КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження Доповідач- Ратнікова В.М.
№ 22-ц/824/6675/2025
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 761/15757/24

05 травня 2025 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Борисової О.В.

- Левенця Б.Б.

при секретарі - Уляницькій М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Мельникова Дениса Олександровича на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 20 листопада 2024 року, ухвалене під головуванням судді Савицького О.А., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» про стягнення заборгованості по заробітній платі, надбавки, вартості проїзду до місця виконання обов`язків, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди,-

в с т а н о в и в:

У квітні 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовомдо Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» про стягнення заборгованості по заробітній платі, надбавки, вартості проїзду до місця виконання обов`язків, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди.

Позовні вимоги обгрунтовувала тим, що відповідно до пункту 1 наказу Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» від 10.04.2023 року № 153-к «Про особовий склад» її, ОСОБА_1 , заступника директора департаменту закупівельної роботи апарату управління, переведено на роботу в іншу місцевість (м. Одеса) постійно з 10.04.2023року, без зміни найменування посади, систем та розмірів оплати праці, із збереженням режиму роботи (місце роботи: м. Одеса, вул. Ланжеронівська, 1 ). Пунктом 2 цього наказу департаменту бухгалтерського обліку апарату управління Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» наказано здійснити відшкодування витрат та виплату компенсацій у зв`язку з переведенням на роботу в іншу місцевість (м. Одеса) ОСОБА_1 , заступнику директора департаменту закупівельної роботи апарату управління, відповідно до статті 120 КЗпП України та постанови Кабінету Міністрів України від 02.03.1998 року № 255 «Про гарантії та компенсації при переїзді на роботу в іншу місцевість», на підставі підтверджуючих документів, оформлених належним чином згідно з вимогами чинного законодавства України.

Наказом Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» від 29.09.2023 року № 387-к «Про звільнення за угодою» її, ОСОБА_1 (табельний номер 466), заступника директора департаменту закупівельної роботи апарату управління Державного підприємства «Адміністрація морських портів України», звільнено 02.10.2023 року за угодою сторін, пункт 1 статті 36 КЗпП України.

Позивач зазначала, що роботодавець - Державне підприємство «Адміністрація морських портів України» достовірно обізнаний про те, що до складу її сім`ї належать троє неповнолітніх дітей та чоловік, які постійно проживають із нею. 14.04.2023 року вона звернулась до роботодавця із заявою про виплату їй грошових коштів на підставі статті 120 КЗпП України разом з електронними проїзними документами про переїзд ОСОБА_1 та її сина ОСОБА_6 .

Роботодавець виплатив на її користь лише одноразову допомогу у розмірі 64 829 грн, тоді як роботодавець не виконав решти своїх обов`язків щодо членів її сім`ї - трьох неповнолітніх дітей та чоловіка, і не виплатив кошти кожному члену сім`ї, який переїжджає, у розмірі 25 відсотків одноразової допомоги самого працівника. Зазначені кошти роботодавець зобов`язаний виплатити не пізніше дня звільнення, проте не виконав свого обов`язку у сумі 64 829 грн, виходячи з такого розрахунку: 64 829 грн х 25% х 4 члени сім`ї = 64 829 грн.

Крім того, відповідач не виконав свого обов`язку та не виплатив їй вартість проїзду працівника та члена його сім`ї до місця виконання обов`язків за трудовим договором на підставі поданих роботодавцю електронних проїзних документів (квитків) у сумі 1 627,14 грн; добові за дві доби перебування працівника в дорозі в сумі 1 100 грн (на підставі наказу державного підприємства «Адміністрація морських портів України» від 12.12.2022 року №20/10-АГ «Про граничний розмір добових витрат у 2023 році»); заробітну плату за шість днів збору в дорогу і влаштування на новому місці проживання у сумі 19 388,40 грн, виходячи з установленого розміру посадового окладу 64 829 грн на місяць. Загальний розмір недоплати за статтею 120 КЗпП України склав 86 943,54 грн.

Також, звіт внутрішнього аудиту відповідності та ефективності встановлення та виплати заробітної плати і заохочувальних виплат працівникам апарату управління ДП «Адміністрація морських портів України» від 31.03.2023 виявив, що роботодавець протиправно не здійснив виплати в рахунок заробітної плати.

Згідно з пунктом 6 додатку 3 «Положення про оплату праці» до Колективного договору апарату управління державного підприємства «Адміністрація морських портів України» на 2016-2018 роки (в редакції, визначеній змінами від 06.05.2020 №7) у разі підвищення законодавчо встановленого розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та/або розміру мінімальної заробітної плати адміністрація державного підприємства «Адміністрація морських портів України» пропорційно підвищує розміри посадових окладів працівникам.

З 01.10.2022 року згідно з Законом України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» в Україні зросла мінімальна заробітна плата з 6500 грн до 6700 грн, що становить 103,07%. Нормами Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» був визначений прожитковий мінімум для працездатних осіб: з 1 січня 2022 року - 2481 грн, з 1 липня 2022 року - 2600 грн, з 1 грудня 2022 року - 2684 грн. Відтак зростання з 01 січня 2022 року до 01 грудня 2022 року становило 108,18%.

Проте, роботодавець свої зобов`язання перед працівником не виконав та грубо порушив умови Колективного договору апарату управління державного підприємства «Адміністрація морських портів України» на 2016-2018 роки у цій частині, а згодом, під час її звільнення не виконав належним чином своїх зобов`язань з повного розрахунку зі звільненим працівником на виконання вимог статті 116 КЗпП України.

Позивач вважала, що з 01.12.2022 року її посадовий оклад повинен був безумовно бути збільшеним роботодавцем з 64 829 грн на 108,18% і мав становити суму 70 132 грн. Тобто, за період з 01.12.2022 року по 30.09.2023 року (за виключенням перебування працівника у декретній відпустці протягом трьох місяців у січні-березні 2023 року) недоплачена працівнику роботодавцем заробітна плата у розмірі: (70 132 грн - 64829 грн) х 9 місяців = 47 727 грн. Загальний розмір недоплати заробітної плати склав 47 727 грн.

Також, на виконання вимог Закону України «Про публічні закупівлі», наказом ДП «Адміністрація морських портів України» від 06.12.2021 року № 252/10 «Про визначення уповноважених осіб, відповідальних за організацію та проведення процедур закупівель/спрощених закупівель в апараті управління державного підприємства «Адміністрація морських портів України» визначено з 15.12.2021 року уповноважених осіб з функціями, передбаченими ст. 11 Закону, відповідальних за: організацію та проведення процедур закупівель з придбання товарів та послуг в апараті управління ДП «Адміністрація морських портів України» (далі також уповноважені особи), в тому числі ОСОБА_1 , заступника директора департаменту закупівельної роботи.

Пунктом 6 Додатку 4 Положення про встановлення доплат та надбавок працівникам апарату управління ДП «Адміністрація морських портів України» до Колективного договору трудового колективу апарату управління державного підприємства «Адміністрація морських портівУкраїнина 2016-2018 роки»передбачена доплата за виконання функцій уповноваженої особи.

Наказом ДП «Адміністрація морських портів України» від 14.12.2021 року №609 на підставі рапорту від 08.12.2021 року №1896/10-04-02-р роботодавець встановив їй доплату у розмірі 20% посадового окладу. Всупереч наведеному роботодавець, який виплачував їй надбавку у розмірі 20% від посадового окладу протягом грудня 2021 року - червня 2022року, не виконав своїх зобов`язань та не виплатив їй належні кошти за період з липня 2022рокупо вересень 2023року(включно) (за виключенням перебування працівника у декретній відпустці протягом трьох місяців у січні-березні 2023 року) в сумі 168 555,40 грн, виходячи з такого розрахунку: 64 829 грн х 20% х 13 місяців = 168555,40 грн. Загальний розмір недоплати за виконання обов`язків уповноваженої особи склав 168 555,40 грн.

Відповідно до статті 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Час затримки розрахунку почався з 03.10.2023 року, а тому відповідач зобов`язаний сплатити середній заробіток за весь час до належного виконання приписів законодавства у зв`язку зі звільненням працівника, що визначається шляхом множення розміру середнього заробітку на кількість днів прострочення до моменту повного виконання грошового зобов`язання ((73905,06 грн:23 робочих дні)+(73905,06 грн:21 робочий день)):2= 3366,27 грн).

Вказані обставини безсумнівно призвели до порушення її нормальних життєвих зв`язків, що потребувало від неї істотних додаткових зусиль для організації свого життя та, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, позивач вважала, що з відповідача на її користь справедливим стягнути 140 254 грн моральної шкоди.

З урахуванням наведених обставин, позивач ОСОБА_1 просила суд стягнути з Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» на її користь 47 727 грн заробітної плати, 86 943,54 грн на підставі статті 120 КЗпП України, 168555,40 грн доплати згідно з Колективним договором та середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку з розрахунку 3 366,27 грн на день, починаючи з 03.10.2023, та моральну шкоду в розмірі 140 254 грн; визнати поважними причини пропуску строку на звернення до суду та допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення на користь позивача середнього заробітку за один місяць.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 20 листопада 2024 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» про стягнення заборгованості по заробітній платі, надбавки, вартості проїзду до місця виконання обов`язків, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Мельников Денис Олександрович подав апеляційну скаргу, в якій за результатом апеляційного перегляду справи просить скасувати рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 20 листопада 2024 року та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову ОСОБА_1 .

В обґрунтування змісту вимог апеляційної скарги зазначає, що рішення першої інстанції ухвалено з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції неправильно визначив істотні обставини справи, не дав належної оцінки цим обставинам і припустився висновків, що не відповідають таким обставинам всупереч наявним у справі доказам, а також неправильно застосував норми процесуального законодавства, що спричинило ухвалення незаконного судового рішення.

Зазначає що,відмовляючи у задоволенні позову в частині відшкодування витрат працівника у зв`язку з переїздом на роботу у іншу місцевість, суд першої інстанції протиправно і необгрунтовано поставив під сумнів належність виконання позивачем, як матір`ю неповнолітніх дітей, своїх обов`язків з виконання та утримання своїх дітей.

Суд не навів мотивів неврахування поданих позивачем у справі доказів про переїзд працівника та членів його сім`ї до міста Одеси, які беззаперечно перебували у матеріалах справи, в особовій справі працівника, яка ведеться роботодавцем, та були подані позивачкою роботодавцю.

Висновок суду про те, що «документів, які б підтверджували, що члени сім`ї (чоловік ОСОБА_8 , син ОСОБА_9 , донька ОСОБА_10 , син ОСОБА_11 ) проживали разом з ОСОБА_1 і діти перебували на її утриманні, а також, що вказані особи переїхали на нове місце проживання працівника, матеріали справи не містять та роботодавцю не подавались» сторона позивача вважає хибними та упередженими, що суперечить обставинам справи та наявним у справі доказам.

Поведінка роботодавця та покладання на працівника додаткових обов`язків з доказування очевидних фактів об`єктивно є недобросовісною, а тому порушене права на отримання працівником 86 943,54 грн на підставі статті 120 КЗпП України належить до судового захисту.

Суд неправильно дійшов висновку про відсутність підстав для виплати добових та безпідставно не застосував норму матеріального права, яка підлягала застосуванню, оскільки така виплата не пов`язана з обов`язком працівника подавати будь-які підтверджуючі документи як це передбаченоп. 15 Інструкції про службові відрядження в межах України та за кордон (наказ Міністерства фінансів України від 13.03.1998 №59): «Окремим видом витрат, що не потребують спеціального документального підтвердження, є добові витрати».

Крім того, передчасним є висновок суду про втрату працівником права на отримання компенсаційних виплат при переїзді на роботу в іншу місцевість у зв`язку зі звільненням, оскільки цей юридичний факт припинення трудових правовідносин не належить до предмету доказування у цій справі. Відтак, будь-які докази пов`язані зі звільненням, є неналежними, оскільки не стосуються обставин, що є предметом доказування у цій справі.

До того ж, пункт 5 постанови Кабінету Міністрів України від 02.03.1998 року № 255, яким передбачено зобов`язання працівника повністю повернути кошти, виплачені йому у зв`язку з переїздом на роботу в іншу місцевість, містить формулювання «до закінчення одного року роботи звільнився за власним бажанням без поважної причини або був звільнений відповідно до законодавства».

Тоді як у справі, яка переглядається, роботодавець у позові визнає факт укладання трудового договору з відповідачем у 2018 році (а угода про припинення трудового договору досягнута у 2023році, тобто через 5 років), а тому тривалість трудового договору між позивачем та працівником перевищує один рік.

Також, суд першої інстанції дійшов передчасних та протиправних висновків про відсутність обов`язку роботодавця збільшити посадовий оклад ОСОБА_1 з 01.12.2022 року у зв`язку з настанням обставин, які відповідно до положень Колективного договору відбулись і є обов`язковими (імперативними) для роботодавця.

Суд першої інстанції не врахував, що роботодавець вдається до суперечливої поведінки, оскільки у матеріалах справи наявні висновки компетентного підрозділу відповідача - департаменту внутрішнього аудиту ДП «Адміністрація морських портів України», яким визначений факт порушення роботодавцем вимог та положень чинного законодавства, Колективного договору, яким передбачено, що у разі підвищення законодавчо встановленого розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та/або розміру мінімальної заробітної плати адміністрація державного підприємства «Адміністрація морських портів України» пропорційно підвищує розміри посадових окладів працівникам.

Закон не передбачає права роботодавця в односторонньому порядку відмовлятись від виконання цього положення Колективного договору.

Суперечлива поведінка є неприпустимою, про що неодноразово зазначав Верховний Суд та Велика Палата Верховного Суду.

З урахуванням невиконання роботодавцем у 2022 році своїх обов`язків щодо збільшення посадового окладу позивачки з 01.12.2022 року з 64 829 грн на 108,18% до 70 132 грн, відмовасуду першої інстанції у задоволенні позову в цій частині вимог свідчить про порушення судом норм матеріального права у вигляді протиправного обмеження законних прав позивача при виконанні Колективного договору.

Не врахована судом першої інстанції і та обставина, що роботодавець, який виплачував позивачу надбавку у розмірі 20% від посадового окладу протягом грудня 2021 року - червня 2022року, не виконав своїх зобов`язань та не виплатив їй належні кошти за період з липня 2022 року по вересень 2023 року (включно) (за виключенням перебування працівника у декретній відпустці протягом трьох місяців у січні-березні 2023 року) в сумі 168 555,40 грн, а тому, на думку сторони позивача, передчасно втрутився у дискреційні повноваження сторін Колективного договору і безпідставно відмовив у позові за відсутності у матеріалах справи доказів дотримання роботодавцем узгодженої процедури зменшення або скасування доплати позивачу, передбаченої пунктом 6 Додатку 4 Положення про встановлення доплат та надбавок працівникам апарату управління ДП «Адміністрація морських портів України» до Колективного договору.

Відмовляючи у стягненні з відповідача грошових коштів, заявлених до стягнення, суд першої інстанції безпідставно та протиправно відмовив у стягненні на користь позивача середнього заробітку у зв`язку з порушенням строків розрахунку при звільненні.

Сторона позивача в апеляційній скарзі зазначає про попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи судом апеляційної інстанції, - 50 000 грн, в тому числі витрати на правничу допомогу позивача у зв`язку з провадженням у суді апеляційної інстанції. Вказує, що докази про розмір витрат, які позивач сплатив або має сплатити у зв`язку з розглядом справи (договорів, рахунків, тощо) будуть подані суду протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» - Перейма Денис Олександрович просить апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 20 листопада 2024 року - без змін.

Зазначає, що суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального та процесуального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно з вимогами статтей 76-82, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи та ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.А наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновки суду першої інстанції і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які призвели до прийняття незаконного рішення.

Враховуючи, що у позивач лише в апеляційній скарзі порушує питання щодо дійсності призупинення дії певних положень Колективного договору та сумлінного виконання позивачем обов`язків щодо подання документів в частині відшкодування витрат при переїзді, з метою повного та всебічного розгляду справи ДП «Адміністрація морських портів України» просить суд визнати поважними причини неподання ДП «Адміністрація морських портів України» доказів та поновити строк на подання доказів, а саме: звіту про використання коштів, виданих на відрядження або під звіт № 102, який містив інформацію щодо витрат на переїзд лише за один квиток на потяг № C53B4537 -22268F01-0001 від 06.04.2023 року, поданий на ім`я ОСОБА_1 , та зміни до Колективного договору ДП «Адміністрація морських портів України» від 26.04.2024 року посилаючись на те, що подані докази сприятимуть встановленню всіх обставин справи, які суд першої інстанції, на думку скаржника, не встановив та не перевірив.

В судовому засіданні апеляційного суду представник позивачки ОСОБА_1 адвокат Мельников Денис Олександрович повністю підтримав доводи апеляційної скарги та просив скаргу задовольнити.

Представник відповідача Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» Перейма Денис Олександрович, приймаючи участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції, проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення учасників справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, вивчивши наявні у справі докази, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 перебувала у трудових правовідносинах з ДП «Адміністрація морських портів України» на різних посадах, остання з яких була -заступник директора департаменту закупівленої роботи апарату управління.

Наказом ДП «Адміністрація морських портів України» від 06.12.2021 року № 252/10 ОСОБА_1, заступника директора департаменту закупівленої роботи апарату управління ДП «Адміністрація морських портів України», визначено з 15.12.2021 року уповноваженою особою, відповідальною за організацію та проведення процедур закупівель з придбання товарів та послуг в апараті управління ДП «Адміністрація морських портів України», з функціями, передбаченими ст. 11 Закону України «Про публічні закупівлі».

Наказом ДП «Адміністрація морських портів України» від 14.12.2021 року № 609-к ОСОБА_1, заступнику директора департаменту закупівленої роботи, встановлено доплату за виконання функцій уповноваженої особи у розмірі 20 % посадового окладу за фактично відпрацьований час з 15.12.2021.

15.12.2021 на засіданні Спільної робочої комісії зі сторін Адміністрації і Профспілки апарату управління ДП «Адміністрація морських портів України» з питань здійснення контролю за виконаннямумов та норм Колективного договору схвалено зміни та доповнення до Колективного договору трудового колективу апарату управління ДП «Адміністрація морських портів України» на 2016-2018 роки, зокрема,викладено Додаток 2 у новій редакції, який вступає в силу, відповідно до якого граничні розмірі посадового окладу заступника директора департаменту встановлюються на рівні 64 829 грн - 97 280 грн.

Наказом ДП «Адміністрація морських портів України» від 29.12.2021 року № 639-к «Про внесення змін до штатного розпису апарату управління ДП «Адміністрація морських портів України» та встановлення посадових окладів» з 01.12.2021 року введено в дію зміни № 89 та з 13.12.2021року введено в дію зміни № 90 до штатного розпису апарату управління ДП «Адміністрація морських портів України», введеного в дію наказом ДП «Адміністрація морських портів України» від 14.07.2020 року № 448-к, якими за посадою заступникудиректора департаменту закупівельної роботи встановлювався посадовий оклад у розмірі 64 829,00 грн.

Указом Президента України від 24.04.2022 року № 64/2022 в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 рокустроком на 30 діб. В подальшому строк дії воєнного стану в Україні було неодноразово продовжено.

Наказом ДП «Адміністрація морських портів України» від 28.02.2022 року № 84-к «Про організаційні заходи, пов`язані з введенням воєнного стану в Україні» з 01.03.2022 року встановлено початок простою в апараті управління ДП «Адміністрація морських портів України» до припинення або скасування воєнного стану в Україні.

Відповідно до підпункту 1 пункту 1.2 частини 1 наказу ДП «Адміністрація морських портів України» від 31.03.2022 року № 102-к «Про організацію трудових правовідносин в апараті управління ДП «Адміністрація морських портів України» в умовах воєнного стану» на період дії воєнного стану з 01.03.2022 року призупинено дію наказів ДП «Адміністрація морських портів України» щодо встановлення доплат та надбавок працівникам апарату управління, зокрема, наказу від 14.12.2021№ 609-к.

На підставі пункту 1 наказу ДП «Адміністрація морських портів України» від 09.09.2022року № 285-к «Про припинення простою та запровадження дистанційної роботи», з 13.09.2022 року припинено простій, встановлений наказом ДП «Адміністрація морських портів України» від 28.02.2022 року № 84-к «Про організаційні заходи, пов`язані з введенням воєнного стану в Україні» (зі змінами), зокрема позивачці.

На підставі пункту 2 наказу ДП «Адміністрація морських портів України» від 09.09.2022 року № 285-к, позивачці з 13.09.2022року запроваджена дистанційна робота, тимчасово, на період дії воєнного стану.

Наказом ДП «Адміністрація морських портів України» від 13.01.2023 року № 6-вп «Про надання відпустки» ОСОБА_1, заступнику директора департаменту закупівленої роботи, надано відпустку по догляду за дитиною до досягнення нею трьох річного віку строком на 257 календарних днів, з 16.01.2023 року по 29.09.2023року.

Наказом ДП «Адміністрація морських портів України» від 22.03.2023 року № 48-вп «Про припинення відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку» ОСОБА_1 , заступнику директора департаменту закупівленої роботи, з 07.04.2023 року припинено відпустку для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, надану їй згідно з наказом ДП «Адміністрація морських портів України» від 13.01.2023 року№ 6-вп.

Відповідно до п.1 наказу ДП «Адміністрація морських портів України» від 10.04.2023 року № 153-к «Про особовий склад» ОСОБА_1, заступника директора департаменту закупівленої роботи апарату управління, переведено на роботу в іншу місцевість (м.Одеса) постійно з 10.04.2023 року, без зміни найменування посади, систем та розмірів оплати праці, із збереженням режиму роботи (місце роботи: м.Одеса, вул.Ланжеронівська, 1 ).

Пунктом 2 наказу ДП «Адміністрація морських портів України» від 10.04.2023 року № 153-к «Про особовий склад» департаменту бухгалтерського обліку апарату управління наказано здійснити відшкодування витрат та виплату компенсацій у зв`язку з переведенням на роботу в іншу місцевість (м.Одеса) ОСОБА_1, заступнику директора департаменту закупівленої роботи апарату управління, відповідно до ст. 120 КЗпП України та постанови Кабінету Міністрів України від 02.03.1998 року № 255 «Про гарантії та компенсації при переїзді на роботу в іншу місцевість» (зі змінами), на підставі підтверджуючих документів, оформлених належним чином згідно з вимогами чинного законодавства України.

ОСОБА_1 азвернулась із заявою від 14.04.2023 року до в.о. Голови ДП «Адміністрація морських портів України» ОСОБА_16 щодо відшкодування витрат на переїзд працівника ОСОБА_1та її сина ОСОБА_9 , а також виплати одноразової допомоги працівнику ОСОБА_1в розмірі посадового окладу та кожному члену сім`ї (чоловік ОСОБА_8 , син ОСОБА_9 , донька ОСОБА_10 , син ОСОБА_11 ) в розмірі 25 відсотків одноразової допомоги працівника ОСОБА_1. До заяви додано посадочні документи на ОСОБА_1 та ОСОБА_9 .

ОСОБА_1 азвернулась із заявою від 15.05.2023 до в.о. заступника Голови ДП «Адміністрація морських портів України» з економіки ОСОБА_17 щодо виплати одноразової допомоги працівнику ОСОБА_1та членам сім`ї відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 02.03.1998 року№ 255 «Про гарантії та компенсації при переїзді на роботу в іншу місцевість» та надано до заяви документи: копії свідоцтва про шлюб, три свідоцтва про народження дітей, договору оренди приватного будинку, заяви від 14.04.2023 року .

Разом з тим, інших звернень ОСОБА_1 про виплати на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 02.03.1998 року № 255 «Про гарантії та компенсації при переїзді на роботу в іншу місцевість», зокрема, дві доби перебування в дорозі у розмірі 1 100 грн та виплати заробітної плати за шість днів збору в дорогу і влаштування на новому місці проживання в сумі 19 388,40 грн, до ДП «Адміністрація морських портів України» не надходило.

16.05.2023 року ДП «Адміністрація морських портів України» відшкодовано ОСОБА_1витрати на проїзд, які підтверджено посадочним документом № C53B4537-22268F01-0001, відповідно до платіжної інструкції від 16.05.2023 року № 1360 на суму 813,57 грн.

Наказом ДП «Адміністрація морських портів України» від 29.09.2023 року № 387-к «Про звільнення за угодою сторін» ОСОБА_1, заступника директора департаменту закупівельної роботи апарату управління, звільнено 02.10.2023 року за угодою сторін, на підставі п.1 ч.1 ст. 36 КЗпП України.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» про стягнення заборгованості по заробітній платі, надбавки, вартості проїзду до місця виконання обов`язків, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди, суд першої істанції вказав на те, що в спірний період відбулось призупинення дії положень Колективного договору у відповідності до ст. 11 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», а тому у роботодавця були відсутні підстави для збільшення позивачці посадового окладу до розміру 70132,00 грн. За таких обставин, суд вважає, що відсутні підстави для стягнення з відповідача на користь позивачки 47 727,00 грн невиплаченої заробітної плати у зв`язку з незбільшенням її посадового окладу з 01.12.2022 року, а тому позов у даній частині вимог задоволенню не підлягає.

Відповідно до підпункту 1 пункту 1.2 частини 1 наказу ДП «Адміністрація морських портів України» від 31.03.2022 року № 102-к «Про організацію трудових правовідносин в апараті управління ДП «Адміністрація морських портів України» в умовах воєнного стану» з 01.03.2022 року на період дії воєнного стану призупинено дію наказів ДП «Адміністрація морських портів України» щодо встановлення доплат та надбавок працівникам апарату управління, зокрема, наказу від 14.12.2021 року № 609-к. Судом встановлено, що наказ ДП «Адміністрація морських портів України» від 31.03.2022 року № 102-к є чинним. Також встановлено, що за період з 01 березня по 12 вересня 2022 року позивач перебувала у простої, оплата якого здійснюється у відповідності до положень ст. 113 КЗпП України, а з 16.01.2023 року по 06.04.2023 року перебувала у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, яка не оплачується роботодавцем.Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що відсутні підстави для стягнення з відповідача на користь позивачки доплати за виконання функцій уповноваженої особи у розмірі 20 % посадового окладу у розмірі 168 555,40 грн за період з липня 2022 року по вересень 2023 року, а тому вважає, що позов у даній частині вимог задоволенню не підлягає.

Документів, які б підтверджували, що члени сім`ї (чоловік ОСОБА_8 , син ОСОБА_9 , донька ОСОБА_10 , син ОСОБА_11 ) переїхали на нове місце проживання працівника, матеріали справи не містять та роботодавцю не подавались. Крім того, матеріалами справи підтверджуються, що позивач не зверталась до ДП «Адміністрація морських портів України» з вимогами про оплату їй двох діб перебування в дорозі у розмірі 1100,00 грн та виплати заробітної плати за шість днів збору в дорогу і влаштування на новому місці проживання у сумі 19 388,40 грн. При цьому, як встановлено судом, в період з 1 по 6 квітня 2023 року позивач знаходилась в відпустці по догляду за дитиною, а з 07.04.2024 була на роботі, а тому суд не вбачає підстав для компенсації позивачці виплат, передбачених пп. «в» і «д» п.1 Постанови № 255.

Крім того, оскільки позивач була звільнена за угодою сторін до закінчення одного року роботи в м. Одеса, в силу положень п.5 постанови Кабінету Міністрів України від 02.03.1998 року № 255 «Про гарантії та компенсації при переїзді на роботу в іншу місцевість», суд вважає, що остання втратила право на стягнення будь-яких коштів у зв`язку з переїздом на роботу в іншу місцевість відповідно до наказу ДП «Адміністрація морських портів України» від 10.04.2023 року № 153-к, у розмірі 64829,00 грн, які нею розраховані на кожного члена сім`ї, добових за час перебування в дорозі, заробітної плати за шість днів збору в дорогу та витрат на проїзд члена сім`ї.

Суд апеляційної інстанції погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону в повній мірі рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 20 листопада 2024 року відповідає.

Приписами статті 43 Конституції України передбачено, що право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно зі статтею 14 Закону України «Про колективні договори і угоди» зміни і доповнення до колективного договору, угоди протягом строку їх дії можуть вноситися тільки за взаємною згодою сторін в порядку, визначеному колективним договором, угодою.

Частиною першою статті 9 цього Закону встановлено, що положення колективного договору поширюються на всіх працівників підприємств незалежно від того, чи є вони членами профспілки, і є обов`язковими як для роботодавця, так і для працівників підприємства.

Згідно зі статтею 10 КЗпП України колективний договір укладається на основі чинного законодавства, прийнятих сторонами зобов`язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин і узгодження інтересів трудящих, власників та уповноважених ними органів.

Відповідно до статті 13 КЗпП України та статті 7 Закону України «Про колективні договори і угоди» зміст колективного договору визначається сторонами.

Статтею 13 КЗпП України визначено, що у колективному договорі встановлюються взаємні обов`язки роботодавця та працівника, зокрема, щодо встановлення форм, системи, розмірів заробітної плати і інших видів трудових виплат (доплат, надбавок, премій і т.д.) Колективним договором встановлюються додаткові, порівняно з чинним законодавством і угодами, гарантії.

Згідно зі статтею 18 КЗпП України положення колективного договору розповсюджуються на всіх працівників підприємства, установи, організації та є обов`язковими для роботодавця та працівника.

Відповідно до частини другої статті 97 КЗпП України форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами.

Судом першої інстанції було встановлено, що відповідно до п.41 Статуту ДП «Адміністрація морських портів України» Голова Підприємства самостійно, в межах своєї компетенції, вирішує питання діяльності Підприємства, за винятком тих, що віднесені законодавством України та/або цим Статутом до компетенції Уповноваженого органу управління.

Відповідно до п.42 Статуту ДП «Адміністрація морських портів України» Голова підприємства несе відповідальність за свої рішення щодо Підприємства згідно із законодавством України; затверджує штатний розпис апарату управління Підприємства; затверджує організаційну структуру та граничну чисельність апарату управління Підприємства за погодженням з Уповноваженим органом управління; призначає на посаду та звільняє з посади працівників Підприємства відповідно до штатного розпису Підприємства; формує апарат управління Підприємства; видає накази, розпорядження, інструкції та інші акти (рішення, доручення тощо) і дає вказівки, що відповідають вимогам законодавства та є обов`язкові до виконання для всіх працівників, у тому числі структурних та відокремлених підрозділів Підприємства; обирає форми і системи оплати праці, встановлює працівникам конкретні розміри тарифних ставок, посадових окладів, винагород, надбавок і доплат на умовах, передбачених відповідними колективними договорами, із дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством України та Галузевою угодою.

Відповідно до додатку 2 до Колективного договору трудового колективу апарату управління ДП «Адміністрація морських портів України» на 2016-2018 роки, у редакції від 15.12.2021 року, граничні розмірі посадового окладу заступника директора департаменту встановлюються на рівні 64 829 грн - 97 280 грн.

Згідно з пунктом 6 додатку 3 «Положення про оплату праці» до Колективного договору апарату управління державного підприємства «Адміністрація морських портів України» на 2016-2018 роки (в редакції, визначеній змінами від 06.05.2020 року №7) у разі підвищення законодавчо встановленого розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та/або розміру мінімальної заробітної плати адміністрація Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» пропорційно підвищує розміри посадових окладів працівникам.

Наказом ДП «Адміністрація морських портів України» від 29.12.2021 року № 639-к «Про внесення змін до штатного розпису апарату управління ДП «Адміністрація морських портів України» за посадою заступник директора департаменту закупівельної роботи встановлювався посадовий оклад у розмірі 64 829 грн.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Відповідно до статті 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень.

Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ, в Україні введено воєнний стан, який діє і на теперішній час.

Згідно з пунктом 3 цього Указу, у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30-34, 38, 39, 41-44, 53 Конституції України.

Воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень (стаття 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану»).

15 березня 2022 року прийнято Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», яким визначені особливості трудових відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану».

Частинами першою та другою статті 1 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» встановлено, що на період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина відповідно до статей 43, 44 Конституції України.

У період дії воєнного стану не застосовуються норми законодавства про працю у частині відносин, врегульованих цим Законом.

Згідно з пунктом 2 Прикінцевих положень КЗпП України, під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».

Відповідно до статті 11 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», на період воєнного стану дія окремих положень колективного договору може бути зупинена за ініціативою роботодавця.

Питання правомірності введення державою окремих обмежень під час дії воєнного стану, у тому числі й з урахуванням міжнародних договорів, роз`яснено й у постанові Верховного Суду від 01.12.2022 року у справі № 580/2869/22.

Судом першої інстанції було встановлено, що наказом ДП «Адміністрація морських портів України» від 28.02.2022 року № 84-к «Про організаційні заходи, пов`язані з введенням воєнного стану в Україні» з 01.03.2022 року встановлено початок простою в апараті управління ДП «Адміністрація морських портів України» до припинення або скасування воєнного стану в Україні.

Відповідно до підпункту 1 пункту 1.2 частини 1 наказу ДП «Адміністрація морських портів України» від 31.03.2022 року № 102-к «Про організацію трудових правовідносин в апараті управління ДП «Адміністрація морських портів України» в умовах воєнного стану» на період дії воєнного стану з 01.03.2022 року призупинено дію наказів ДП «Адміністрація морських портів України» щодо встановлення доплат та надбавок працівникам апарату управління, зокрема, наказу від 14.12.2021 року № 609-к.

На підставі пункту 1 наказу ДП «Адміністрація морських портів України» від 09.09.2022 року № 285-к «Про припинення простою та запровадження дистанційної роботи» з 13.09.2022 року припинено простій, встановлений наказом ДП «Адміністрація морських портів України» від 28.02.2022 року № 84-к «Про організаційні заходи, пов`язані з введенням воєнного стану в Україні» (зі змінами), зокрема позивачці.

На підставі пункту 2 наказу ДП «Адміністрація морських портів України» від 09.09.2022 року № 285-к, позивачці з 13.09.2022 року запроваджена дистанційна робота, тимчасово, на період дії воєнного стану.

Позивачем не надано, а матеріали справи не містять доказів того, що наказ ДП «Адміністрація морських портів України» від 31.03.2022 року № 102-к «Про організацію трудових правовідносин в апараті управління ДП «Адміністрація морських портів України» в умовах воєнного стану», яким з 01.03.2022 року призупинено дію наказів ДП «Адміністрація морських портів України» щодо встановлення доплат та надбавок працівникам апарату управління, зокрема, наказу від 14.12.2021 року № 609-к, оскаржувався в судовому порядку та судовим рішенням, яке набрало законної сили,встановлено його неправомірність та скасовано. Відтак, вказаний наказ є чинним.

З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про те, що позовні вимоги позивачки про стягнення з відповідача на її користь за період з 01.12.2022 року по 30.09.2023 року (за виключенням перебування працівника у декретній відпустці протягом трьох місяців у січні-березні 2023 року) недоплаченоїзаробітної плати у зв`язку з незбільшенням посадового окладу, в розмірі 47 727 грн із розрахунку (70 132 грн - 64 829 грн) х 9 місяців, є безпідставними та необґрунтованими.

Згідно статті 12 Закону України «Про оплату праці» норми оплати праці і гарантії для працівників, а також гарантії та компенсації працівникам в разі переїзду на роботу до іншої місцевості, службових відряджень, роботи у польових умовах, тощо встановлюються Кодексом законів про працю України та іншими актами законодавства України.

Відповідно до частини першої статті 120 КЗпП України, працівники мають право на відшкодування витрат та одержання інших компенсацій у зв`язку з переведенням, прийняттям або направленням на роботу в іншу місцевість.

Частиною другою статті 120 КЗпП України передбачено, що працівникам при переведенні їх на іншу роботу, коли це пов`язано з переїздом в іншу місцевість, виплачуються: вартість проїзду працівника і членів його сім`ї; витрати по перевезенню майна; добові за час перебування в дорозі; одноразова допомога на самого працівника і на кожного члена сім`ї, який переїжджає; заробітна плата за дні збору в дорогу і влаштування на новому місці проживання, але не більше шести днів, а також за час перебування в дорозі.

Згідно з частиною третьою статті 120 КЗпП України, працівникам, які переїжджають у зв`язку з прийомом їх (за попередньою домовленістю) на роботу в іншу місцевість, виплачуються компенсації і надаються гарантії, зазначені в частині другій цієї статті, крім виплати одноразової допомоги, яка цим працівникам може бути виплачена за погодженням сторін.

Загальні положення щодо видів компенсацій та механізму їх виплати містить постанова Кабінету Міністрів України від 02.03.1998 № 255 «Про гарантії та компенсації при переїзді на роботу в іншу місцевість» (далі - Постанова).

Згідно з п.1 Постанови працівникам у зв`язку з переведенням їх на іншу роботу, якщо це пов`язано з переїздом в іншу місцевість (в інший населений пункт), виплачуються:

а) вартість проїзду працівника і членів його сім`ї (крім випадків, коли власник або уповноважений ним орган надає для цього відповідні засоби пересування) у порядку і в розмірах, встановлених законодавством для відряджень;

б) витрати на перевезення майна залізничним, водним і автомобільним транспортом (загального користування) вагою до 500 кілограмів на самого працівника і до 150 кілограмів на кожного члена сім`ї, який переїжджає. За згодою сторони, яка приймає, можуть бути оплачені витрати на перевезення майна більшої ваги.

За відсутності зазначених видів транспорту можуть бути оплачені витрати на перевезення майна повітряним транспортом від найближчої до місця роботи залізничної станції або від найближчого морського чи річкового порту, відкритого для навігації;

в) добові працівнику за кожний день перебування в дорозі у розмірі, встановленому законодавством для відряджень;

г) одноразова допомога самому працівникові - в розмірі його місячного посадового окладу (тарифної ставки) за новим місцем роботи і кожному члену сім`ї, який переїжджає, - в розмірі 25 відсотків одноразової допомоги самого працівника;

д) заробітна плата за дні підготовки до переїзду і влаштування на новому місці проживання, але не більше шести днів, а також за час перебування в дорозі виходячи з посадового окладу (тарифної ставки) за новим місцем роботи.

Якщо заздалегідь точно визначити розмір належних працівникові сум компенсації неможливо, то за згодою сторін йому видається аванс.

До членів сім`ї працівника, на яких виплачується компенсація, належать чоловік, дружина, а також діти і батьки подружжя, які перебувають на їх утриманні і проживають разом з ними.

Вартість проїзду членів сім`ї і перевезення їх майна, а також одноразова допомога їм виплачуються у разі, якщо вони переїжджають на нове місце проживання працівника до закінчення одного року з дня фактичного отримання ними жилого приміщення.

Працівникам, які переїжджають у зв`язку з прийняттям їх (за попередньою домовленістю) на роботу в іншу місцевість, виплачуються суми компенсації і надаються гарантії, передбачені підпунктами «а», «б», «в» і «д» цього пункту. Одноразова допомога цим працівникам може виплачуватися за погодженням сторін.

Якщо працівник переводиться або приймається на роботу на строк не більше одного року, а сім`я з ним не переїжджає, за погодженням сторін замість виплати одноразової допомоги йому можуть відшкодовуватися витрати, пов`язані з тимчасовим проживанням на новому місці. Розмір відшкодування витрат не повинен перевищувати 50 відсотків розміру добових.

Відповідно до пункту 5 Постанови працівник зобов`язаний повністю повернути кошти, виплачені йому у зв`язку з переїздом на роботу в іншу місцевість відповідно до пункту 1 цієї постанови, якщо він:

а) не з`явився на роботу або відмовився стати до роботи без поважної причини;

б) до закінчення строку роботи, передбаченого законодавством або обумовленого при переведенні, направленні або прийнятті на роботу, а за відсутності визначеного строку - до закінчення одного року роботи звільнився за власним бажанням без поважної причини або був звільнений відповідно до законодавства.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до п.1 наказу ДП «Адміністрація морських портів України» від 10.04.2023 року № 153-к «Про особовий склад» ОСОБА_1 , заступника директора департаменту закупівленої роботи апарату управління, переведено на роботу в іншу місцевість (м.Одеса) постійно з 10.04.2023 року, без зміни найменування посади, систем та розмірів оплати праці, із збереженням режиму роботи (місце роботи: м.Одеса, вул.Ланжеронівська, 1 ).

Пунктом 2 наказу ДП «Адміністрація морських портів України» від 10.04.2023 року № 153-к «Про особовий склад» департаменту бухгалтерського обліку апарату управління наказано здійснити відшкодування витрат та виплату компенсацій у зв`язку з переведенням на роботу в іншу місцевість (м.Одеса) ОСОБА_1, заступнику директора департаменту закупівленої роботи апарату управління, відповідно до ст. 120 КЗпП України та постанови Кабінету Міністрів України від 02.03.1998 № 255 «Про гарантії та компенсації при переїзді на роботу в іншу місцевість» (зі змінами), на підставі підтверджуючих документів, оформлених належним чином згідно з вимогами чинного законодавства України.

На підставі вказаного наказу ОСОБА_1 було виплачено відповідачем одноразову допомогу в розмірі місячного окладу - 64 829 грн. Позивачем вказані обставини не заперечуються.

16.05.2023 року ДП «Адміністрація морських портів України» відшкодовано ОСОБА_1 витрати на проїзд, які підтверджено посадочним документом № C53B4537-22268F01-0001, відповідно до платіжної інструкції від 16.05.2023 року № 1360 на суму 813,57 грн.

Наказом ДП «Адміністрація морських портів України» від 29.09.2023 року № 387-к «Про звільнення за угодою сторін» ОСОБА_1, заступника директора департаменту закупівельної роботи апарату управління, звільнено 02.10.2023 року за угодою сторін, на підставі п.1 ч.1 ст. 36 КЗпП України.

Отже, з наведеного вбачається, що позивачка після переведенням на роботу в іншу місцевість (м.Одеса), пропрацювала менше одного року, а саме: з 10.04.2023 по дату звільнення - 29.09.2023.

Враховуючи, що після переведенням на роботу в іншу місцевість (м.Одеса), позивач пропрацювала менше одного року, а саме: з 10.04.2023 року по дату звільнення - 29.09.2023 року і за таких умов матеріали справи не містять доказів досягнення домовленості сторін щодо відшкодування витрат та одержання інших компенсацій для членів сімї позивача у зв`язку з переведенням в іншу місцевість ОСОБА_1 , колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову та стягнення з відповідача на користь позивача коштів на кожного члена її сім» у розмірі 25 відсотків одноразової допомоги самого працівника, виходячи з розрахунку: 64 829 грн х 25% х 4 члени сім`ї = 64829 грн, а також відсутність правових підстав для стягненення вартостіпроїзду членів сім`ї у сумі 1 627,14 грн; добових за дві доби перебування працівника в дорозі в сумі 1 100 грн (на підставі наказу державного підприємства «Адміністрація морських портів України» від 12.12.2022 року №20/10-АГ «Про граничний розмір добових витрат у 2023 році»); заробітної плати за шість днів збору в дорогу і влаштування на новому місці проживання у сумі 19388,40 грн, всього в загальному розмірі 86943,54 грн.

Відповідно до ч.1 ст. 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Статтею 2 Закону України «Про оплату праці» визначено структуру заробітної плати, до якої входить: основна та додаткова заробітна плата, а також заохочувальні та компенсаційні виплати.

Основна заробітна плата - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.

Додаткова заробітна плата - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні й компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

До інших заохочувальних та компенсаційних виплат належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові та матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Відповідно до частин першої та другої статті 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується.

За змістом частин першої - четвертої статті 96 КЗпП України, частин першої - четвертої статті 6 Закону України «Про оплату праці» системами оплати праці є тарифна та інші системи, що формуються на оцінках складності виконуваних робіт і кваліфікації працівників. Тарифна система оплати праці включає: тарифні сітки, тарифні ставки, схеми посадових окладів і професійні стандарти (кваліфікаційні характеристики). Тарифна система оплати праці використовується при розподілі робіт залежно від їх складності, а працівників - залежно від кваліфікації та за розрядами тарифної сітки. Вона є основою для формування та диференціації розмірів заробітної плати. Тарифна сітка (схема посадових окладів) формується на основі тарифної ставки робітника першого розряду та міжкваліфікаційних (міжпосадових) співвідношень розмірів тарифних ставок (посадових окладів).

Відповідно до частини другої статті 97 КЗпП України форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами.

Відповідно до частини третьої статті 64 ГК України підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників та штатний розпис.

Судом першої інстанції встановлено, що наказом ДП «Адміністрація морських портів України» від 06.12.2021 року № 252/10 ОСОБА_1, заступника директора департаменту закупівленої роботи апарату управління ДП «Адміністрація морських портів України», визначено з 15.12.2021 року уповноваженою особою, відповідальною за організацію та проведення процедур закупівель з придбання товарів та послуг в апараті управління ДП «Адміністрація морських портів України», з функціями, передбаченими ст. 11 Закону України «Про публічні закупівлі».

Наказом ДП «Адміністрація морських портів України» від 14.12.2021 року № 609-к ОСОБА_1, заступнику директора департаменту закупівленої роботи, встановлено доплату за виконання функцій уповноваженої особи у розмірі 20 % посадового окладу за фактично відпрацьований час з 15.12.2021 року .

Поряд з цим, як зазначалося вище, відповідно до підпункту 1 пункту 1.2 частини 1 наказу ДП «Адміністрація морських портів України» від 31.03.2022 року № 102-к «Про організацію трудових правовідносин в апараті управління ДП «Адміністрація морських портів України» в умовах воєнного стану» на період дії воєнного стану з 01.03.2022 року призупинено дію наказів ДП «Адміністрація морських портів України» щодо встановлення доплат та надбавок працівникам апарату управління.

Позивачем не наданоі матеріали справи не містять доказів того, що наказ ДП «Адміністрація морських портів України» від 31.03.2022 року № 102-к «Про організацію трудових правовідносин в апараті управління ДП «Адміністрація морських портів України» в умовах воєнного стану», яким з 01.03.2022 проку ризупинено дію наказів ДП «Адміністрація морських портів України» щодо встановлення доплат та надбавок працівникам апарату управління, оскаржувався в судовому порядку та судовим рішенням, яке набрало законної сили встановлено його неправомірність та скасовано. Відтак, вказаний наказ є чинним.

З огляду на вище викладене, суд першої інстанції прийшов до обгрунтованого висновку про те, що позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача за період з липня 2022 року по вересень 2023року (включно) (за виключенням перебування працівника у декретній відпустці протягом трьох місяців у січні-березні 2023 року) надбавку у розмірі 20% від посадового окладу за виконання повноважень уповноваженої особи в сумі 168 555,40 грн, виходячи з такого розрахунку: 64 829 грн х 20% х 13 місяців = 168 555,40 грн, є безпідставними та необґрунтованими.

За правилами статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити неоспорювану ним суму.

Статтею 117КЗпП України передбачено, що уразі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

З огляду на те, що позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку з розрахунку ((73905,06 грн:23 робочих дні) + (73905,06 грн:21 робочий день)):2 = 3366,27 грн) є похідними вимогами від позовних вимог про стягнення надбавки у розмірі 20% від посадового окладу за виконання повноважень уповноваженої особи; стягнення компенсацій для членів сімї позивача, у зв`язку з переведенням в іншу місцевість ОСОБА_1 ; стягнення недоплаченої заробітної плати, у зв`язку з незбільшенням посадового окладу, які судом першої інстанції обгрунтовано визнано безпідставними, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відмову в задоволенні вказаних позовних вимог.

Обов`язок по відшкодуванню моральної шкоди, заподіяної в сфері трудових відносин або відносин, що тісно пов`язані з ними, настає лише у тих випадках, які передбачені статтею 237-1 КЗпП України.

Відповідно до статті 237-1 КЗпП України відшкодування роботодавцем моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав, у тому числі внаслідок дискримінації, мобінгу (цькування), факт якого підтверджено судовим рішенням, що набрало законної сили, призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

За змістом вказаної норми підставою для відшкодування моральної шкоди є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Обов`язок по відшкодуванню такої шкоди покладається на роботодавця, незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права, так і механізмом компенсації моральної шкоди як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли у результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди, обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин (постанова Верховного Суду від 26 листопада 2021 року у справі № 127/937/17 (провадження № 61-10602св21)).

КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди у разі порушення трудових прав працівників, а стаття 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема, повернення вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин.

Компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення.

Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 01 вересня 2020 року у справі справа № 216/3521/16-ц (провадження № 14-714цс19) дійшла висновку, що керуючись положеннями статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення.

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення стосунків з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (пункт 86 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц).

Право на відшкодування моральної шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб, встановлене Конституцією та законами України.

Виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди позивач повинен довести, які саме дії спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір.

Пленум Верховного Суду України у своїй постанові № 5 від 25.05.2001 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснив, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

У п. 9 постанови Пленум Верховного Суду України також рекомендував судам при визначенні розміру відшкодування моральної (немайнової) шкоди враховувати характер та обсяг страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характер немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення), інші обставини, як стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану тощо.

Відповідно до ч. 2 ст. 76 ГПК України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частинами першою-другою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Позивач просив стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 140 254 грн, яка виразилась в душевних стражданнях з причини протиправних дій та рішень відповідачів.

Поряд з цим, з огляду на встановлені обставини справи, враховуючи недоведеність позивачем наявності складу цивільного правопорушення, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача 140 254 грнморальної шкоди.

Доводи апеляційної скарги представника позивача про те, що суд першої інстанції дійшов передчасних та протиправних висновків про відсутність обов`язку роботодавця збільшити посадовий оклад позивача з 01.12.2022 року; виплатити надбавку в розмірі 20% від посадового окладу за виконання повноважень уповноваженої особи є порушенням положень Колективного договору, колегія суддів відхиляє, з огляду на наступне.

Згідно зі ст. 10 КЗпП України, колективний договір укладається на основі чинного законодавства, прийнятих сторонами зобов`язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин і узгодження інтересів трудящих, власників та уповноважених ними органів.

Відповідно дост. 13 КЗпП Українита ст. 7 «Про колективні договори і угоди» умови колективного договору визначається сторонами.

Статтею 13 КЗпП України визначено, що у колективному договорі встановлюються взаємні обов`язки роботодавця та працівника, зокрема, щодо встановлення форм, системи, розмірів заробітної плати і інших видів трудових виплат (доплат, надбавок, премій і т.і.) Колективним договором встановлюються додаткові, порівняно з чинним законодавством і угодами, гарантії.

Згіднозі ст. 18 КЗпП України, положення колективного договору розповсюджуються на всіх працівників підприємства, установи, організації та є обов`язковими для роботодавця та працівника.

Відповідно до ч. 2ст.97 КЗпП України, форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами.

Як вбачається із матеріалів справи, відповідачем не вносились зміни до Колективного договору трудового колективу апарату управління ДП «Адміністрація морських портів України» на 2016-2018 роки, у редакції від 15.12.2021 року, як і не вносилися зміни до додатку 3 «Положення про оплату праці» до Колективного договору апарату управління державного підприємства «Адміністрація морських портів України» на 2016-2018 роки. Відповідно до підпункту 1 пункту 1.2 частини 1 наказу ДП «Адміністрація морських портів України» від 31.03.2022 року № 102-к «Про організацію трудових правовідносин в апараті управління ДП «Адміністрація морських портів України» в умовах воєнного стану» на період дії воєнного стану з 01.03.2022 року було призупинено дію наказів ДП «Адміністрація морських портів України» щодо встановлення доплат та надбавок працівникам апарату управління.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваний прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Верховний Суд зауважує, що у цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин), та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача.

Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Спосіб захисту цивільного права чи інтересу - це дії, які спрямовані на попередження порушення або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Спосіб захисту цивільного права чи інтересу має бути доступним та ефективним.

Тлумачення вказаних норм свідчить, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту.

Схожий за змістом висновок зроблений в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц зазначено, що кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (статті 15, 16 ЦК України). Цивільне право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003). При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Відтак ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2019 року у справі № 826/7380/15, провадження № 11-778апп18).Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (частина друга статті 12 ЦПК України).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (частини перша та третя статті 13 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Звертаючись до суду з позовом до ДП «Адміністрація морських портів України» про стягнення заборгованості по заробітній платі, надбавки, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, позивачем самостійно визначено предмет і підстави позову.

Поряд з цим, наказ ДП «Адміністрація морських портів України» від 31.03.2022 № 102-к «Про організацію трудових правовідносин в апараті управління ДП «Адміністрація морських портів України» в умовах воєнного стану», якимна період дії воєнного стану з 01.03.2022 року призупинено дію наказів ДП «Адміністрація морських портів України» щодо встановлення доплат та надбавок працівникам апарату управління не є предметом позову, а відтак, у суду відсутні правові підстави надавати правову оцінку обставинам його прийняття, оскільки позивачем щодо нього не заявлено жодних позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд неправильно дійшов висновку про втрату працівником права на отримання компенсаційних виплат при переїзді на роботу в іншу місцевість у зв`язку зі звільненням, оскільки у справі, яка переглядається, роботодавець у позові визнає факт укладання трудового договору з відповідачем у 2018 році (а угода про припинення трудового договору досягнута у 2023 року, тобто через 5 років), а тому тривалість трудового договору між позивачем та роботодавцем перевищує один рік, колегія суддів відхиляє, з огляду на наступне.

Відповідно до пункту 5 Постанови працівник зобов`язаний повністю повернути кошти, виплачені йому у зв`язку з переїздом на роботу в іншу місцевість відповідно до пункту 1 цієї постанови, якщо він:

а) не з`явився на роботу або відмовився стати до роботи без поважної причини;

б) до закінчення строку роботи, передбаченого законодавством або обумовленого при переведенні, направленні або прийнятті на роботу, а за відсутності визначеного строку - до закінчення одного року роботи звільнився за власним бажанням без поважної причини або був звільнений відповідно до законодавства.

З системного аналізу вказної норми права чітко вбачається, що право на виплату компенсації, у зв`язку з переїздом на роботу в іншу місцевість, працівник втрачає, якщо він після переміщення у нову місцевість пропрацював менше одного року. І у даному випадку відлік часу (одного року) починається саме з моменту переїзду на роботу в іншу місцевість.

Нормотворець чітко, зрозуміло та недвозначно визначає обов`язок працівника пропрацювати один рік саме в іншій (новій) місцевості, щоб у нього не виникло обов`язку повернути кошти, виплачені йому у зв`язку з переїздом на роботу в іншу місцевість.

Як правильно встановлено судом першої інстанції та неспростовано позивачем, після переведенням на роботу в іншу місцевість (м.Одеса), позивачка ОСОБА_1 пропрацювала менше одного року, а саме: з 10.04.2023 року по дату звільнення - 29.09.2023 року.

Відтак, твердження позивача про те, що факт укладання трудового договору з відповідачем мав місце у 2018 році (а угода про припинення трудового договору досягнута у 2023 року, тобто через 5 років), а тому тривалість трудового договору між позивачем та відповідачем перевищує один рік, свідчать про неправильне розуміння ним положень Постанови, оскільки загальний трудовий стаж роботи позивача у відповідача в даному випадку, не має значення.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апелянта по суті спору, питання вмотивованості висновків суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка розглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин.

В своєму рішенні у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, ЄСПЛ зазначив про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції й зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Таким чином, доводи, викладені представником позивача ОСОБА_1 - адвокатомМельниковим Денисом Олександровичем в апеляційній скарзі, висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів апеляційного суду вважає, що рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 20 листопада 2024 року ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Мельникова Дениса Олександровича.

Згідно з частиною 13 статті 141, підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції має вирішити питання щодо нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування та ухвалення нового рішення або зміни судового рішення; щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Мельникова Дениса Олександровича залишено без задоволення, а судове рішення без змін, то розподіл судових витрат судом апеляційної інстанції не здійснюється.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Мельникова Дениса Олександровича залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 20 листопада 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Головуючий Судді: