнолітніх (а також інших повнолітніх) членів сім`ї, окрім її чоловіка, в квартирі не зареєстровано. Протягом 20 років її чоловік ОСОБА_2 та на протязі 12 років спільного проживання вони постійно сплачують комунальні послуги за житло, а саме: за опалення та гаряче водопостачання, за природний газ, електроенергію, послуги з управління багатоквартирним будинком, водопостачання і водовідведення. Заборгованості за вказаним платежами не має. Вони здійснили ремонт у квартирі та встановили побутову техніку. За період із 2014 року по цей час Житомирська міська рада з будь-якими позовами до них не зверталася. Приватизація займаної квартири не порушує прав інших осіб.

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 03 вересня 2024 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, позивач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення норм матеріального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги аргументує тим, що суд першої інстанції не взяв до уваги той факт, що до моменту передачі будинку АДРЕСА_2 , у якому знаходиться квартира АДРЕСА_3 , від ВАТ «Житомирський завод хімічного волокна» до Житомирської міської ради, тобто до 01 листопада 2014 року, жодних претензій щодо розірвання договору оренди (найму) або його припинення не надходило. Судом також не надано оцінки тому факту, що після прийняття житлового будинку АДРЕСА_2 до комунальної власності Житомирської міської ради у відповідності до акта приймання-передачі житлового фонду від 01 листопада 2014 року жодні договори з Житомирською міською радою та ними, як користувачами, не укладалися. З будь-якими претензіями Житомирська міська рада за період їхнього користування квартирою із 01 листопада 2014 року до моменту звернення з позовом до суду не зверталася. Крім того, розглядаючи цей спір, суд першої інстанції не звернув уваги, що на протязі 20 років її чоловік ОСОБА_2 та на протязі 12 спільних років проживання вони постійно сплачували комунальні послуги за житло та за весь час проживання орендодавці жодних претензій до них не мали. Законодавство пов`язує право осіб на приватизацію не лише з фактом їхньої реєстрації в спірній квартирі, а з їхнім правом на житло та фактом проживання у спірній квартирі. Вона тривалий час, а саме, із 04 квітня 2012 року зареєстрована та проживає у квартирі АДРЕСА_1 . Відповідно до наданих документів своїм правом на безоплатну приватизацію не скористалася, сплачує комунальні послуги, проводить ремонти, іншого житла не має, а тому на підставі Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» має право на приватизацію квартири, в якій проживає. Суд першої інстанції при ухваленні рішення не застосував до спірних правовідносин положення частини першої ст.764 ЦК України, чим порушив норми матеріального права, оскільки не застосовано закон, який підлягав застосуванню до спірних правовідносин, а стосовно того, що до закінчення строку дії договору оренди квартира була приватизована ОСОБА_2 , то таких відомостей не існує в природі, оскільки за таких обставин був би відсутнім спір. Її чоловік ОСОБА_2 не заперечує щодо приватизації всієї квартири саме нею, а інших осіб у квартирі, крім чоловіка, не зареєстровано.

Від інших учасників справи відзиву на апеляційну скаргу не надходило. Відповідно до частини третьої ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її адвокат Жуковська Л.А. апеляційну скаргу підтримали та просять її задовольнити, - рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

Відповідач ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу позивача задовольнити, оскільки він згодний із тим, щоб дружина приватизувала квартиру лише на себе та інших членів сім`ї, які б мали право на користування спірною квартирою, крім нього, не має.

Представник відповідача Управління житлового господарства Житомирської міської ради в судове засідання не з`явився. Управління житлового господарства Житомирської міської ради спрямувало до суду заяву про розгляд апеляційної скарги у відсутність їх представника. Просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити. Відповідно до частини другої ст.372 ЦПК України неявка сторін та інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до положень ст.367 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_2 , починаючи з 24 лютого 2009 року, а ОСОБА_1 , починаючи з 04 квітня 2012 року (з моменту реєстрації), до моменту передачі будинку в комунальну власність міста проживали у квартирі АДРЕСА_1 без жодних правових підстав, та у позивача на момент звернення із заявою про приватизацію квартири відсутні будь-які документи, які підтверджують вселення у житло та користування ним на законних підставах (договір оренди житла, договору найму жилого приміщення або ордер на квартиру).

Колегія суддів не може погодитися з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Із матеріалів справи вбачається та апеляційним судом установлено, що ОСОБА_2 із 28 лютого 2004 року зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 , що підтверджується витягом із реєстру територіальної громади (а.с.26). На ім`я ОСОБА_2 виготовлений технічний паспорт на спірну однокімнатну квартиру загальною площею 22,9 кв.м, який складений 09 лютого 2004 року (а.с.16).

Між ОСОБА_2 (орендар) та Житлово-ремонтним експлуатаційним підприємством ВАТ «Житомирського заводу Хімічного волокна» (орендодавець) 23 лютого 2004 року укладений договір оренди (далі - договір), за умовами якого ОСОБА_2 отримав у довгострокове користування терміном на 5 років індивідуально визначене майно - житлове приміщення площею 22,9 кв.м за адресою: АДРЕСА_4 (п.п.1.1, 2.1 договору оренди).

Пунктом 2.4 договору визначено, що у разі припинення цього договору майно повертається орендарем орендодавцю.

Цей договір укладено строком на 5 років, що діє з 23 лютого 2004 року до 23 лютого 2009 року (п.9.1 договору).

У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну цього договору після закінчення строку його чинності протягом одного місяця договір вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені цим договором (п.9.6 договору).

Пунктом 9.7 договору оренди передбачено, що реорганізація орендодавця чи орендаря або перехід права власності на орендоване майно третім особам не визнається підставою для зміни чи припинення чинності цього договору і він зберігає свою чинність для нового власника орендованого майна (його правонаступників), за винятком випадку приватизації орендованого майна орендарем.

Пунктом 9.8 договору врегульовано, що чинність цього договору припиняється внаслідок: закінчення строку, на який його було укладено; приватизації орендованого майна орендарем; загибелі орендованого майна; достроково за взаємною згодою сторін або за рішенням арбітражного суду.

Між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 16 березня 2012 року зареєстрований шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 від 16 березня 2012 року (а.с.13).

Відповідно до витягу з реєстру територіальної громади ОСОБА_1 із 04 квітня 2012 року зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 (а.с.27).

Згідно з рішенням виконкому Житомирської міської ради від 03 липня 2013 року №299 «Про затвердження складу комісії з питань прийняття в комунальну власність міської ради відомчого житлового фонду та інших об`єктів соціальної сфери» та акта приймання-передачі житлового фонду в комунальну власність від 17 листопада 2014 року, будинок АДРЕСА_2 , який перебував на балансі ВАТ «Житомирський завод хімічного волокна», прийнятий до комунальної власності Житомирської міської ради (а.с.18-22).

За змістом положень частини першої ст.764 ЦК України, у редакції, що діяла на час укладення договору оренди спірної квартири АДРЕСА_3 , та у редакції, яка діє з часу прийняття багатоповерхового будинку АДРЕСА_2 до комунальної власності Житомирської міської ради, якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму, то, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором.

Матеріали справи не містять доказів заперечень наймодавця (орендодавця) або нового власника багатоповерхового будинку (правонаступника наймодавця (орендодавця)) щодо подальшого користування наймачем (орендарем) ОСОБА_2 спірною квартирою, а тому договір оренди від 23 лютого 2004 року вважається пролонгованим за умовами самого договору та положеннями чинного законодавства. Також матеріали справи не містять доказів заперечень ЖРЕП ВАТ «Житомирського заводу хімічного волокна» або Житомирської міської ради щодо користування позивачем ОСОБА_1 спірною квартирою, як дружиною та членом сім`ї наймача (орендаря) ОСОБА_2 , а тому висновки суду першої інстанції з приводу проживання позивача ОСОБА_1 у спірній квартирі без жодних правових підстав є помилковими, які не відповідають обставинам справи та ґрунтуються на неправильному застосуванні норм матеріального права.

Отже, позивач ОСОБА_1 правомірно постійно користується спірною квартирою із 2012 року.

Позивач 07 грудня 2023 року зверталася до Управління житлового господарства Житомирської міської ради з заявою з питання приватизації квартири АДРЕСА_1 . Листом від 13 грудня 2023 року №1-78/УЖГ1558 Управління житлового господарства Житомирської міської ради повідомило ОСОБА_1 , що питання приватизації квартири не може бути прийнято до розгляду без копії ордеру або архівного витягу про надання жилої площі (а.с.12 т.1).

Відповідно до ст.345 ЦК України, фізична або юридична особа може набути право власності на майно у разі приватизації державного та комунального майна у порядку, встановленому законом. Зазначена норма є загальною, оскільки відсилає до спеціального законодавства.

Згідно з частиною першою ст.4 ЖК України жилі будинки і жилі приміщення в будівлях, що знаходяться на території України, утворюють житловий фонд.

Частиною першою ст.5 ЖК України передбачено, що державний житловий фонд перебуває у віданні місцевих рад (житловий фонд місцевих Рад) та у віданні міністерств, державних комітетів і відомств (відомчий житловий фонд).

У частині третій ст.9 ЖК України визначено, що громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом.

Згідно з частиною третьою ст.48 ЖК України громадяни, які одержали житло у державному фонді, мають право на його приватизацію відповідно до вимог чинного законодавства.

Статтею 61 ЖК України передбачено, що користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер. Типовий договір найму жилого приміщення, правила користування жилими приміщеннями, утримання жилого будинку і придомової території затверджуються Кабінетом Міністрів України. Умови договору найму жилого приміщення, що обмежують права наймача та членів його сім`ї порівняно з умовами, передбаченими цим Кодексом, Типовим договором найму жилого приміщення та іншими актами законодавства України, є недійсними.

Відповідно до частин першої та другої ст.64 ЖК України, члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом частини першої ст.58 ЖК України ордер є єдиною підставою для вселення в надане громадянину жиле приміщення.

Правові основи приватизації державного житлового фонду, його подальшого використання й утримання визначені Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Статтею 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» визначено, що приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т.ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Державний житловий фонд - це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ.

За своєю правовою природою приватизація житла є правочином, за яким особа безоплатно, у межах норм, встановлених законом, набуває у власність житлове приміщення, яке перебуває у його правомірному користуванні.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року в справі №200/18858/16-ц.

Відповідно до ст.1, частини першої ст.5, ст.8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», наймачі квартир (будинків) державного житлового фонду та члени їх сімей, які постійно проживають у квартирі разом із наймачем або за якими зберігається право на житло, мають право на приватизацію займаних квартир шляхом передачі їм цих квартир в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у даній квартирі, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, на підставі рішення відповідного органу приватизації.

Кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою один раз (частина п`ята ст.5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»).

Відповідно до ст.5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» умовою безоплатної передачі наймачеві та членам його сім`ї квартири (будинку), що підлягає приватизації, є відповідність загальної площі квартири (будинку) нормі, передбаченій абзацом другим частини першої ст.3 Закону (пункт 1 частини першої); якщо загальна площа квартири менше площі, яку має право отримати сім`я наймача безоплатно, наймачу та членам його сім`ї видаються житлові чеки, сума яких визначається виходячи з розміру недостатньої площі та відновної вартості одного квадратного метра (частина друга); якщо загальна площа квартири (будинку) перевищує площу, яку має право отримати сім`я наймача безоплатно, наймач здійснює доплату цінними паперами, одержаними для приватизації державних підприємств чи землі, а у разі їх відсутності - грошима (частина третя). Отже, безоплатна приватизація державного житлового фонду обумовлюється загальною площею квартири (будинку), в якій постійно проживає наймач та члени його сім`ї, і санітарною нормою загальної площі, що підлягає приватизації, та не обмежується кількістю квартир (будинків) державного житлового фонду, площа яких відповідає зазначеній санітарній нормі. Тому громадяни України мають право використати житлові чеки для приватизації державного житлового фонду у повному обсязі незалежно від того, вкладається в санітарну норму загальна площа однієї чи кількох квартир (будинків).

Тобто, якщо площа займаної квартири (будинку) менша санітарної норми, то громадянин України має право використати залишок житлового чека для приватизації іншої квартири(будинку) державного житлового фонду, наймачем якої він є, або частки майна державних підприємств, земельного фонду (ст.4 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»).

Згідно з частинами першою та третьою ст.8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та п.13 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16 грудня 2009 року №396, приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина.

Відповідно до частини десятої ст.8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» органи приватизації, органи місцевого самоврядування не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у приватизації займаного ними житла, крім випадків, передбачених законом.

Перелік таких випадків чітко визначений у законодавстві і є вичерпним. До них відноситься, зокрема, ненадання особою необхідних документів для приватизації, перелік яких наведений в пункті 18 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян (далі -Положення).

Згідно з п.17 Положення, громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім`ї на умовах найму квартиру (будинок), жиле приміщення в гуртожитку, кімнату в комунальній квартирі, звертається до органу приватизації, де одержує бланк заяви та необхідну консультацію. Пунктом 18 Положення затверджено перелік документів, які подаються громадянином до органу приватизації.

Відповідно до п.18 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16 грудня 2009 року №396, громадянином до органу приватизації подаються: заява на приватизацію квартири (будинку), жилого приміщення у гуртожитку, кімнати у комунальній квартирі; копії документів, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України, громадянина, який подає заяву, та всіх членів його сім`ї (для осіб, які не досягли 14 років, копії свідоцтв про народження), які проживають разом з ним; копії довідок про присвоєння реєстраційного номера облікової картки платника податку громадянина, який подає заяву, та всіх членів його сім`ї, які проживають разом з ним (крім випадків, коли через свої релігійні переконання особи відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку в паспорті); копії документів, виданих органами державної реєстрації актів цивільного стану або судом, що підтверджують родинні відносини між членами сім`ї (свідоцтва про народження, свідоцтва про шлюб, свідоцтва про розірвання шлюбу, рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили тощо); довідки про реєстрацію місця проживання громадянина, який подає заяву, та всіх членів його сім`ї, зареєстрованих у квартирі (будинку), жилому приміщенні в гуртожитку, кімнаті у комунальній квартирі; технічний паспорт на квартиру (кімнату, жилий блок, секцію) у житловому будинку (гуртожитку), а на одноквартирний будинок - технічний паспорт на садибний (індивідуальний) житловий будинок; копія ордера на жиле приміщення або ордера на жилу площу в гуртожитку; документ, що підтверджує невикористання ним та членами його сім`ї житлових чеків для приватизації державного житлового фонду; копія документа, що підтверджує право на пільгові умови приватизації відповідно до законодавства (за наявності); заява-згода тимчасово відсутніх членів сім`ї наймача на приватизацію квартири (будинку), жилого приміщення у гуртожитку, кімнати у комунальній квартирі.

Відповідно до пункту 20 зазначеного Положення, документом, що підтверджує невикористання громадянином житлових чеків для приватизації державного житлового фонду, є довідка(и), видана(і) органом приватизації за попереднім(и) місцем(ями) проживання (після 1992 року), щодо невикористання права на приватизацію державного житлового фонду (крім території проведення антитерористичної операції та тимчасово окупованої території).

За змістом наведених вище нормативно-правових актів, якими врегульовано порядок приватизації державного житлового фонду, особа, що бажає скористатися таким правом, звертається до відповідного органу із заявою, до якої додає необхідні документи, а цей орган приймає відповідне рішення, яке у випадку незгоди з ним заявника може бути предметом оскарження в суді.

У частині десятій ст.8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» закріплено, що органи приватизації, органи місцевого самоврядування не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у приватизації займаного ними житла, крім випадків, передбачених законом.

Перелік таких випадків чітко визначений у законодавстві і є вичерпним (ч.2 ст.2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»).

Ст.1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Відповідно до ст.18 Конвенції обмеження, які дозволяються нею щодо згаданих прав та свобод, можуть застосовуватися тільки з тією метою, з якою вони передбачені.

Набуття квартири у приватну власність пов`язане із майновим правом у контексті тлумачення Європейським Судом з прав людини ст.1 Протоколу 1 до Європейської конвенції з прав людини поняття майно, оскільки існує у вигляді вимог, стосовно яких позивач наводить доводи, що він має принаймні законні сподівання (котрі ґрунтуються на законодавчих нормах) на набуття права володіння, користування, розпорядження. Такі сподівання виникли у позивача з моменту набуття нею на законних підставах права на користування спірною квартирою.

Ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод слід застосовувати для захисту «правомірних (законних) очікувань» щодо певного стану речей (у майбутньому), оскільки їх можна вважати складовою частиною власності. Правомірні очікування виникають в особи, якщо вона дотримала всіх вимог законодавства для отримання відповідного рішення уповноваженого органу, а тому мала всі підстави вважати таке рішення дійсним і розраховувати на певний стан речей. Тобто, в рішеннях ЄСПЛ установив, що наявність «правомірних (законних) очікувань» є передумовою для відповідного захисту. У свою чергу, умовою наявності «правомірних очікувань» у розумінні практики ЄСПЛ є достатні законні підстави. Інакше кажучи, «правомірні (законні) очікування» - очікування можливості здійснення певного права як прямо гарантованого, так і опосередкованого, у разі якщо особа прямо не виключена з кола осіб, які є носіями відповідного права.

Практикою ЄСПЛ сформовано підхід щодо розуміння правової визначеності як засадничої складової принципу верховенства права. Зокрема, у Рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 1999 року в справі «Брумареску проти Румунії» зазначено, що принцип правової визначеності є складовою верховенства права (п.61). Також у Рішенні від 13 грудня 2001 року в справі «Церква Бессарабської Митрополії та інші проти Молдови» ЄСПЛ зазначив, що закон має бути доступним та передбачуваним, тобто вираженим з достатньою точністю, щоб дати змогу особі в разі необхідності регулювати його положеннями свою поведінку (п.109).

Спір у цій справі виник із приводу приватизації позивачем ОСОБА_1 однокімнатної квартири АДРЕСА_1 , що переданий із відомчого житлового фонду до комунальної власності Житомирської міської ради.

Як уже зазначалося вище, позивач ОСОБА_1 вселилася у квартиру АДРЕСА_1 на підставі укладеного її чоловіком договору оренди від 23 лютого 2004 року, який у подальшому пролонгований в установленому договором та законом порядку. Отже, позивач правомірно, як член сім`ї наймача (орендаря) набула право на користування спірною кватирою та з 2012 року постійно проживає у квартирі, за адресою розташування якої зареєстроване її (позивача) з чоловіком постійне місце проживання.

Сама по собі обставина відсутності у позивача ордера на вселення у спірну квартиру не дає підстав для висновку про самовільне зайняття позивачем та її чоловіком спірної квартири за наявності пролонгованого договору оренди житла, а тому позивач має право на приватизацію квартири, якою вона, як член сім`ї наймача (орендаря) правомірно користується з 2012 року, оскільки у цьому випадку укладанням договору оренди підтверджено право на вселення та у матеріалах справи відсутні докази щодо звернення з 2004 року наймодавцем (орендодавцем) або його правонаступником до суду до позивача або до її чоловіка із позовом про їх виселення або визнання втратившими право на користування спірним житлом тощо. Хоча ордер на житлове приміщення надає право на вселення до приміщення, але право на приватизацію залежить від факту правомірного постійного проживання в квартирі та не передбачено, що за відсутності ордера громадяни не мають права на приватизацію.

Відповідно до інформаційної довідки КП «Коростенського міжміського бюро технічної інвентаризації» Житомирської обласної ради від 13 липня 2023 року №120 ОСОБА_1 право на приватизацію державного житлового фонду в м.Малині та Малинському районі Житомирської області у період із 1991-2013 роки не було використано (а.с.25).

Із викладено вище вбачається, що позивач із моменту вселення в квартиру АДРЕСА_1 постійно в ній проживає разом із сім`єю, зареєстрована у квартирі, чим підтверджується факт постійного користування квартирою. Позивач іншого житла в користуванні або у власності не має, житлових чеків не використала. Отже, ОСОБА_1 має право на користування квартирою, проживає у ній постійно, квартира є жилою, не відноситься до службових, а тому підлягає приватизації та належить на праві комунальної власності Житомирській міській раді.

Виходячи з аналізу Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» у поєднанні з нормами ст.ст.1,6,9,61 ЖК України, ст.29 ЦК України місцем постійного проживання особи є жиле приміщення, в якому особа постійно проживає, має передбачені ст.64 ЖК України права користування цим приміщенням, і на яке за особою зберігається це право й у разі тимчасової відсутності, а отже і право на приватизацію разом з іншими членами сім`ї.

Аналогічну норму містить п.4 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16 грудня 2009 року №396.

При цьому пунктами 18,19 цього Положення визначено порядок підтвердження факту постійного проживання особи в жилому приміщенні - у довідці про склад сім`ї та займані приміщення, що подається особою в числі інших документів до органу приватизації, зазначаються члени сім`ї наймача, які водночас і зареєстровані, і мешкають разом із ним, а також тимчасово відсутні особи, за якими зберігається право на житло.

Отже, законодавство пов`язує право осіб на приватизацію не лише з фактом їхньої реєстрації в спірній квартирі (будинку), яка здійснюється на підставі Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», а з їхнім правом на житло та фактом проживання у спірній квартирі (будинку).

Як уже зазначалося вище, ОСОБА_1 тривалий час зареєстрована та проживає у квартирі АДРЕСА_1 , відповідно до наданих документів своїм правом на приватизацію не скористалася, а тому вона на підставі Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» має право на приватизацію житла, в якому проживає, оскільки договір оренди пролонгований та ніхто не заявив про припинення ним чинності, а тому позивач проживає у квартирі на законних підставах.

Отже, порушено право позивача на приватизацію житла, а «правомірні (законні) очікування» підлягають судовому захисту.

Підсумовуючи викладене вище, рішення суду першої інстанції скасовується та ухвалюється нове про визнання за позивачем права на приватизацію спірної квартири та зобов`язання Управління житлового господарства Житомирської міської ради провести приватизацію усієї спірної квартири за ОСОБА_1 за наявності письмової згоди на це відповідача ОСОБА_2 , що узгоджується з положеннями ст.376 ЦПК України, оскільки висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи та ґрунтуються на неправильному застосуванні норм матеріального права.

Керуючись ст.ст.259,268,367-368,374,376,381-384 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Богунського районного суду м.Житомира від 03 вересня 2024 року скасувати та ухвалити нове.

Визнати за ОСОБА_1 право на приватизацію квартири АДРЕСА_1 .

Зобов`язати Управління житлового господарства Житомирської міської ради провести за ОСОБА_1 приватизацію квартири АДРЕСА_1 за письмовою згодою ОСОБА_2 .

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуюча Судді: