УХВАЛА

26 травня 2025 року

м. Київ

справа № 554/9341/24

провадження № 61-6515ск25

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Петрова Є. В.,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Полтавського апеляційного суду від 24 квітня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання в порядку спадкування права на частку в статутному (складеному) капіталі товариств з обмеженою відповідальності та зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 , про визнання права власності в порядку спадкування за законом на частки в статному капіталі товариства з обмеженою відповідальністю,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2024 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання в порядку спадкування права на частку в статутному (складеному) капіталі товариств з обмеженою відповідальності, в якому просив:

визнати за ОСОБА_2 майнове право засновника ТОВ «Агропрогрес» в порядку спадкування після смерті батька ОСОБА_4 , з часткою в статутному (складеному) капіталі у розмірі 1 195,83 грн (5,83 %);

визнати за ОСОБА_2 майнове право засновника ТОВ «Агропрогрес Плюс» в порядку спадкування після смерті батька ОСОБА_4 , з часткою в статутному (складеному) капіталі у розмірі 35 900,00 грн (8,085 %);

визнати за ОСОБА_2 майнове право засновника ТОВ «Агропромисловий комплекс «Докучаєвські чорноземи» (в порядку спадкування після смерті батька ОСОБА_4 , з часткою в статутному (складеному) капіталі у розмірі 414 583,33 грн (8,33 %);

визнати за ОСОБА_2 майнове право засновника ТОВ «Сади Карлівщини» в порядку спадкування після смерті батька ОСОБА_4 , з часткою в статутному (складеному) капіталі у розмірі 166,67 грн (8,33 %).

У жовтні 2024 року ОСОБА_1 звернулася із зустрічним позовом до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 , про визнання права власності в порядку спадкування за законом на частки в статному капіталі товариства з обмеженою відповідальністю, в якому просила визнати за ОСОБА_1 право власності на:

частку у статутному капіталі ТОВ «Україна» в порядку спадкування після смерті ОСОБА_4 у розмірі 1 087 951,00 грн, що становить 16,66 % статутного капіталу цього товариства;

частку у статутному капіталі ТОВ «Докучаєвське тепло» в порядку спадкування після смерті ОСОБА_4 у розмірі 2 750,00 грн, що становить 16,67 % статутного капіталу цього товариства;

частку у статутному капіталі ТОВ «Лип`янка» в порядку спадкування після смерті ОСОБА_4 у розмірі 1 375,00 грн. що становить 8,33 % статутного капіталу цього товариства;

частку у статутному капіталі ТОВ «Агропрогрес» в порядку спадкування після смерті ОСОБА_4 у розмірі 2 391,67 грн, що становить 11,67 % статутного капіталу цього товариства;

частку у статутному капіталі ТОВ «Агропрогрес плюс» в порядку спадкування після смерті ОСОБА_4 у розмірі 35 900,00 грн, що становить 8,09 % статутного капіталу цього товариства;

частку у статутному капіталі ТОВ «Агропромисловий комплекс «Докучаєвські чорноземи» в порядку спадкування після смерті ОСОБА_4 у розмірі 829 166,67 грн, що становить 16,67 % статутного капіталу цього товариства;

частку у статутному капіталі ТОВ «Сади Карлівщини» в порядку спадкування після смерті ОСОБА_4 у розмірі 333,33 грн, що становить 16,67 % статутного капіталу цього товариства.

Октябрський районний суд міста Полтави ухвалою від 30 січня 2025 року зустрічну позовну заяву прийняв до спільного розгляду з первісною позовною заявою.

У січні 2025 року ОСОБА_1 подала до суду заяву про забезпечення зустрічного позову, в якій просила забезпечити позов шляхом заборони суб`єктам державної реєстрації, визначеним Законом України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» вчиняти реєстраційні дії в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань щодо виключення ОСОБА_4 зі складу учасників (засновників), внесення змін до складу учасників (засновників) та розміру статутного капіталу таких товариств: ТОВ «Україна», ТОВ «Докучаєвське тепло», ТОВ «Лип`янка», ТОВ «Агропрогрес», ТОВ «Агропрогрес плюс», ТОВ «Агропромисловий комплекс «Докучаєвські чорноземи», ТОВ «Сади Карлівщини».

Октябрський районний суд міста Полтави ухвалою від 03 лютого 2025 року заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову задовольнив.

Заборонив суб`єктам державної реєстрації, визначеним Законом України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» вчиняти реєстраційні дії в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань щодо виключення ОСОБА_4 зі складу учасників (засновників), внесення змін до складу учасників (засновників) та розміру статутного капіталу таких товариств: ТОВ «Україна», ТОВ «Докучаєвське тепло», ТОВ «Лип`янка», ТОВ «Агропрогрес», ТОВ «Агропрогрес плюс», ТОВ «Агропромисловий комплекс «Докучаєвські чорноземи», ТОВ «Сади Карлівщини».

Полтавський апеляційний суд постановою від 24 квітня 2025 року апеляційну скаргу ТОВ «Агропромисловий комплекс «Докучаєвські чорноземи», ТОВ «Сади Карлівщини», ТОВ «Україна» задовольнив.

Ухвалу Октябрського районного суду міста Полтави від 03 лютого 2025 року в частині забезпечення позову шляхом заборони суб`єктам державної реєстрації, визначеним Законом України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» вчиняти реєстраційні дії в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань щодо виключення ОСОБА_4 зі складу учасників (засновників), внесення змін до складу учасників (засновників) та розміру статутного капіталу таких товариств: ТОВ «Україна» код 03770907, ТОВ «Агропромисловий комплекс «Докучаєвські чорноземи», ТОВ «Сади Карлівщини» скасував.

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову шляхом заборони суб`єктам державної реєстрації, визначеним Законом України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» вчиняти реєстраційні дії в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань щодо виключення ОСОБА_4 зі складу учасників (засновників), внесення змін до складу учасників (засновників) та розміру статутного капіталу таких товариств: ТОВ «Україна», ТОВ «Агропромисловий комплекс «Докучаєвські чорноземи», ТОВ «Сади Карлівщини» відмовив.

В іншій частині ухвалу Октябрського районного суду міста Полтави від 03 лютого 2025 року залишив без змін.

20 травня 2025 року ОСОБА_1 через систему «Електронний суд» звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на постанову Полтавського апеляційного суду від 24 квітня 2025 року у зазначеній вище справі.

У касаційній скарзі заявник просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції, ухвалу суду першої інстанції залишити в силі.

Відповідно до частин першої та другої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом.

Частиною першою статті 150 ЦПК України визначено, що позов забезпечується:

1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; 11) накладенням арешту на активи, які є предметом спору, чи інші активи відповідача, які відповідають їх вартості, у справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави; 2) забороною вчиняти певні дії; 3) встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; 5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; 6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно із частиною третьою статті 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

У частині десятій статті 150 ЦПК України передбачено, що не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

При встановленні відповідності заходів забезпечення позову позовним вимогам слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову. Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути постановлено тільки відповідно до заявлених позовних вимог.

Заходи забезпечення позову повинні застосовуватись лише у разі необхідності та бути співмірними із заявленими вимогами, оскільки безпідставне забезпечення позову може призвести до порушення прав і законних інтересів інших осіб.

При цьому забезпечення позову не порушує принципів змагальності і процесуальної рівноправності сторін.

Заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті.

Мета забезпечення позову - це хоча і негайні, проте тимчасові заходи, направлені на недопущення утруднення чи неможливості виконання судового акту, а також перешкоджання спричинення значної шкоди позивачу.

При розгляді заяви про забезпечення позову вирішується лише питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову і не вирішуються матеріально-правові вимоги та наперед результат розгляду справи по суті позову.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.

Отже, важливими умовами для вжиття заходів забезпечення позову є наявність між сторонами дійсного спору та реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду у разі задоволення позову.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»).

Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

При цьому ЄСПЛ у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» ЄСПЛ зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При чому, як наголошується у рішенні ЄСПЛ, ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року) ЄСПЛ вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Таким чином, держава Україна несе обов`язок перед заінтересованими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

На це вказується, зокрема, і в пункті 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004 у справі

№ 1-33/2004, в якому зазначено, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, яка здійснюється, зокрема і судом як основним засобом захисту прав, свобод та інтересів у державі.

Крім того, Конституційний Суд України у пункті 9 мотивувальної частини рішення від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 у справі № 1-12/2003 наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. […] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. […] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року в справі № 753/22860/17 (провадження № 14-88цс20) зазначено, що умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде співмірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними для захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з майновими наслідками заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Заходи забезпечення позову повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Подібні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18, у постановах Верховного Суду від 10 листопада 2020 року у справі № 910/1200/20 та від 31 січня 2023 року у справі № 295/5244/22.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року у справі № 914/1570/20 (провадження № 12-90гс20) вказано, що «під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Таким чином, особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. При цьому важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення. Отже, при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами».

Апеляційний суд встановив, що заява про забезпечення позову не містить належним чином обґрунтованих підстав застосування вказаних заходів забезпечення позову у цій справі, не зазначено обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду та доказів на підтвердження таких обставини.

У заяві про забезпечення позову міститься посилання на інформацію з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань щодо виключення ОСОБА_4 зі складу учасників ТОВ «Агропрогрес Плюс» та зміну розміру статутного капіталу.

Однак, при дослідженні витягів з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань суд апеляційної інстанції встановив, що частка ОСОБА_4 в статутному капіталі ТОВ «Агропромисловий комплекс «Докучаєвські чорноземи» складає 50 %, в ТОВ «Сади Карлівщини» - 50 %, в ТОВ «Україна» - 49,98 %

При цьому, з статуту ТОВ «Агропромисловий комплекс «Докучаєвські чорноземи» апеляційний суд встановив, що до компетенції зборів учасників товариства відноситься внесення змін до статуту товариства; прийняття рішень про зміну розміру статутного фонду; виключення з числа учасників товариства та інше. Збори учасників вважаються дійсними, якщо на них присутні учасники (представники учасників), що володіють у сукупності більше ніж 60 % голосів.

Аналогічні положення містяться у статуті ТОВ «Сади Карлівщини».

Разом з цим при вирішенні питання про забезпечення позову, судом першої інстанції вказана інформація не досліджувалася. Судом першої інстанції не було встановлено обсяг повноважень загальних зборів та порядок прийняття ними рішень про виключення ОСОБА_4 зі складу засновників, внесення змін до складу учасників (засновників) та розміру статутного капіталу.

Статтею 23 Закону України «Про товариство з обмеженою та додатковою відповідальністю» передбачено, що у разі смерті або припинення учасника товариства його частка переходить до його спадкоємця чи правонаступника без згоди учасників товариства.

У разі смерті, оголошення судом безвісно відсутнім або померлим учасника - фізичної особи чи припинення учасника - юридичної особи, частка якого у статутному капіталі товариства становить менше 50 відсотків, та якщо протягом року з дня закінчення строку для прийняття спадщини, встановленого законодавством, спадкоємці (правонаступники) такого учасника не подали заяву про вступ до товариства відповідно до закону, товариство може виключити учасника з товариства. Таке рішення приймається без врахування голосів учасника, який виключається. Якщо частка такого учасника у статутному капіталі товариства становить 50 відсотків або більше, товариство може приймати рішення, пов`язані з ліквідацією товариства, без врахування голосів цього учасника.

Враховуючи, що частка ОСОБА_4 в ТОВ «Агропромисловий комплекс «Докучаєвські чорноземи» та ТОВ «Сади Карлівщини» становить по 50 %, відповідно до положень статті 23 вказаного Закону, товариство може прийняти рішення лише пов`язані з ліквідацією товариства.

Крім того, забезпечуючи позов шляхом заборони реєстратору вносити змін до складу учасників (засновників) та змінювати статутний капітал суд першої інстанції порушив права інших учасників юридичних осіб на розпорядження власними частками, які не є предметом спору. Тобто такі дії реєстратора жодним чином не забезпечують виконання у подальшому судового рішення у випадку задоволення позову, а також не можуть істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів.

Враховуючи все вищевикладене, апеляційний суд прийшов до правильного висновку, що забезпечення позову відбулося поза межами предмета спору, порушує право осіб, які не є учасниками даних цивільних правовідносин, тоді як відсутні обґрунтовані підстави вважати, що є ризики невиконання ТОВ «Агропромисловий комплекс «Докучаєвські чорноземи» та ТОВ «Сади Карлівщини», ТОВ «Україна» рішення суду в разі задоволення позовних вимог.

Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосовування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Згідно з частинами п`ятою та шостою статті 394 ЦПК України питання про відкриття касаційного провадження у випадку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, вирішує колегія суддів у складі трьох суддів. Ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

Оскільки правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення, тому колегія суддів вважає, що касаційна скарга є необґрунтованою та у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

Керуючись частинами четвертою, п`ятою та шостою статті 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Полтавського апеляційного суду від 24 квітня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання в порядку спадкування права на частку в статутному (складеному) капіталі товариств з обмеженою відповідальності та зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 , про визнання права власності в порядку спадкування за законом на частки в статному капіталі товариства з обмеженою відповідальністю - відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: А. І. Грушицький

І. В. Литвиненко

Є. В. Петров