Справа № 183/8473/24
№ 2-о/183/65/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 квітня 2025 року м. Самар

Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді Городецького Д.І.

з секретарем судового засідання Пономаренко О.О.

за участю:

заявника ОСОБА_1 ,

представника заявника ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку окремого провадження в приміщенні суду цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа заінтересована особа приватний нотаріус Новомосковського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Лила Інна Армоніківна про встановлення факту постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, -

в с т а н о в и в :

14 серпня 2024 року ОСОБА_1 звернулася до Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області з заявою про встановлення факту постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, заінтересована особа - приватний нотаріус Новомосковського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Лила Інна Армоніківна.

В обґрунтування заяви ОСОБА_1 посилалася на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка є її бабусею. Остання на день смерті проживала та була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

За даною адресою ОСОБА_1 зареєстрована не була, однак фактично мешкала зі спадкодавцем з 2020 року, була пов`язана з ОСОБА_3 спільним побутом та доглядала за нею. В той же час, заявник фактично була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 .

Після смерті ОСОБА_3 відкрилась спадщина на належне їй майно, зокрема на земельну ділянку (пай) площею 4,710 га., кадастровий номер :01:037:0547, розташованої на території Орлівщинської сільської ради, що належала останній на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії І-ДП № 069492 від 02.02.2001 року, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 12947.

За життя ОСОБА_3 склала заповіт, посвідчений 11 грудня 2014 року секретарем Орлівщинської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області Назаренко М.В. за р.№ 435, згідно якого земельну ділянку (пай) площею 4,710 га., кадастровий номер :01:037:0547, розташованої на території Орлівщинської сільської ради, належної їй на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії І-ДП № 069492 від 02.02.2001 року, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 12947, заповіла ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3

ОСОБА_3 на день смерті, тобто ІНФОРМАЦІЯ_1 була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 .

Для оформлення своїх спадкових прав заявник ОСОБА_1 звернулася до приватного нотаріуса Новомосковського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Лили І.А.з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку (пай) площею 4,710 га. з кадастровим номером :01:037:0547, проте відповіддю нотаріуса від 21 червня 2024 року за вих.. № 127/01-16 їй було відмовлено у вчиненні відповідних нотаріальних дій з тих підстав, що нею пропущено строк на прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 , зокрема відсутні документи, що підтверджують факт проживання спадкоємця разом зі спадкодавцем на момент смерті.

Згідно з ч. 3 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Місцем проживання фізичної особи згідно з ч. 1 ст. 29 ЦК є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Отже всі вище викладені обставини та докази свідчать про фактичне проживання заявника спільно із спадкодавцем на час відкриття спадщини до моменту її смерті.

Даний факт заявнику потрібен для прийняття спадщини після смерті бабусі.

В зв`язку з наведеним, в заяві ОСОБА_1 просила суд:

-встановити факт її постійного проживання разом із спадкодавцем ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 на час її смерті.

Ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 серпня 2024 року відкрите провадження у справі, розгляд якої призначено в порядку окремого провадження.

Ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 30 вересня 2024 року зобов`язано приватного нотаріуса Новомосковського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Лилу Інну Армоніківну надати на адресу суду належним чином завірену копію спадкової справи, заведеної після смерті ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Заявник ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 , кожен окремо, в судовому засіданні посилалися на обставини, викладені в заяві, вимоги підтримали в повному обсязі, просили заяву задовольнити.

Заінтересована особа - приватний нотаріус Новомосковського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Лилу І.А. в судове засідання не з`явилася, згідно заяви просила розглядати справу у її відсутність.

Суд, заслухавши заявника, її представника та свідків, дослідивши надані сторонами докази, приходить до наступного.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.

Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Відповідно до частини першої, другої, третьої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст.ст.76-81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для справи. Докази повинні бути належними, допустимими та достовірними. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла бабуся заявника ОСОБА_1 ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що 20 квітня 2021 року Виконавчим комітетом Піщанської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області складено відповідний актовий запис № 118, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 120 квітня 2021 року.

Фат родинних відносин між заявником ОСОБА_1 і ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 підтверджується наступними доказами:

- свідоцтвом про народження заявника ОСОБА_4 серії НОМЕР_2 від 25 березня 1980 року, згідно якого батьками останньої зазначені: ОСОБА_5 та ОСОБА_6 ;

- свідоцтвом про одруження серії НОМЕР_3 від 24 квітня 2004 року, згідно якого 24 квітня 2004 року ОСОБА_7 зареєструвала шлюб із ОСОБА_8 , актовий запис № 6. Після реєстрації шлюбу ОСОБА_7 було присвоєне прізвище ОСОБА_9 ;

- Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу № 8 від 11 червня 2024 року, з якого вбачається, що 21 липня 1979 року між батьками заявника ОСОБА_5 і ОСОБА_10 зареєстровано шлюб, актовий запис № 26. Після реєстрації шлюбу ОСОБА_10 присвоєне прізвище ОСОБА_11 ;

- свідоцтвом про народження серії НОМЕР_4 від 29 січня 1962 року, згідно якого ІНФОРМАЦІЯ_4 народилася мати заявника ОСОБА_12 ОСОБА_10 , актовий запис про народження № 19 від 29 січня 1962 року. Її батьками зазначені: ОСОБА_13 та ОСОБА_14 ;

- Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу № 4 від 11 червня 2024 року, з якого вбачається, що 14 вересня 1961 року бабуся заявника ОСОБА_1 ОСОБА_15 зареєструвала шлюб із ОСОБА_13 , актовий запис № 72. Після реєстрації шлюбу ОСОБА_15 присвоєне прізвище ОСОБА_16 .

Після смерті ОСОБА_3 відкрилась спадщина на належне їй майно, зокрема на земельну ділянку (пай) площею 4,710 га., кадастровий номер :01:037:0547, розташованої на території Орлівщинської сільської ради, що належала останній на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії І-ДП № 069492 від 02.02.2001 року, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 12947.

За життя ОСОБА_3 склала заповіт, посвідчений 11 грудня 2014 року секретарем Орлівщинської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області Назаренко М.В. за р.№ 435, згідно якого земельну ділянку (пай) площею 4,710 га., кадастровий номер :01:037:0547, розташованої на території Орлівщинської сільської ради, належної їй на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії І-ДП № 069492 від 02.02.2001 року, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 12947, заповіла ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Спадкова справа після смерті ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 не заводилася, що підтверджується Інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) № 78712423 від 11 жовтня 2024 року.

Встановлено, що місце реєстрації спадкодавця ОСОБА_3 на день смерті, тобто ІНФОРМАЦІЯ_1 було зареєстровано за адресою: АДРЕСА_3 , що підтверджується довідкою Орлівщинського старостинського округу № 3 Піщанської сільської ради від 19 листопада 2024 року за вих. № 387.

Встановлено, що для оформлення своїх спадкових прав заявник ОСОБА_1 звернулася до приватного нотаріуса Новомосковського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Лили І.А.з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку (пай) площею 4,710 га. з кадастровим номером :01:037:0547, проте відповіддю нотаріуса від 21 червня 2024 року за вих.. № 127/01-16 їй було відмовлено у вчиненні відповідних нотаріальних дій з тих підстав, що нею пропущено строк на прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 , зокрема відсутні документи, що підтверджують факт проживання спадкоємця разом зі спадкодавцем на момент смерті.

В той же час, з довідки виданої 19 листопада 2024 року Орлівщинського старостинського округу № 3 Піщанської сільської ради за вих. № 387 вбачається, що заявник ОСОБА_1 на день смерті ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , тобто ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживала разом з нею за адресою: АДРЕСА_3 .

Зазначені обставини також підтверджуються актами фактичного проживання від 19 листопада 2024 року.

Встановлено, що 20 травня 2009 року шлюб між заявником ОСОБА_1 і ОСОБА_8 було розірвано, актовий запис № 85. Після реєстрації розірвання шлюбу заявник залишила прізвище ОСОБА_9 , що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_5 від 20 травня 2009 року.

Також, в судовому засіданні були допитані свідки ОСОБА_17 та ОСОБА_18 , які, кожен окремо, зазначили, що заявник ОСОБА_1 проживала з бабусею ОСОБА_3 за її адресою: АДРЕСА_3 , починаючи з 2020 року та по день смерті ОСОБА_3 - ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Отже, викладені вище обставини та докази свідчать про фактичне проживання заявника спільно із спадкодавцем на час відкриття спадщини до моменту її смерті. Даний факт заявнику потрібен для прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 .

Вирішуючи питання щодо наявності правових підстав для задоволення вимог, суд застосовує наступні норми права.

У відповідності до статті 293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Так, відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Частиною 3 статті 294 ЦПК України передбачено, що справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Інші особливості розгляду цих справ встановлені цим розділом.

На підставі частини 2 статті 315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Відповідно до положень ст.ст. 1216-1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно зі ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 нього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Місцем проживання фізичної особи згідно з ч. 1 ст. 29 ЦК є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Відповідно до абз. 3 п. 3 роз`ясень постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця, яке визначається за правилами ст.29, ч. 2 ст.1221 ЦК України. Якщо спадкодавець мав кілька місць проживання, місцем відкриття спадщини вважається останнє місце реєстрації спадкодавця.

Згідно з ч. 1ст.1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Щодо спадкоємців, які на час відкриття спадщини постійно проживали спільно із спадкодавцем, встановлюється презумпція прийняття спадщини, яка може бути спростована лише шляхом подання ними заяви про відмову від спадщини до нотаріальної контори. Для тих спадкоємців, які не проживали разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, єдиним виявом бажання прийняти спадщину є заява про це, подана до нотаріального органу (ч.1ст.1269 ЦК України).

При цьому, слід враховувати, що чинним законодавством не розкривається поняття постійного місця проживання фізичної особи, тому визнання цього факту розцінюється законом як встановлення факту, що має юридичне значення.

Згідно з пп. 4.10 п. 4 гл. 10 розділу 2 Наказу № 296/5 від 22.02.2012 року «Про затвердження Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, жодним строком не обмежена. Тобто спадкоємець, який прийняв спадщину, може звернутися за видачею свідоцтва протягом будь-якого часу після закінчення строку, встановленого для прийняття спадщини. Особливе значення при цьому має факт постійного проживання спадкоємця на час відкриття спадщини разом із спадкодавцем, який підтверджує фактичне прийняття спадщини і має бути доведений спадкоємцем.

В останньому випадку зазначені обставини є підставою для звернення з позовом або заявою (в залежності від наявності або відсутності спору щодо спадкового майна) про встановлення факту постійного проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не з позовом про надання додаткового строку для прийняття спадщини (п.2 Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року) Отже, законодавець в даному випадку висунув вимогу про обов`язковість постійного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, що ставить прийняття спадщину у такому випадку в залежність від факту спільного постійного проживання вказаних осіб.

Як випливає із п.3.22 Наказу № 296/5 від 22.02.2012 року «Про затвердження Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», у разі відсутності у паспорті такого спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем може бути: довідка органу реєстрації місця проживання про те, що місце проживання спадкоємця на день смерті спадкодавця було зареєстровано за однією адресою зі спадкодавцем.

Згідно роз`яснень, викладених у п.п. 2, 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про спадкування" №7 від 30.05.2008 року, якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд про встановлення цих фактів. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення факту постійного проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку з цим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутись в суд з заявою про встановлення факту постійного проживання з спадкодавцем на час відкриття спадщини.

Метою встановлення факту спільного проживання заявника зі спадкодавцем є необхідність реалізації права на оформлення спадкового майна, отже такий факт породжує юридичні наслідки; чинним законодавством не передбачено іншого порядку встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем.

Судом встановлено, що заявнику необхідно встановити факт спільного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини для оформлення права на спадщину, отже встановлення факту проживання заявника з ОСОБА_3 на момент її смерті ІНФОРМАЦІЯ_5 породжує юридичні наслідки, оскільки з визначенням їх спільного проживання законодавство пов`язує прийняття спадщини, при цьому, спір про встановлення даного факту відсутній.

Суд дійшов висновку про обґрунтованість заяви ОСОБА_1 , оскільки в судовому засіданні встановлено факт постійного проживання заявника разом зі спадкодавцем ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 на час відкриття спадщини, вказане підтверджується дослідженими доказами та показами свідків.

Згідно з частинами першою та шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Крім того, суд вказує, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

За загальними положеннями ЦПК України на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Також слід зазначити, що згідно зі статтею 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Основного Закону України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і докази не збирає.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (RuizTorija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Аналізуючи викладене, суд приходить до висновку, що в судовому засіданні знайшли своє підтвердження факти, на які посилається заявник ОСОБА_1 , а саме, що остання постійно проживала разом із спадкодавцем ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_3 , з 2020 року до часу відкриття спадщини, а саме ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Встановлення даного факту породжує для заявника юридичні наслідки, від яких залежать його майнові права на спадщину, а іншої можливості встановити вказаний факт не можливо.

За приписами ч. 7 ст. 294 ЦПК України при ухваленні судом рішення у справі в порядку окремого провадження судові витрати не відшкодовуються.

На підставі вищенаведеного, керуючись ст. ст. 3, 5, 12, 76-81, 89, 258-259, 263-268, 293, 294, 354 ЦПК України, -

у х в а л и в :

Заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа заінтересована особа приватний нотаріус Новомосковського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Лила Інна Армоніківна про встановлення факту постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, - задовольнити.

Встановити факт постійного проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 разом із спадкодавцем ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 за адресою: АДРЕСА_3 , з 2020 року до часу відкриття спадщини, а саме ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Судові витрати покласти на заявника ОСОБА_1 .

Учасники справи:

-заявник: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_6 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 та фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 ;

-заінтересована особа: приватний нотаріус Новомосковського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Лила Інна Армоніківна, місцезнаходження за адресою: 51200, Дніпропетровська область, м. Самар, вул. Гетьманська, буд. 37.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути поданою до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів, з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Повне судове рішення складене 21 квітня 2025 року.

Суддя Д.І. Городецький