Справа № 466/4384/23 Головуючий у 1 інстанції: Білінської Г.Б.
Провадження № 22-ц/811/3236/24 Доповідач в 2 інстанції: Шеремета Н.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2025 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

секретаря: Підлужного В.І.

з участю: представника ОСОБА_1 Курилець Х.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Сенс Банк» на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 13 серпня 2024 року,-

ВСТАНОВИВ:

у травні 2023 року Акціонерне товариство «Сенс Банк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат на підставі ст.625 ЦК України.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що рішенням Постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Всеукраїнський фінансовий союз`від 07 жовтня 2011 року у справі № 3138-5/169/11 стягнуто з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» заборгованість за кредитним договором в сумі: за кредитом 246812.19 грн., за відсотками 12359.74 грн., пені 12359.74 грн. та судових витрат, а саме витрат по сплаті третейського збору у сумі 100 грн. Ухвалою Новозаводського районного суду м. Чернігова від 17 грудня 2012 року видано Публічному акціонерному товариству «Альфа-Банк» виконавчий лист на підставі рішення Постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Всеукраїнський фінансовий союз» від 07 жовтня 2011 року у справі № 3138-5/169/11. Рішенням позачергових загальних зборів акціонерів Акціонерного товариства «Альфа-Банк», оформленим протоколом №2/2022 від 18 серпня 2022 року, змінено назву з Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на Акціонерне товариство «Сенс Банк». Зобов`язання має виконуватися належним чином, однак рішення Постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Всеукраїнський фінансовий союз» від 07 жовтня 2011 року у справі № 3138-5/169/11 залишається невиконаним. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити три проценти річних від простроченої суми. Наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору та не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання. Якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку трьох процентів річних до повного виконання грошового зобов`язання. За період з 08 жовтня 2011 року до 23 лютого 2022 року заборгованість відповідача за 3 відсотками річних становить 59668.50 грн., а за інфляційними втратами 460351.92 грн.

З наведених підстав просить стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Сенс Банк» заборгованість за інфляційними втратами та 3% річних за період з 08 жовтня 2011 року до 23 лютого 2022 року у розмірі 520 020.42 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 13 серпня 2024 рокуу задоволенні позовної заяви Акціонерного товариства «Сенс Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовлено

Рішення суду оскаржило Акціонерне товариство «Сенс Банк»,в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи.

Апелянт стверджує, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а відмова від права на звернення до суду за захистом є недійсною. Незважаючи на наявність рішення Постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Всеукраїнський фінансовий союз» від 07 жовтня 2011 року у справі № 3138-5/169/11 та ухвали Новозаводського районного суду м. Чернігова від 17 грудня 2012 року про стягнення заборгованості за кредитним договором, яка ОСОБА_1 не сплачена, вважає підставним та обгрунтованим нарахування 3% річних та інфляційних на суму заборгованості за період до сплати заборгованості. З наведених підстав просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, заперечення представника ОСОБА_1 Курилець Х. щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 89 ЦПК України).

Відмовляючи у задоволенні позову АТ «Сенс Банк», суд першої інстанції виходив з того, що позивач, всупереч вимогам статті 81 ЦПК України, не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження заявлених позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

З матеріалів справи вбачається, що 05 серпня 2008 року між Закритим акціонерним товариством «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №700008115, за умовами якого банк надає позичальнику кредит в розмірі 40847.59 доларів США на строк до 06 серпня 2015 року з процентною ставкою за користування кредитними коштами, що становить 18.50 % річних для придбання транспортного засобу марки «Mazda CX7», 2008 року випуску, колір чорний, д.н.з. НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 , який передано банку в заставу.

Рішенням Постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Всеукраїнський фінансовий союз» від 07 жовтня 2011 року у справі № 3138-5/169/11 стягнуто з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» заборгованість за кредитним договором у сумі : за кредитом 246 812,19 грн., за відсотками 12 247,97 грн., пені 12 359,74 грн. та судових витрат, а саме витрат по сплаті третейського збору в сумі 100,00 грн.

Ухвалою Новозаводського районного суду м. Чернігова від 17 грудня 2012 року у справі № 2515/14028/2012 видано Публічному акціонерному товариству «Альфа-Банк» виконавчий лист на підставі рішення Постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Всеукраїнський фінансовий союз» від 07 жовтня 2011 року у справі № 3138-5/169/11.

Як вбачається з Єдиного державного реєстру судових рішень, ухвала Новозаводського районного суду м. Чернігова від 17 грудня 2012 року у справі № 2515/14028/2012 в апеляційному порядку не оскаржувалася, а відтак набрала законної сили.

Слід зазначити, що в матеріалах справи відсутні докази пред`явлення до виконання виконавчого листа, виданого на підставі ухвали Новозаводського районного суду м. Чернігова від 17 грудня 2012 року на виконання рішення Постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Всеукраїнський фінансовий союз» від 07 жовтня 2011 року у справі № 3138-5/169/11.

Матеріалами справи підтверджується, що у вересні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет застави в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 22 грудня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 30 травня 2017 року, в задоволенні позову ПАТ «Альфа Банк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет застави автомобіль марки «Mazda CX7», 2008 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , шляхом проведення прилюдних торгів в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 700008115 від 05 серпня 2008 року відмовлено за безпідставністю.

Крім цього, 24 липня 2016 року приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Чуловським В.А. вчинено виконавчий напис про стягнення заборгованості в сумі 40857.49 грн. доларів США за кредитним договором № 700008115 від 05 серпня 2008 року, який рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 16 грудня 2019 року у справі № 466/3438/19, визнано таким, що не підлягає виконанню.

Колегія суддів зазначає, що звертаючись до суду з цим позовом, Акціонерне товариство «Сенс Банк», всупереч вимогам частини 1 статті 81 ЦПК України, не надало належних та допустимих доказів на підтвердження виконання рішення Постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Всеукраїнський фінансовий союз» від 07 жовтня 2011 року у справі № 3138-5/169/11, пред`явлення виконавчого листа, виданого на підставі хвали Новозаводського районного суду м. Чернігова від 17 грудня 2012 року у справі № 2515/14028/2012, до виконання, чи виконавчий лист знаходився чи в даний час знаходиться на виконанні, на надало належних та допустимих доказів, що позивачем вживалися заходи щодо примусового виконання рішення третейського суду про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Водночас можливість примусового стягнення кредитором заборгованості, про стягнення якої ухвалено рішення суду, закінчується після спливу передбаченого законом строку пред`явлення до виконання виконавчого документа на виконання вказаного рішення, якщо такий строк не було поновлено в установленому законом порядку.

Ігнорування кредитором обставин закінчення строку пред`явлення рішення суду до виконання щодо стягнення заборгованості призвело б до надання стягувачу можливості безпідставно уникнути законодавчої вимоги щодо встановлених законом строків та призвело б до безпідставного перебування боржника у невизначеному стані понад встановлений законом час, що порушило б принцип правової визначеності як один із основоположних аспектів верховенства права.

Відповідно до частини 1 статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Тлумачення частини першої статті 509, частини першої статті 267, статті 625 ЦК України свідчить, що:

1) натуральним є зобов`язання вимога в якому, не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном;

2) конструкція статті 625 ЦК України щодо нарахування 3 % річних та інфляційних втрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку;

3) кредитор в натуральному зобов`язанні не має права на нарахування 3 % річних та інфляційних втрат, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку.

Велика Палата Верховного Суду у постановах від 19 червня 2019 року у справі №646/14523/15-ц, від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 вже звертала увагу, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання.

У постановах Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 442/398/15-ц та від 23 листопада 2022 року у справі № 285/3536/20, вказано, що натуральним зобов`язанням (obligatio naturalis) є зобов`язання, вимога в якому не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку (оскільки боржник заявив про застосування позовної давності та вона застосована судом), але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном. Конструкція статті 625 Цивільного кодексу України щодо нарахування 3% річних та інфляційних втрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку. Кредитор в натуральному зобов`язанні не має права нараховувати 3% річних та інфляційні втрати, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку.

Подібний правовий висновок викладено і у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 березня 2019 року у справі №757/44680/15-ц.

Законодавець в пункті 4 частини першої статті 602 ЦК України передбачає заборону для зарахування зустрічних вимог у разі спливу позовної давності в задавненому зобов`язанні для охорони інтересів боржника. Сплив позовної давності при пред`явленій позовній вимозі кредитором в судовому порядку про стягнення боргу, за яким сплинула позовна даність, дозволяє боржнику заявити про застосування позовної давності. Зарахування, яке є по своїй суті замінником належного виконання зобов`язання, не має створювати механізм обходу заборони, передбаченої в пункті 4 частини першої статті 602 ЦК України. Така заборона стосується випадку, коли кредитор ініціює зарахування за задавненою вимогою. У такому разі кредитор за допомогою зарахування може обійти охорону, що надається боржнику при сплив і позовної давності, і досягнути результату, який недоступний кредитору в межах пред`явленої позовної вимоги кредитором в судовому порядку про стягнення боргу, за яким сплинула позовна даність, і яка дозволяє боржнику заявити про застосування позовної давності.

Пред`явлення кредитором при існуванні задавненої вимоги тільки позову про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, без позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, на яку нараховуються 3 % річних та інфляційних втрат, дозволяє кредитору обійти охорону, що надається боржнику при спливі позовної давності, і досягнути результату, який недоступний кредитору при пред`явленні позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, і яка забезпечує можливість боржнику заявити про застосування до неї позовної давності. Тобто складається доволі нерозумна ситуація: зі спливом позовної давності і неможливістю захисту задавненої вимоги кредитор зберігає можливість постійно подавати вимоги про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, нарахованих на задавнену вимогу, що означає по суті виконання задавненої вимоги і без можливості боржнику заявити про застосування позовної давності до задавненої вимоги.

Приватне право не може допускати ситуацію за якої кредитор, при існуванні задавненої вимоги, пред`являє тільки позов про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, без позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, на яку нараховуються 3 % річних та інфляційних втрат. Оскільки це позбавляє боржника можливості заявити про застосування до задавненої вимоги позовну давність, а кредитору надає можливість обійти застосування до задавненої вимоги позовної давності. Тому кредитор, для охорони інтересів боржника, може пред`явити позов про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, які нараховані на задавнену вимогу, тільки разом з пред`явленням позову про стягнення задавненої вимоги.

Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 13 березня 2023 року у справі № 554/9126/20 та від 22 січня 2025 року у справі № 602/140/23.

Враховуючи те, що банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту та на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, рішенням Постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Всеукраїнський фінансовий союз» від 07 жовтня 2011 року у справі № 3138-5/169/11 стягнена заборгованість за кредитним договором, стягувачу видано виконавчий лист на виконання рішення третейського суду, однак в матеріалах справи відсутні докази пред`явлення такого до виконання в межах строку, передбаченого Законом України «Про виконавче провадження», який сплив понад десять років тому, відтак рішення третейського суду про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 не може бути виконане, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для стягнення з ОСОБА_1 3 % річних та інфляційних витрат, оскільки основна вимога кредитора про стягнення заборгованості за кредитним договором у цьому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку.

Крім цього, позовна вимога АТ «Сенс Банк» про стягнення суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення не може бути задоволена з тих підстав, що кредитні кошти надавалися ОСОБА_1 в іноземній валюті.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суд першої інстанції, які достатньо мотивовані.

Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatismutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Сенс Банк» залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 13 серпня 2024 рокузалишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 28.05.2025 року.

Головуючий: Н.О. Шеремета

Судді: О.М. Ванівський

Р.П. Цяцяк