Справа №490/2061/24
Провадження № 22-ц/812/705/25
Доповідач в апеляційній інстанції Яворська Ж.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

20 травня 2025 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого - Яворської Ж.М.,

суддів: Базовкіної Т.М., Царюк Л.М.,

із секретарем судового засідання - Біляєвій В.М.,

за відсутності учасників справи належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження

апеляційну скаргу

ОСОБА_1

на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 19 лютого 2025 року, ухвалене у приміщенні цього ж суду головуючим суддею Черенковою Н.П., повний текст складено того ж дня, у цивільній справі за ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням

В С Т А Н О В И В:

У березні 2024 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Обґрунтовуючи позовні вимоги вказувала, що у період часу з 1975 року по 1977 рік ОСОБА_3 на підставі відповідного ордеру, була видана квартира АДРЕСА_1 , для проживання останньої та членів її сім`ї.

На теперішній час, у спірній квартирі зареєстровані серед іншого: ОСОБА_4 - з 03 листопада 2005 року та ОСОБА_1 - з 15 квітня 1997 року.

ОСОБА_3 , як головний квартиронаймач, формально зареєструвала відповідача за спірною адресою, на прохання своєї доньки/позивача, адже в такому випадку для багатодітної сім`ї законом передбачалось поліпшення житлових умов, яке так необхідно було позивачу для отримання свого власного житла.

Однак, сам ОСОБА_1 ніколи не вселявся до спірної квартири та ніколи в ній не проживав, не мав в ній своїх речей, навіть не цікавився долею останньої тощо.

Відповідач до 2005 року фактично, мешкав разом зі своїми батьками за адресою: АДРЕСА_2 , а починаючи з 2005 року - у свого діда ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_3 .

Зазначає, що через деякий час, рішенням виконавчого комітету Миколаївської міської ради № 208 від 22 лютого 2005 року, дід відповідача - ОСОБА_5 , який зареєстрований та мешкає за адресою: АДРЕСА_3 , був призначений опікуном над ОСОБА_1 .

В подальшому, рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 21 червня 2007 року у справі № 7-2295/2007, позивачка було позбавлена батьківських прав по відношенню до ОСОБА_1 .

Після смерті головного квартиронаймача ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , матері позивачки, остання разом із цивільним чоловіком, а згодом і з донькою, проживала за зазначеною вище адресою, продовжуючи сплачувати всі необхідні комунальні платежі та нести тягар утримання спірної квартири. Відповідач, після смерті своєї бабусі, спірною квартирою не цікавився, не намагався в неї вселитися, а продовжував жити у квартирі діда-опікуна, а згодом і у своєму власному житлі за адресою: АДРЕСА_4 , де до теперішнього часу продовжує мешкати разом зі своєю цивільною дружиною.

Стверджує, що відповідач ніколи не мешкав у спірному житловому приміщенні, у нього відсутній намір ставитися до цього жилого приміщення як до свого постійного місця проживання.

З моменту свого народження до 2016 року, відповідач мешкав зовсім за іншими адресами, а у 2016 році, він вже мав своє відокремлене житло та цивільну дружину, з якою продовжує проживати й до сьогодні. Тобто, станом на момент подачі цього позову, відповідач відсутній у спірному житловому приміщенні понад 6 місяців з причини виїзду на інше постійне місце проживання, в якому останній мешкає разом зі своєю сім`єю та яке є для останнього постійним місцем проживання.

За такого, посилаючись на все вищевикладене, а також те, що відповідач ніколи не проживав і не проживає в цій квартирі, не сплачує комунальних платежів, в утриманні житла участі не бере, особистих речей у квартирі не має і взагалі квартирою не цікавиться, жодних перешкод у користуванні спірною квартирою ні позивач, ні її донька не чинили, а факт реєстрації відповідача порушує права позивача на вільне користування та розпорядження майном та істотно впливає на розмір комунальних послуг, які вона сплачує самостійно, а також те, що відповідач самостійно обрав собі інше місце для проживання (утворив сім`ю в іншому місці), позивачка просить визнати ОСОБА_1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою АДРЕСА_1 .

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 19 лютого 2025 року позов задоволено.

Визнано ОСОБА_1 такими, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 .

Ухвалюючи рішення суд першої інстанції оцінюючи докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, виходячи з принципів розумності, пропорційності, виваженості, справедливості, з урахуванням балансу інтересів сторін, меж дозволеного втручання, вирішуючи позови у межах заявлених вимог, прийшов до висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 вказує, що судом першої інстанції не правильно встановлені обставини, які мають значення для справи, внаслідок неправильної оцінки доказів, а також судом неправильно застосовані норми матеріального права, в результаті чого постановлено необґрунтоване та незаконне рішення, тому просив про його скасування та ухвалення нового судового рішення про відмову у задоволення позовних вимог.

Вказував, що судом першої інстанції рішення прийнято на підставі ст.107 Житлового кодексу України.

Так, відповідно до частини другої статті 107 ЖК України у разі вибуття наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття.

При цьому факт тимчасової відсутності фізичної особи і пов`язані з цим правові наслідки (статті 71, 72 ЖК України) необхідно відмежовувати від факту постійної відсутності особи в жилому приміщенні у зв`язку з її вибуттям на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті (стаття 107 ЖК України).

Звертаючись до суду з цим позовом, позивач, посилаючись на те, що відповідач вибув на інше постійне місце проживання, просив визнати відповідача таким, що втратив право користування спірним жилим приміщенням за статтею 107 ЖК України.

Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт вибуття відповідача (відповідачів) на постійне місце проживання в інше жиле приміщення відповідно до статті 107 ЖК України.

При цьому слід ураховувати, що доказуванню у цьому разі підлягають обставини, які свідчать про обрання особою іншого постійного місця проживання.

На підтвердження вибуття особи до іншого постійного місця проживання суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресування кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).

Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.

В даному випадку позивач не надав належних і допустимих доказів свідомої поведінки відповідача, яка б свідчила про втрату відповідачем інтересу до спірної квартири, хоча це є обов`язковою умовою (підставою) для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням (правова позиція Верховного Суду, яка висловлена в постанові від 14.06.2022, справа №161/20415/19).

Зазначає, що наразі він не мав об`єктивно можливості проживати в цій квартирі через такі причини.

ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_5 від народження, про що зроблений запис 15 квітня 1997 року.

Позивачка - ОСОБА_6 є його матір ю, яка на підставі рішення Центрального районного суду від 21 червня 2007 року по справі №7-2295/2007р. була позбавлена батьківських прав. Через це опікуном ОСОБА_1 був призначений його дід - ОСОБА_5 .

З огляду на вищевказане, має суттєве значення для об`єктивного розгляду справи те, що судом першої інстанції неповно досліджені обставини, зокрема, які стосуються придатності житла для проживання.

Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи.

Очевидно, що відповідач не може проживати в одній квартирі з матір`ю, яка позбавлена батьківських прав відносно відповідача.

Але ці обставини судом не досліджувалися, в рішенні суду першої інстанції відсутні мотивовані висновки про те, яким чином може проживати разом, в одній квартирі дитина з матір`ю, яка позбавлена батьківських прав стосовно цієї дитини.

До того ж, відповідач зазначав, що спірна квартира - не придатна для проживання, що є поважною причиною того, що відповідач фактично не мав можливості в ній проживати.

Саме через те, що квартира не придатна до проживання, відповідач був визнаний особою, яка потребує поліпшення житлових умов.

І в матеріалах справи містяться докази того, що відповідач перебуває на обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, при виконавчому комітеті Миколаївської міської ради з 31 травня 2013 року в загальній черзі, станом на 01 січня 2009 року, за номером 5312, складом сім`ї - 1 особа.

До того ж, через непридатність до проживання в цій квартирі не проживає також і позивач.

Однак ці доводи відповідача залишилися поза уваги суду, належна оцінка ним не надана.

Посилання суду першої інстанції на наявність у відповідача іншого житла (квартира АДРЕСА_6 ), також не може бути єдиною та достатньою підставою для визнання відповідача таким, що втратив право користування квартирою, оскільки відповідач не зареєстрований за цією адресою, та ця квартира була ним відчужена (подарована) 23 липня 2024 року, тобто станом на дату прийняття оскаржуваного рішення суду, відповідачу не належала на праві власності.

У відзиві представник позивача просив залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідно до частин 1-3 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Частинами 1, 2, 4, 5, 8, 10 статті 84 ЦПК України передбачено, що сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

У випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів.

Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Докази, які не додані до позовної заяви чи до відзиву на неї, якщо інше не передбачено цим Кодексом, подаються через канцелярію суду, з використанням Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи або в судовому засіданні з клопотанням про їх приєднання до матеріалів справи.

До відзиву на апеляційної скарги представником позивача надано інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 08 квітня 2025 року щодо наявності майна у ОСОБА_1 , до заяви від 25 травня 2025 року інформацію з державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 20 травня 2025 року щодо майна, яка належить ОСОБА_7 , які не подавалися ним до суду першої інстанції, і не були предметом дослідження судом першої інстанції.

Клопотання про долучення нових доказів при цьому представник позивача не заявляє, а також не виклав причини неподання вказаних доказів суду першої інстанції та не надає даних на підтвердження направлення цих доказів стороні відповідача.

Вказане свідчить про порушення відповідачем визначеного законом порядку подання доказів в суді апеляційної інстанції та унеможливлює провести аналіз причин неподання доказів до суду першої інстанції, а отже виключає можливість їх прийняття відповідно до статті 367 ЦПК України.

У зв`язку із викладеним долучені до відзиву на апеляційної скарги представником позивача надано інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 08 квітня 2025 року, до заяви від 25 травня 2025 року інформацію з державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 20 травня 2025 року не приймається апеляційним судом до розгляду.

У заяві від 13 травня 2025 року представник позивача просив про розгляд справи за відсутності позивача та її представника.

Відповідач про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином відповідно до частини 6, пункту 1 частини 8 статті 128 ЦПК України.

Зважаючи на приписи частини 2 статті 372 ЦПК України справу розглянуто за відсутності сторін, їх неявка не перешкоджає розгляду справи за їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина 1 стаття 4 ЦПК України).

Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до положень статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Таким вимогам закону оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає у повній мірі.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що на підставі ордеру ОСОБА_3 вселилася до квартири АДРЕСА_1 , яка складається з 2 кімнат, загальною площею: 49.0 кв.м., житловою площею: 33.1 кв.м., для проживання останньої та членів її сім`ї.

Станом на 09 грудня 2004 року, відповідно до довідки ЖЕК «Центр», основним квартиронаймачем квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_3 , проживають з правом на площі 6 людей: ОСОБА_3 , ОСОБА_8 (син), ОСОБА_9 (дочка), ОСОБА_10 (донька), ОСОБА_1 (онук), ОСОБА_11 (онучка). Без права на площу в даній квартирі також станом на 2013 рік проживали ОСОБА_12 (донька) та ОСОБА_13 (онучка), що підтверджується довідкою ТОВ «Центральний» №927 від 11 квітня 2013 року (а.с.72,73).

З вищевказаних довідок також вбачається, що спірна квартира не приватизована.

Рішенням виконавчого комітету Миколаївської міської ради № 208 від 22 лютого 2005 року, дід відповідача ОСОБА_5 , який зареєстрований та мешкає за адресою: АДРЕСА_3 , призначений опікуном над ОСОБА_1 (а.с.16).

Рішенням Центрального районного суду м.Миколаєва від 21 червня 2007 року ОСОБА_4 позбавлено батьківських прав щодо сина ОСОБА_1 .

Згідно витягу з рішення виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 31 травня 2013 року №489, ОСОБА_1 взято на квартирний облік як дитину позбавлену батьківського піклування (а.с. 75).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла (а.с.15).

30 жовтня 2015 року ОСОБА_9 (позивачка) змінила прізвище на « ОСОБА_14 », в зв`язку з реєстрацією шлюбу (а.с.12).

Згідно витягу з реєстру територіальної громади міста Миколаєва, станом на дату подання позову, у квартирі АДРЕСА_1 , зареєстровано 5 осіб: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_15 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 .

Ухвалою Центрального районного суду м.Миколаєва від 16 травня 2018 року у справі №490/9319/17 позов ОСОБА_2 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку в частині позовних вимог до ОСОБА_1 залишено без розгляду.

Заочним рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 16 травня 2018 року у вказаній вище справі визнано ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , такою, що втратила право користування житловим приміщення, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_7 ( а.с.47-48).

Відповідно до Акту, посвідченого уповноваженою особою ТОВ «Центральний 1» від 19 березня 2024 року, ОСОБА_2 зареєстрована та фактично мешкає за адресою: АДРЕСА_7 , а ОСОБА_1 не мешкає у вказаній квартирі щонайменше починаючи з червня 2021 року по теперішній час, перешкод для його проживання у квартирі немає, його особисті речі у зазначеній квартирі відсутні. Даний факт підтверджено сусідами: ОСОБА_16 , ОСОБА_17 та ОСОБА_18 ( а.с.24).

За інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 19 березня 2024 року ОСОБА_1 з 23 серпня 2016 року є власником квартири АДРЕСА_6 (а.с.20-21).

Також згідно даних з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 10 травня 2024 року інформація щодо наявності права власності у ОСОБА_2 на нерухоме майно відсутня (а.с.89).

Згідно довідки №48 від 10 травня 2024 року ТОВ «Центральний», особовий рахунок на кв. АДРЕСА_1 відкритий на ОСОБА_3 , заборгованість станом на 09 травня 2024 року за надані послуги з утримання будинку і споруди та прибудинкової території відсутня, оплата за вказані послуги проводилася ОСОБА_2 ( а.с.90).

Як вбачається з матеріалів справи №521/9680/22 про притягнення ОСОБА_1 до відповідальності за адміністративне правопорушення за ст.124 КУпАП, яка перебувала у провадженні Малиновського районного суду м. Одеси, ОСОБА_1 у своїх поясненнях, а також при складанні працівниками патрульної поліції в Одеській області, вказав місце свого постійного проживання АДРЕСА_8 .

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції встановивши, що відповідач втратила право користування житловим приміщенням у порядку ч. 2 ст. 107 ЖК УРСР у зв`язку із вибуттям останнього до іншого населеного пункту.

Колегія суддів апеляційного суду з таким висновком погоджується, оскільки він відповідає встановленим по справі обставинам та ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.

Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

За положеннями частин першої-другої статті 71 ЖК УРСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

У той же час згідно частини другої статті 107 ЖК УРСР у разі вибуття наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття.

У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача. При цьому факт тимчасової відсутності фізичної особи і пов`язані з цим правові наслідки (статті 71, 72 ЖК УРСР) необхідно відмежовувати від факту постійної відсутності особи в житловому приміщенні у зв`язку з її вибуттям на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті (стаття 107 ЖК УРСР).

Тобто, при вирішенні спору про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням у порядку статей 71, 72 ЖК УРСР доказуванню сторонами та встановленню судами підлягають обставини тривалості тимчасової відсутності особи у житловому приміщенні, а також поважність причин такої відсутності. Натомість у випадку вирішення спору на підставі статті 107 ЖК УРСР обставини поважності тимчасової відсутності особи в житловому приміщенні доказуванню сторонами та встановленню судами не підлягають, а значення має доведення обставини вибуття особи на постійне місце проживання в інше жиле приміщення.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 червня 2020 року в справі № 361/6668/15 (провадження № 61-25867св18), зроблено висновок, що: "основною умовою втрати права користування житловим приміщенням з підстав, передбачених статтею 107 ЖК Української РСР, є наявність у наймача або члена його сім`ї іншого постійного місця проживання. При цьому слід встановити таке місце проживання із зазначенням його адреси та дослідити належні та допустимі докази на підтвердження цих обставин. На підтвердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписках, переадресація кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд до іншого населеного пункту, укладення трудового договору на невизначений строк тощо)".

Так, звертаючись до суду із вказаним позовом у березні 2024 року та посилаючись на приписи статей 71,72 ЖК України, позивач вказувала, серед іншого, що стало відомо, що відповідач з 2016 року став власником квартири за адресою: АДРЕСА_4 , де і проживає по теперішній час.

Зазначені обставини підтверджені наявними у справі доказами: актом про не проживання, матеріалами адміністративної справи про притягнення відповідача до адміністративної відповідальності, інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Подані позивачем докази щодо набуття відповідачем іншого житлового приміщення у власність, зазначення вказаного житла як фактичного місця проживання у матеріалах адміністративної справи дають підстави для висновку про вибуття відповідача із спірного житлового приміщення та проживання за іншою адресою.

За такого суд першої інстанції, надавши належну оцінку дослідженим по справі доказам, дійшов обґрунтованого висновку про те, що відповідач ОСОБА_1 не проживає у квартирі АДРЕСА_9 , оскільки вибув на постійне місце проживання до м. Одеси, де має у власності квартиру АДРЕСА_6 .

При вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого жилого приміщення.

Відповідний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 03 квітня 2019 року у справі № 454/2025/15-ц (провадження № 61-46621св18) та від 21 липня 2021 року у справі № 227/1044/20 (провадження № 61-15632ск20).

Отже, за усіма встановленими обставинами відповідач з 2016 року обрав собі інше місце постійного проживання та відповідно до положень частини другої статті 107 ЖК УРСР з моменту вибуття в інше помешкання втратив право користування спірною квартирою, а відтак розірвав договір найму спірної квартири з часу придбання майна у власність.

Колегія суддів вважає встановленим факт відсутності достатніх триваючих зв`язків із спірною квартирою та факт свідомої поведінки відповідача, яка свідчить про втрату ним інтересу до спірної квартири як до постійного місця його проживання.

Доводи відповідача про об`єктивну неможливість проживання у спірному житлі, які пов`язано з тим, що його мати була позбавлена батьківських прав щодо нього відхиляються колегією суддів.

Як вбачається із матеріалів справи відповідач хоча і був зареєстрований за спірною адресою 03 листопада 2005 року, проте ніколи не вселялися до спірного житла, оскільки за рішенням виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 22 лютого 2005 року його опікуном було призначено діда ОСОБА_5 , і саме за адресою опікуна - АДРЕСА_3 , він і проживав. Після позбавлення матері позивача батьківських прав щодо нього, він продовжив проживати з опікуном. Оскільки його реєстрація у вказаному житловому приміщенні пов`язана, виключно, із місцем реєстрації його матері, то колегія суддів вважає, що право користування спірним житлом відповідачем, ніколи не набувалося.

Більш того, апелянтом не надано до суду належних та допустимих доказів як того, що позивачем створювались перешкоди відповідачеві у користуванні спірною квартирою.

Аргументи апеляційної скарги стосовно того, що апелянт не має іншого нерухомого майна до уваги не приймаються, оскільки ОСОБА_1 , який з проживає у місті Одеса з 2016 року, будучи власником квартири у місті Одеса і вже добре знаючи про заявлений до нього позов з приводу визнання його таким, що втратив право користування спірною квартирою, 23 липня 2024 року, належну йому на праві власності квартиру у місті Одеса подарував. Таке відчуження колегія суддів вважає здійснено ним з неправомірною метою, не для забезпечення визначеності у приватних відносинах, захисту прав та інтересів.

Твердження апелянта про неможливість проживання у спірній квартирі з огляду на те, що вона не придатна до проживання, про що він зазначає лише в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки не підтверджується належними, допустимими та достовірними доказами.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанцій по суті вирішення спору. Судом правильно застосовано норми матеріального права, дотримано норми процесуального права, зроблено обґрунтовані висновки на підставі належним чином оцінених доказів, наданих сторонами (стаття 89 ЦПК України).

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням викладеного, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а оскаржуване судове рішення слід залишити без змін, оскільки його ухвалено з дотриманням вимог матеріального закону, який регулює спірні правовідносини, та дотриманням вимог процесуального законодавства.

Оскільки у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, то у колегії суддів з урахуванням положень частини тринадцятої статті 141 ЦПК України відсутні підстави для розподілу судових витрат.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 19 лютого 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Ж.М. Яворська

Судді Т.М. Базовкіна

Л.М. Царюк

Повний текст постанови складено 23 травня 2025 року.