Справа № 404/7514/18
Номер провадження 2/404/3634/18
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2025 року Фортечний районний суд міста Кропивницького в складі:

головуючого судді Іванової Н.Ю.

при секретарі - Коцюбі Т.С

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс», треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи», Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, про захист прав споживачів та визнання договору факторингу і договору про відступлення прав за іпотечними договорами частково недійсними

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2018 року до суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до Публічного акціонерного товариства «Омегабанк», Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» про захист прав споживачів та визнання договору факторингу і договору про відступлення прав за іпотечними договорами частково недійсними, просив суд: визнати частково недійсним договір факторингу від 28 листопада 2012 року, укладений між Публічним акціонерним товариством «Сведбанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Омегабанк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс», в частині, що стосується передачі права вимоги за кредитним договором від 09 жовтня 2006 року № 030/10.06/88-183 К, укладеним між Акціонерним комерційний банком «ТАС-Комбанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Омегабанк» та ОСОБА_1 ; визнати частково недійсним договір від 28 листопада 2012 року про передачу прав за іпотечним договором, укладеним між Публічним акціонерним товариством «Сведбанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Омегабанк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс», в частині, що стосується передачі права вимоги за іпотечним договором 2530/185 від 09 жовтня 2006 року, укладеним між Акціонерним комерційний банком «ТАС-Комбанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Омегабанк» та ОСОБА_1 , з іншої.

В обґрунтування поданого позову зазначено, що 09 жовтня 2006 року між Акціонерним комерційний банком «ТАС-Комбанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Омегабанк» та ОСОБА_1 було підписано кредитний договір № 030/10.06/88-183 К.

29 березня 2011 року між Публічним акціонерним товариством «Сведбанк», правонаступником АКБ «ТАС-Комбанк», та позивачем було підписано договір про внесення змін і доповнень №1 до кредитного договору.

15 квітня 2011 року між Публічним акціонерним товариством «Сведбанк», правонаступником АКБ «ТАС-Комбанк», та позивачем було підписано договір про внесення змін і доповнень № 2 до кредитного договору.

В якості забезпечення виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором, між позивачем з однієї сторони та банком, з іншої, укладено іпотечний договір від 09 жовтня 2006 року № 2530/185, за яким в іпотеку передавалося нерухоме майно квартира АДРЕСА_1 , яка належить на праві спів власності позивачу.

29 березня 2011 року між позивачем та банком укладено договір про внесення змін і доповнень до договору іпотеки.

28 листопада 2012 року між ПАТ «Сведбанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Омегабанк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» укладено договір факторингу та договір про передачу прав за іпотечним договором, за якими нібито відбулося відступлення права вимоги за кредитним договором та іпотечним договором відповідно, від ПАТ «Сведбанк» на користь ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс».

Зважаючи на те, що цільове призначення кредиту є задоволення особистих потреб споживчі цілі, то на вищезазначені кредитні правовідносини поширюється норми законодавства про захист прав споживачів.

Позивач зазначав, що стало відомо, згідно з договором факторингу, у складі кредитного портфелю відбулося відступлення права вимоги за кредитним договором від 09 жовтня 2006 року №030/10.06/88-183 К, що був укладений між банком і фізичною особою ОСОБА_1 , на користь відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс».

За договором передається право грошової вимоги за кредитним договором, а також право грошової вимоги за кредитним договором, що виникають в майбутньому, тому вказаний договір є договором факторингу.

Відповідно до інформації, внесеної до Державного реєстру фізичних установ, Товариство з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» зареєстроване як фінансова установа розпорядженням Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 18 вересня 2008 року № 1121 за реєстровим номером 13102248, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію фінансової установи серія ФК № 214 від 15 вересня 2011 року, в той час ліцензій на ведення діяльності не має.

Держфінпослуг є спеціально уповноваженим органом виконавчої влади у сфері регулювання ринків фінансових послуг у межах, визначених законодавством.

Законом визначено, що виключне право та/або обмеження щодо надання окремих фінансових послуг встановлюється законом та нормативно-правовими актами державного органу, що здійснює регулювання ринків фінансових послуг.

На момент договору про відступлення прав вимоги існували обмеження щодо укладення договорів факторингу, встановлені п. 1 Положення про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг, затвердженого розпорядженням Держфінпослуг № 231 від 03 квітня 2009 року, в частині набуття фактором відступленого права грошової вимоги за договорами факторингу до боржників фізичних осіб.

Вказано, що до 25 березня 2014 року (виключення п. 1 з Розпорядження № 231) відповідач Публічне акціонерне товариство «Омегабанк» не мав права відступати, а відповідач Товариство з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» не мав право набувати права вимоги за кредитним договором з позивачем за договором факторингу, проте всупереч вимогам п. 1 Розпорядження № 231 відповідачі уклали договір факторингу щодо вказаного кредитного договору. Оскільки станом на 28 листопада 2012 року п. 1 вказаного розпорядження був чинним, цей факт підтвердив Нацкомфінпослуг в своєму листі № 7303/16-12 від 11 вересня 2014 року.

У банку за договором факторингу не було правових підстав для відступлення права грошової вимоги за договором факторингу щодо фізичної особи не суб`єкта господарювання, а у відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» - відповідно набуття таких прав.

За відсутності правових підстав для укладення договору відступлення прав вимоги щодо позивача, просив суд застосувати положення ст. 215 ЦК України.

Позивач зазначав, що у позові також ставиться питання про визнання договорів від 28 листопада 2012 року про передачу прав за іпотечним договором, укладеним між Публічним акціонерним товариством «Сведбанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Омегабанк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс», в частині, що стосується передачі права вимоги за іпотечним договором 2530/185 від 09 жовтня 2006 року, предметом якого є нерухоме майно квартира, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , яка знаходиться в Кіровському районі м. Кіровограда.

Вважає, що недійсність договору про відступлення права вимоги від 28 листопада 2012 року щодо позивача зумовлює недійсність відступлення прав вимоги за договором про передачу прав за договорами забезпечення від 28 листопада 2012 року, згідно якого відступлено право вимоги за іпотечним договором від 09 жовтня 2006 року 2530/185, укладений між банком та позивачем.

Ухвалою судді від 14 листопада 2018 року позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків.

Ухвалою судді від 14 грудня 2018 року відкрито провадження у справі, призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання.

Ухвалою суду від 26 лютого 2019 року залучено по справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів, Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи».

20 березня 2019 року до суду від представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» надійшли письмові пояснення у справі. Вказано, що оспорювані договори факторингу та передачі прав за іпотечним договором не мають жодного відношення до придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення ОСОБА_1 його особистих потреб. Позовна заява не містить жодного посилання на порушення оспорюваними договорами прав позивача саме як споживача. Так і сам кредитний догові не оспорюється. Інші причини, про які йдеться у позові, до відносин між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг не мають жодного стосунку.

Згідно оспорюваних договорів жодних послуг (робіт, товарів) ОСОБА_1 жодна із сторін даних договорів не надавала, більш того, ОСОБА_1 навіть не є стороною жодного з договорів, тобто норми ЗУ «Про захист прав споживачів» на договір передачі прав не розповсюджується.

Норма викладена у позові, а саме п. 1 розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України №231 від 03квітня 2009 року «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг» не можу бути підставою для визнання оспорюваних договорів недійсними. Адже ні ЦК України, ні ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» не встановлюють жодних обмежень стосовно складу осіб, по відношенню до яких може здійснюватися відступлення права вимоги.

У випадку суперечності норм підзаконного акта нормам закону, слід застосовувати норми закону, оскільки він має вищу юридичну силу.

Оскільки ЦК України та «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» не містять обмежень щодо особи, права вимоги грошових коштів до якої відступлене за договором факторингу, і мають вищу юридичну силу, ніж Розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України № 231 від 03 квітня 2009 року, яким таке обмеження, на думку позивача, встановлено то Розпорядження № 231 не відповідало б правовим актам вищої юридичної сили і відповідно, до даних правовідносин мав би застосовуватися саме ЦК України.

Розпорядженням Національної комісії № 352, пункт 2 Розпорядження, виключено.

Вказано, що суб`єкти господарювання ПАТ «Сведбанк» та ТОВ «ФК «Вектор Плюс» укладаючи оспорювані договори досягли згоди з усіх істотних умов цих договорів та мали необхідний обсяг цивільної дієздатності. Договори є реальними, відповідають волі сторін, вчинені у письмовій формі з додержанням всіх вимог. Жодних підстав для визнання вказаних договорів недійсними немає.

Договір факторингу від 28 листопада 2012 року укладений між ПАТ «Сведбанк», який є фінансовою установою, що має право на здійснення операцій з надання фінансових послуг з одного боку, та ТОВ «ФК «Вектор плюс», який також є фінансовою установою, з іншого боку. Приписи цивільного законодавства України щодо суб`єктивного складу договору факторингу були повністю дотримані.

Вважає, що позивач не є належним позивачем в розумінні ЦПК України, у зв`язку з тим, що він не є стороною оспорюваних ним договорів. Оспорювані договори на права та обов`язки позивача, як сторони кредитного та іпотечного договору жодним чином не впливають.

Ухвалою суду від 21 березня 2019 року закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті в судовому засіданні.

Ухвалою суду від 16 березня 2020 року задоволено клопотання позивача про витребування доказів.

За ухвалою суду від 15 травня 2023 року у справі суд повернувся до стадії підготовчого провадження та призначив підготовче засідання, залучено до участі у справ в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача Фонд гарантування вкладів фізичних осіб.

09 серпня 2023 року до суду надійшла заява від представника позивача, адвоката Семенова Є.О. про збільшення (шляхом доповнення) підстав позову. Зазначав, що в порушення вимог ЦК України банк не передав ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» оригінали документів, які свідчать про наявність боргу позивача. І таких документів, які свідчать про наявність боргу позивача, не може бути в природі, оскільки ОСОБА_1 повністю погасив банку заборгованість за кредитним договором. Вважає, що за вказаних підстав ТОВ «ФК «Вектор Плюс» не набуло права вимоги за кредитним договором від 09 жовтня 2006 року № 030/10.06/88-183 К. Як наслідок є недійсним договір про відступлення прав за іпотечними договорами, у зв`язку з відсутністю у ТОВ «ФК «Вектор Плюс» дійсного права вимоги за основним зобов`язанням.

ТОВ «ФК «Вектор Плюс» не мало права на здійснення валютних операцій і по тій причині, що такий вид діяльності відсутній у свідоцтві про реєстрацію цієї фінансової установи. Відповідачем не надано доказів сплати грошових коштів за відступлене право вимоги за договором факторингу від 28 листопада 2012 року.

12 жовтня 2023 року від представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» надійшли додаткові письмові пояснення у справі.

Ухвалою суду від 28 листопада 2023 року провадження у справі в частині позовних вимог до Публічного акціонерного товариства «Омегабанк» закрито у зв`язку із припиненням відповідача як юридичної особи та відсутністю його правонаступників.

Ухвалою суду від 28 листопада 2023 року прийнято до розгляду письмову заяву позивача від 09 серпня 2023 року.

Ухвалою суду від 20 березня 2024 року закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті в судовому засіданні.

У судовому засіданні представник позивача, адвокат Семенов Є.О. просив позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача, Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» у судове засідання не з`явився, повідомлявся належним чином.

Представники третіх осіб Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» та Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, у судове засідання не з`явились, повідомлялись належним чином.

Суд заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали цивільної справи, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

Судом установлено, що 09 жовтня 2006 року між Акціонерним комерційним банком «ТАС-Комерцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк» (змінило назву на Публічне акціонерне товариство «Омегабанк») та ОСОБА_1 було підписано кредитний договір № 030/10.06/88-183К. Відповідно до умов вказаного договору позичальнику було надано кредит у сумі 30 000 доларів США на строк з 09 жовтня 2006 року по 08 жовтня 2016 року, зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 14,00% за весь строк фактичного користування кредитом.

29 березня 2011 року між Публічним акціонерним товариством «Сведбанк», правонаступником АКБ «ТАС-Комерцбанк» та позивачем було підписано договір про внесення змін і доповнень № 1 до кредитного договору. Відповідно до умов було збільшено суму кредиту до 31 393,70 та змінено строк кредитування до 09 жовтня 2020 року.

15 квітня 2011 року між Публічним акціонерним товариством «Сведбанк», правонаступником АКБ «ТАС-Комерцбанк» та позивачем було підписано договір про внесення змін і доповнень № 2 до кредитного договору.

В якості забезпечення виконання зобов`язань позичальником за кредитним договором, між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , з однієї сторони, та банком, з іншої, укладено іпотечний договір від 09 жовтня 2006 року № 2530/185, за яким в іпотеку передавалося нерухоме майно, а саме квартира АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності позивачу.

29 березня 2011 року укладено договір про внесення змін і доповнень до договору іпотеки.

28 листопада 2012 року між ПАТ «Сведбанк» (Публічне акціонерне товариство «Омегабанк») та ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» укладено договір, за яким відбулося відступлення права вимоги за кредитним договором, від ПАТ «Сведбанк» на користь ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс».

Відповідно до п. 2.1, 2.2. договору банк відступає фактору свої права вимоги заборгованості по кредитних договорах, укладених з боржниками, право на вимогу якої належить банку на підставі документації. З моменту відступлення банком фактору прав вимоги заборгованості від боржників, всі гарантії, надані боржниками щодо заборгованостей, стають дійсними для фактора та вважаються наданими фактору. Разом з правами вимоги до фактора переходять всі пов`язані з ними права, зокрема права грошової вимоги щодо нарахованих та несплачених боржниками процентів, комісій, штрафних санкцій та інших обов`язкових платежів.

Відповідно до п. 2.3 договору факторингу, перехід від банку до фактора прав вимоги заборгованості до боржників відбувається в розрахункову дату та після сплати фактором ціни продажу в повному обсязі, після чого фактор стає новим кредитором по відношенню до боржників стосовно заборгованостей та набуває відповідні права вимоги. Сторони в день укладення цього договору також складають та скріплюють своїми печатками Акт прийому-передачі Реєстру заборгованості, за формою, встановленою в додатку № 2 до цього договору. Реєстр заборгованості боржників надається фактору в двох оригіналах, а також в електронному вигляді, за формою, встановленою додатком № 5 до цього договору, про що сторони підписують Акт прийому-передачі, що є Додатком № 6 цього договору.

Згідно п. 2.4. договору факторингу перехід від банку до фактора прав вимоги за договорами забезпечення відбувається одночасно з переходом прав вимоги заборгованості у момент укладення договору (ів) щодо відступлення права вимоги за договорами забезпечення у розрахункову дату.

За змістом п. 3.1 договору факторингу загальна сума прав вимоги, що відступаються за цим договором, та ціна продажу визначаються в день передачі по акту прийому-передачі реєстру заборгованості боржників, який є днем укладення даного договору. Акт прийому-передачі реєстру заборгованості боржників складається та підписується сторонами в день укладення даного договору.

Сторони визначили, що на дату підписання даного договору ціна продажу становить 166 897 342,56 грн. без ПДВ (п. 3.2. договору факторингу).

Договір набирає чинності з моменту його укладення сторонами та діє до повного його виконання сторонами. Договір вважається укладеним, якщо він підписаний від імені сторін уповноваженими представниками, а підписи скріплені печатками сторін (п. 10.1 договору Факторингу).

В той же день, 28 листопада 2012 року між ТОВ «ФК «Вектор Плюс» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» укладено договір факторингу.

Внаслідок укладення вказаних договорів відбулася заміна кредитора, а саме ТОВ «Кредитні ініціативи», набуло статусу нового кредитора/стягувача/іпотекодержателя за кредитним договором від 09 жовтня 2006 року № 030/10.06/88-183 К та іпотечним договором № 253о/185 від 09 жовтня 2006 року.

Як вбачається з листа Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, на запит на публічну інформацію про надання інформації щодо Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи», повідомлено, що за результатами планової перевірки товариства встановлено порушення вимог законодавства про фінансові послуги: в частині не повідомлення Нацкомфінпослуг про зміни у розмірі статутного капіталу та рахунок його поповнення засновниками; в частині набуття товариством відступленого права грошової вимоги за договорами факторингу до позичальників фізичних осіб.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

За частиною першою статті 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Відповідно до частини першої статті 517 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення.

Таким чином, у ЦК України встановлена можливість замінити кредитора у зобов`язанні шляхом відступлення права вимоги новому кредитору, вчинивши відповідний правочин у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким відступається.

Відповідно до статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.

Згідно зі статтею 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. У цих випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається.

Відповідно до статті 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

Відповідно до правової позиції, що викладена у постанові Верховного Суду від 11 вересня 2018 р. у справі № 910/7320/17, відступлення права вимоги є правочином (договором), на підставі якого старий кредитор передає свої права новому кредитору, а новий кредитор приймає ці права і зобов`язується або не зобов`язується їх оплатити. Договір відступлення права вимоги (цесії) може бути оплатним, якщо в ньому передбачений обов`язок нового кредитора надати старому кредитору якесь майнове надання замість отриманого права вимоги. В такому випадку на відносини цесії розповсюджують положення про договір купівлі-продажу. Частинами 3, 4 ст. 656 ЦКУ передбачен¬ню, що предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору.

Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.

За загальним правилом наявність згоди боржника на заміну кредитора в зобов`язанні не вимагається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відтак, права вимоги за кредитним договором № 030/10.06/88-183 К від 09 жовтня 2006 року, що укладений з ОСОБА_1 , з усіма додатками та додатковими угодами перейшли до нового кредитора, а саме: ТОВ ФК «Вектор плюс», .

Крім того, факт переходу права вимоги за кредитним договором та іпотечним договором, укладеним між АКБ «ТАС-Комерцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк» (який в подальшому змінив своє найменування на ПАТ «Омега банк») та ОСОБА_1 підтверджується також платіжними дорученнями № 1 від 28 листопада 2012 року та платіжним дорученням № 2 від 28 листопада 2012 року про сплату ТОВ «ФК «Вектор плюс» по договору факторингу № 15 від 28 листопада 2012 року, на загальну суму -166 897 342,56 грн. без ПДВ, що є ціною продажу згідно п. 3.2. договору факторингу.

У зв`язку з наведеним вище посилання позивача на те, що той факт, що відповідачем не надано доказів сплати грошових коштів за відступлене право вимоги за договором факторингу є безпідставним та необґрунтованим.

Доводи позивача з приводу необхідності наявності ліцензії на здійснення валютних операцій, судом відхиляються.

Ліцензія на здійснення операцій з валютними цінностями необхідна при укладенні кредитного валютного договору, чинне законодавство не вимагає її наявності під час здійснення операцій факторингу. Відсутність валютної ліцензії у ТОВ «Вектор Плюс» не може бути підставою для визнання недійсними договорів факторингу.

За змістом ч.1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою-третьою, п`ятою та шостою ст. 203 цього кодексу.

Частиною 3 ст. 215 ЦК України встановлено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин).

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Отже, законодавством передбачений перелік підстав для визнання правочину недійсним.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (договорів) недійсними, суд повинен встановити, зокрема, наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. Обов`язок доведення наявності обставин, з якими закон пов`язує визнання судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача (постанова Верховного Суду від 15.06.2022 р. у справі № 552/6343/18).

Виходячи із системного аналізу умов договорів та проведених платежів, право вимоги за кредитним договором від 09 жовтня 2006 року № 030/10.06/88-183 К та за іпотечним договором перейшло Товариству з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс». Тому посилання сторони позивача у позові та у заяві про збільшення підстав позову, як підстави часткової недійсності правочинів, судом відхиляються, оскільки сторонами договорів документально підтверджено перехід права вимоги, підстав для визнання їй частково недійсними судом не встановлено.

Захисту підлягає наявне законне порушене право (інтерес) особи, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав чи інтересів та звернулася за таким захистом до суду. Тому для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право (інтерес), і чи це право (інтерес) порушено відповідачем.

У постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 16 жовтня 2020 року у справі № 910/12787/17 зазначено, що особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору (чи його окремих положень), повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме: має довести, що її права та законні інтереси як заінтересованої особи безпосередньо порушені оспорюваним договором і в результаті визнання його (чи його окремих положень) недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено.

Реалізуючи право на судовий захист і звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним правочину, стороною якого не є, позивач зобов`язаний довести (підтвердити) в установленому законом порядку, яким чином оспорюваний ним договір порушує (зачіпає) його права та законні інтереси, а суд, у свою чергу, - перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує такі свої вимоги, і в залежності від встановленого вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.

Як неодноразово наголошував Верховний Суд України (постанови від 01.06.2016 у справі № 920/1771/14, від 30.11.2016 у справі № 910/31110/15), під час вирішення спору про визнання недійсним оспорюваного правочину необхідно застосовувати загальні положення статей 3, 15, 16 Цивільного кодексу України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину і має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

Об`єднана палата звертає увагу, що як порушення розуміється такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилось або зникло як таке, порушення права пов`язане з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Отже, захисту підлягає наявне законне порушене право (інтерес) особи, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав чи інтересів та звернулася за таким захистом до суду. Тому для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право (інтерес), і чи це право (інтерес) порушено відповідачем.

До матеріалів справи стороною позивачем не надано жодного доказу, що ним вчинялись дії по погашенню заборгованості, а кредитор не приймав чи не міг прийняти належне його виконання, тобто не доведено, що відбулась зміна способу виконання зобов`язань за договором.

Таким чином стороною позивача не доведено факт порушення оспорюваними договорами прав чи законних інтересів позивача, які підлягали би захисту у судовому порядку, а також те, які саме права позивача порушено та в який спосіб відбувається таке порушення.

З огляду на встановлені обставини, дослідивши зібрані в справі докази, надаючи оцінку зібраним у справі доказам в цілому, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності суд вважає, що в задоволенні позовних вимог, слід відмовити.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Пронін проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року).

На підставі наведеного та керуючись ст. 12,81,89, 141, 259, 263, 265, 268, 354 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс», треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи», Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, про захист прав споживачів та визнання договору факторингу і договору про відступлення прав за іпотечними договорами частково недійсними, відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Кропивницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відомості про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс», місцезнаходження: 04073, м. Київ, пр. Степана Бандери, 28-А, .

Третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи», місцезнаходження: 04655, м. Київ, вул. В. Хвойки, буд.21, .

Третя особа: Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, місцезнаходження: 04053, м Київ, вул. Січових Стрільців, буд.17, .

Повний текст судового рішення складено 29.05.2025 року.

Суддя Фортечного районного суду

міста Кропивницького Н. Ю. Іванова