Справа № 750/9495/24
Провадження № 2/750/136/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 травня 2025 року м. Чернігів

Деснянський районний суд м. Чернігова в складі:

головуючого судді Логвіної Т.В.,

секретаря Примак Т.В.,

за участю: прокурора Тишкевич Л.В.,

представника відповідача Сидор А.В.,

представника відповідача Жилінського О.В.,

представника відповідача Бабинця С.П.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом заступника керівника Чернігівської окружної прокуратури в інтересах держави до Чернігівської міської ради, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про скасування рішення органу місцевого самоврядування, визнання недійсним договору, скасування державних реєстрацій,

в с т а н о в и в :

У липні 2024 заступник керівника Чернігівської окружної прокуратури в інтересах держави звернулася до суду з позовом до Чернігівської міської ради, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в якому просить:

- скасувати пункт 2.1 рішення Чернігівської міської ради 49 сесії 6 скликання від 12.03.2015 «Про затвердження проекті землеустрою щодо відведення земельних ділянок, технічних документацій із землеустрою про передачу земельних ділянок у власність та оренду громадянам для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), будівництва індивідуальних гаражів та надання згоди на отримання права власності на земельну ділянку на користь територіальної громади міста Чернігова», яким затверджено проект відведення та передано у власність безоплатно ОСОБА_2 земельну ділянку з кадастровим номером :02:026:0229 площею 0,0930 га по АДРЕСА_1 ;

- визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 24.08.2023, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , що посвідчений приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Ковтун К.В., на підставі якого ОСОБА_1 набув право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :02:026:0229 площею 0,0930 га по АДРЕСА_1 .

- скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на земельну ділянку з кадастровим номером :02:026:0229 площею 0,0930 га (реєстраційний номер об`єкту 01).

-скасувати в Державному земельному кадастрі державну реєстрацію земельної ділянки з кадастровим номером :02:026:0229 площею 0,0930 га по АДРЕСА_1 .

Позов обґрунтовано тим, що відповідно до пункту 2.1 рішення 49 сесії 6 скликання Чернігівської міської ради від 12.03.2015 «Про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, технічних документацій із землеустрою про передачу земельних ділянок у власність та оренду громадянам для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), будівництва індивідуальних гаражів та надання згоди на отримання права власності на земельну ділянку на користь територіальної громади міста Чернігова» затверджено проект відведення та передано у власність безоплатно ОСОБА_2 земельну ділянку з кадастровим номером :02:026:0229 площею 0,0930 га по АДРЕСА_1 . На підставі вказаного рішення органу місцевого самоврядування, Реєстраційною службою Чернігівського міського управління юстиції Мельченко Ю.В. 07.04.2015 видано свідоцтво про право власності номер НОМЕР_1 . В подальшому, 24.08.2023 між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки з кадастровим номером :02:026:0229 площею 0,0930 га по АДРЕСА_1 . На даний час, відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об?єктів нерухомого майна щодо об?єкта нерухомого майна власником земельної ділянки із кадастровим номером :02:026:0229 є ОСОБА_1 . Земельна ділянка з кадастровим номером :02:026:0229 зареєстрована в Державному земельному кадастрі 30.12.2014, що підтверджується витягом з ДЗК N? HB-015 від 17.03.2015. Однак, земельна ділянка з кадастровим номером :02:026:0229 площею 0,0930 га по АДРЕСА_1 , відведена у власність відповідачу з порушенням вимог Земельного кодексу України, Законів України «Про основи містобудування», «Про регулювання містобудівної діяльності», оскільки станом як на момент розпорядження Чернігівською міською радою, так і на даний час, відноситься до земель рекреаційного призначення, зелених насаджень загального користування. Згідно з п. «а» ч. 3 ст. 83 ЗК України до земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать землі загального користування населених пунктів (майдани, вулиці, проїзди, шляхи, набережні, пляжі, парки, сквери, бульвари, кладовища, місця знешкодження та утилізації відходів тощо). Вказана норма закріплена в Земельному кодексі України й на даний час. Відповідно до ч. 2 ст. 25 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» режим забудови територій, визначених для містобудівних потреб, обов`язковий для врахування під час розроблення землевпорядної документації Отже, відносно земель загального користування населених пунктів Земельним кодексом України встановлена заборона на передання їх у приватну власність, без жодних виключень. Таким чином, Чернігівська міська рада в порушення вимог ст. 83 ЗК України передала у приватну власність ОСОБА_2 земельну ділянку рекреаційного призначення загального користування зелених насаджень міста Чернігова, у зв`язку з чим заступник прокурора звернулась до суду з позовом в інтересах держави.

Представник відповідача ОСОБА_1 подав відзив на позовну заяву та просив відмовити у задоволенні позову, посилаюсь на те, що він є добросовісним набувачем, упорядкував належну йому земельну ділянку та підготував її до будівництва будинку, на що витратив 825 000,00 грн, що підтверджується платіжними документами. Відповідач посилається також на незаконне втручання прокурора у його право мирного володіння майном, а також на невірно обраний прокурором спосіб захисту. Крім того, відповідач у відзиві заявив клопотання про застосування у даній справі наслідків пропуску прокурором строків позовної давності та звертає увагу суду на те, що прокурор не зазначив правової підстави заявленої ним вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки від 24.08.2023, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Заступник керівника Чернігівської окружної прокуратури подала відповідь на відзив ОСОБА_1 , в якій зазначено, що втручання у право власності у даному випадку є виправданим, оскільки воно здійснюється з метою задоволення суспільного інтересу, адже земельна ділянка віднесена до земель рекреаційного призначення і не може перебувати у приватній власності. Щодо строку позовної давності прокурор зазначає, що поданий ним негаторний позов і до нього строки позовної давності не застосовуються, адже порушення є триваючим.

Відповідач ОСОБА_2 подала відзив на позовну заяву та просила відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, зазначила, що посилання позивача на належність спірної ділянки до земель рекреаційного призначення, що стверджується даними форми 6-зем про те, що спірну земельну ділянку вилучено із не наданих у власність чи користування міських земель та за вказаною формою її віднесено до земель, які використовуються для відпочинку та інших відкритих земель, в тому числі зелених насаджень загального користування є безпідставними, оскільки земельну ділянку отримано на підставі розробленого і погодженого всіма контролюючими органами проекту землеустрою. Відповідач вказує, що на виділеній їй земельній ділянці жодних зелених насаджень не було, окрім чагарників та бур`янів. Крім того, в даному випадку втручання у право власності шляхом позбавлення законного власника права власності на спірну земельну ділянку по-перше, не грунтується на законі, бо відповідач добросовісно набула земельну ділянку у власність у встановленому законом порядку і по-друге, не є пропорційним переслідуваній меті з огляду на невідповідність закону, і по-трете, позбавлення права власності ОСОБА_1 , який придбав у неї земельну ділянку, яку ОСОБА_2 отримала на законних підставах у відповідності до вимог Земельного кодексу України, а отже добросовісно набув права власності на земельну ділянку, без будь-якої компенсації, становитиме порушення вищенаведених норм європейського законодавства та суперечитиме практиці ЄСПЛ. Також, відповідач заявляє про застосування наслідків пропущення прокурором строку позовної давності при зверненні до суду з даним позовом, враховуючи зміст заявлених ним позовних вимог.

Заступник керівника Чернігівської окружної прокуратури подала відповідь на відзив ОСОБА_2 та зазначила, що втручання у право власності у даному випадку є виправданим, оскільки воно здійснюється з метою задоволення суспільного інтересу, адже земельна ділянка віднесена до земель рекреаційного призначення і не може перебувати у приватній власності. Щодо строку позовної давності прокурор зазначає, що поданий ним негаторний позов і до нього строки позовної давності не застосовуються, адже порушення є триваючим.

Прокурор у судовому засіданні позов підтримала та просила задовольнити.

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в судове засідання не з`явились, представники проти позовних вимог заперечували в повному обсязі з підстав зазначених у відзивах на позовну заяву.

Представник Чернігівської міської ради в судовому засідання заперечувала проти задоволення позовних вимог.

Дослідивши матеріали справи, суд доходить наступного висновку.

Рішенням 49 сесії 6 скликання Чернігівської міської ради від 12.03.2015 «Про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, технічних документацій із землеустрою про передачу земельних ділянок у власність та оренду громадянам для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), будівництва індивідуальних гаражів та надання згоди на отримання права власності на земельну ділянку на користь територіальної громади міста Чернігова» затверджено проект відведення та передано у власність безоплатно ОСОБА_2 земельну ділянку з кадастровим номером 741010000:02:026:0229, площею 0,0930 га, по АДРЕСА_1 (а.с. 144).

На підставі вказаного рішення органу місцевого самоврядування Реєстраційною службою Чернігівського міського управління юстиції ОСОБА_2 07.04.2015 видано свідоцтво про право власності № НОМЕР_1 , про що свідчить Інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 31.10.2023 № 352428056 (а.с. 94-95).

Крім того, за клопотанням ОСОБА_2 органом місцевого самоврядування було присвоєно поштову адресу після передачі земельної ділянки у приватну власність (а.с. 137).

24.08.2023 між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки з кадастровим номером 741010000:02:026:0229 площею 0,0930 га по АДРЕСА_1 , який посвідчений приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Ковтун К.В., зареєстровано в реєстрі за №160 (а.с. 141-143).

Звертаючись до суду з негаторним позовом прокурор зазначає, що відповідачу ОСОБА_2 передана у власність земельна ділянка з порушенням вимог чинного законодавства, зокрема, статті 83 Земельного кодексу України, оскільки як на момент розпорядження Чернігівською міською радою, так і на даний час, указана земельна ділянка відноситься до земель рекреаційного призначення, зелених насаджень загального користування.

Прокурор указує, що органом місцевого самоврядування безпідставно та всупереч статті 20 Земельного кодексу України, генерального плану міста Чернігова, розробленого УДНДІПМ «Діпромісто» у 2002 році, земельну ділянку з кадастровим номером 741010000:02:026:0229, площею 0,0930 га, віднесено до земель житлової та громадської забудови, позаяк така належить до категорії земель рекреаційного призначення.

У якості доказів віднесення спірної земельної ділянки до земель рекреаційного призначення прокурор посилається на довідку 6-зем, що була видана ОСОБА_2 Управлінням Держземагенства у Чернігівській області 24.09.2014 за № 2055 та яка зберігається у проекті землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність за рахунок земель запасу міської ради, розробленого ПП «Агрогеопроект», а також на графічну схему, складену інженером-землевпорядником ПП «Елітзем» ОСОБА_3 , згідно якої земельна ділянка з кадастровим номером 741010000:02:026:0229, площею 0,0930 га, потрапляє в зону озеленення загального користування, позначену на Плані зонування території міста Чернігова відповідно до Генерального плану м. Чернігова, затвердженого рішенням Чернігівської міської ради від 25.12.2003 (а.с. 147-148).

Згідно листа в.о. директора ДП «Діпромісто» Олега Голованя від 24.12.2024 за номером 5-1067, де останній у відповідь на запит прокурора зазначив, що земельна ділянка з кадастровим номером 741010000:02:026:0229 відповідно до генерального плану за функціональним призначенням потрапляє в межі територій зелених насаджень загального користування (а.с. 8 том ІІ).

Відповідач ОСОБА_2 у письмовому запереченні зазначила, що лист за підписом в.о. директора ДП «Діпромісто» Олега Голованя від 24.12.2024 № 5-1067, наданий на запит прокурора, не може вважатися належним доказом, оскільки в ньому йде посилання не на офіційний ресурс, адже у дописувача не було доступу до Публічної кадастрової карти України, доступ до якої закрито відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 564 від 07.05.2022, а тому, якщо порівняти розміщення земельної ділянки, виділеної ОСОБА_2 у проекті землеустрою, то її місце розташування відрізняється від того, як це зображено на не публічній карті.

Крім того, представник відповідача Мельченко Ю.В. подав до суду лист-пояснення інженера-землевпорядника ФОП ОСОБА_4 від 09.05.2025, в якому зазначено, що відповідно до плану зонування Тимчасового порядку використання території міста Чернігова, затвердженого рішенням міської ради від 28.12.2011, земельна ділянка з кадастровим номером 741010000:02:026:0229 знаходиться на межі зон Ж-1-р «Житлова зона індивідуальної садибної та блокованої забудови з обмеженнями поверхності по умовах зон регулювання забудови» та Р-2 «Ландшафтно-рекреаційна зона загальноміського значення».

Також, інженер-землевпорядник ФОП ОСОБА_4 у своєму листі вказує, що такого поняття як функціональне призначення земельної ділянки Земельний кодекс України та нормативні акти, що регулюють земельні правовідносини, не містить. Функціональне призначення земельної ділянки це вид використання земельної ділянки, визначений містобудівною документацією. У документах на земельну ділянку воно не зазначається. Функціональне призначення території повинно встановлюватись планом зонування або детальним планом території. Але оскільки не в усіх населених пунктах такі плани розроблено і затверджено, то часто функціональне призначення земельної ділянки визначається згідно з генеральним планом.

Відповідач ОСОБА_1 також подав до суду заперечення на поданий прокурором новий доказ-лист за підписом в.о. директора ДП «Діпромісто» Олега Голованя від 24.12.2024 № 5-1067, посилаючись на те, що в даному листі зазначено про орієнтовне розташування земельної ділянки з кадастровим номером 741010000:02:026:0229, проте доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Крім того, відповідач зазначає, що такого поняття як функціональне призначення земельної ділянки чинний Земельний кодекс України не містить, адже земельне законодавство визначає поділ земель за цільовим призначенням.

Відповідно до частини першої статті 10 Закону України «Про місцеве самоврядування» сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України та іншими законами.

Згідно з пунктами «а», «б», «в», «г» статті 12 Земельного кодексу України (далі за текстом ЗК України) до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить: розпорядження землями територіальних громад, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу, вилучення земельних ділянок із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу.

Положеннями частини першої статті 116 ЗК України передбачено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Відповідно до частини третьої статті 116 ЗК України безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян проводиться у разі: а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Порядок безоплатної приватизації громадянами земельних ділянок визначений положеннями статті 118 ЗК України.

Положеннями частини шостої статті 118 ЗК України визначено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку (частина сьома статті 118 ЗК України).

Згідно зі статтею 50 Закону України «Про землеустрій», яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, у разі надання, передачі, вилучення (викупу), відчуження земельних ділянок складаються проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок.

Відповідно до частин сьомої-восьмої статті 186-1 ЗК України органам, зазначеним у частинах першій-третій цієї статті, при погодженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки забороняється вимагати: додаткові матеріали та документи, не включені до проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки відповідно до статті 50 Закону України «Про землеустрій»; надання погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки будь-якими іншими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами та організаціями; проведення будь-яких обстежень, експертиз та робіт.

Кожен орган здійснює розгляд та погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки самостійно та незалежно від погодження проекту іншими органами, зазначеними у частинах першій - третій цієї статті, у визначений законом строк. У висновку про відмову погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки органами, зазначеними в частинах першій- третій цієї статті, має бути надано вичерпний перелік недоліків проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та розумний строк для усунення таких недоліків (який за письмовим проханням розробника проекту може бути продовжений).

Органами, зазначеними в частинах першій-третій цієї статті, може бути відмовлено у погодженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки лише у разі, якщо не усунено недоліки, на яких було наголошено у попередньому висновку. Не можна відмовити у погодженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки з інших причин чи вказати інші недоліки.

Віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земельних ділянок здійснюється за проектами землеустрою щодо їх відведення. Зміна цільового призначення земельних ділянок державної або комунальної власності провадиться Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок та передачу цих ділянок у власність або надання у користування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу (частини 1 та 2 ст.20 ЗК України).

Із інформації начальника Управління архітектури та містобудування Чернігівської міської ради від 13.05.2024 за № 01-08/326 вбачається, що в місті Чернігові є діючою наступна містобудівна документація: Генеральний план розвитку міста Чернігова, затверджений рішенням Чернігівської міської ради від 25.12.2003; Тимчасовий порядок використання території м. Чернігова, затверджений рішенням Чернігівської міської ради від 28.12.2011, основною складовою якого є план зонування території міста; Детальний план території центральної частини міста та детальні плани інших територій міст.

У вказаному листі Управління архітектури та містобудування Чернігівської міської ради у відповідь на запит Чернігівської окружної прокуратури зазначило, що відповідно до Тимчасового порядку використання території міста Чернігова, затвердженого рішенням міської ради від 28.12.2011, зазначені в запиті земельні ділянки, в тому числі і земельна ділянка з кадастровим номером 741010000:02:026:0228 знаходяться на межі зон Ж-1-р «Житлова зона індивідуальної садибної та блокованої забудови з обмеженнями поверхності по умовах зон регулювання забудови» та Р-2 «Ландшафтно-рекреаційна зона загальноміського значення».

До земель рекреаційного призначення належать землі, які використовуються для організації відпочинку населення, туризму та проведення спортивних заходів (стаття 50 ЗК України).

У статті 51 ЗК України передбачено, що до земель рекреаційного призначення належать земельні ділянки зелених зон і зелених насаджень міст та інших населених пунктів, навчально-туристських та екологічних стежок, маркованих трас, земельні ділянки, зайняті територіями будинків відпочинку, пансіонатів, об`єктів фізичної культури і спорту, туристичних баз, кемпінгів, яхт-клубів, стаціонарних і наметових туристично-оздоровчих таборів, будинків рибалок і мисливців, дитячих туристичних станцій, дитячих та спортивних таборів, інших аналогічних об`єктів, а також земельні ділянки, надані для дачного будівництва і спорудження інших об`єктів стаціонарної рекреації.

Згідно з частиною третьою статті 12 та частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).

Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

На підтвердження доводів про те, що спірна земельна ділянка відноситься до земель рекреаційного призначення прокурор посилався на наявний у матеріалах проект землеустрою щодо відведення ОСОБА_2 земельної ділянки довідку за формою 6-зем.

До 01.01.2016 згідно з наказом Державного комітету статистики України від 05.11.1998 № 377 "Про затвердження форми державної статистичної звітності з земельних ресурсів та Інструкції з заповнення статистичної звітності з кількісного обліку земель (форми № 6-зем, 6а-зем, 6б-зем, 2-зем)" (далі за текстом - Наказ № 377) встановлювалися форми звітів про розподіл земель, зокрема за їх власниками, землекористувачами, угіддями та видами економічної діяльності.

У постанові Верховного Суду від 11.09.2019 у справі № 357/13718/16 (провадження № 61-48964св18) зазначено, що довідка 6-зем є документом, який включається до складу проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність (користування) під час його розроблення землевпорядною організацією. Довідка 6-зем це певна частина вихідних даних для розроблення проекту відведення земельної ділянки.

Із відповіді начальника Управління архітектури та містобудування Чернігівської міської ради від 13.05.2024 за № 01-08/326, наданої на запит Чернігівської окружної прокуратури, слідує, що надати викопіювання з Генерального плану м. Чернігова та Плану зонування з позначенням на них місця розташування земельних ділянок, зазначених у запиті, в тому числі земельної ділянки переданої у власність ОСОБА_2 , управління немає можливості, оскільки графічні матеріали Генерального плану м. Чернігова та Плану зонування виконані без прив`язки до відповідних систем координат (а.с. 151-154).

Як убачається із листа Виконавчого комітету Чернігівської міської ради від 04.12.2023, наданого у відповідь на запит прокурора, вбачається, що у органу місцевого самоврядування відсутня інформація про створення об`єкта благоустрою (парк, сквер тощо), у межах якого розташована земельна ділянка, в тому числі з кадастровим номером 741010000:02:026:0229, проект містобудівної документації «Детальний план території. Функціонально-планувальна організація лісопарку «Кордівка» не затверджений, межі не визначені (а.с. 98-100).

Згідно інформації, зазначеної у довідці за формою 6-зем., що була наявною в проекті землеустрою, вбачається, що земельна ділянка площею 0,0930 га зазначена у графі забудованих земель, а також у графі рекреаційного призначення та історико-культурного призначення, а в рядку (власники землі, землекористувачі та землі державної власності, не надані у власність або користування) зазначено землі загального користування.

Ураховуючи вказане вище, суд критично оцінює дану довідку, на яку прокурор посилається як на доказ віднесення земельної ділянки з кадастровим номером 741010000:02:026:0229 до земель рекреаційного призначення, оскільки вказаний документ суперечить іншим наявним у проекті землеустрою документам.

Крім того, суд враховує, що форма державної статистичної звітності № 6-зем - це "Звіт про наявність земель та розподіл їх за власниками землі, землекористувачами, угіддями та видами економічної діяльності". Проте, саме такого Звіту про наявність земель та розподіл їх за власниками землі, землекористувачами, угіддями та видами економічної діяльності (форма 6-зем) у матеріалах справи немає, а земельно-кадастрова інформація на земельну ділянку площею 0,0930 га навпроти будинку АДРЕСА_2 у сукупності з іншими письмовими доказами, не підтверджує віднесення земельної ділянки до земель рекреаційного призначення.

Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 31.08.2022 у справі № 761/19884/15 (провадження № 61-19843св21), від 15.06.2023 у справі № 759/17081/13-ц (провадження № 61-838св23), від 02.10.2024 у справі №372/1080/19 (провадження №61-11916св22).

У висновках-погодженнях проекту землеустрою уповноважені державні органи не зазначили, що спірна земельна ділянка має рекреаційне призначення.

Із матеріалів проекту землеустрою щодо відведення ОСОБА_2 земельної ділянки з кадастровим номером 741010000:02:026:0229 для будівництва, експлуатації та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд по АДРЕСА_1 , вбачається, що питання виділення вказаної ділянки відповідачу було погоджено з Управлінням Держземагенства у Чернігівському районі Чернігівської області (позитивний висновок № 1754 від 08.10.2014), Департаментом культури і туризму, національностей та релігій Чернігівської обласної державної адміністрації (позитивний висновок № 876-П від 30.12.2014), Управлінням архітектури та містобудування Чернігівської міської ради (позитивний висновок № 01-18/3305 від 26.09.2014) (а.с. 126,127,128).

У висновку Управління архітектури і містобудування № 01-18/3304 від 26.09.2014 зазначено, що земельна ділянка по проекту землеустрою площею 0,0930 га, навпроти житлового будинку АДРЕСА_2 відповідно до плану дії обмежень за умовами охорони культурної спадщини належить до другої охоронної зони (потребує погодження з органом охорони культурної спадщини) до зони історичного культурного шару. Відповідно до плану дії обмежень за екологічними умовами земельна ділянка входить до зони затоплення паводковими водами.

У висновку Управління Держземагенства у Чернігівському районі Чернігівської області № 1754 від 08.10.2014 зазначено, що Управління погоджує проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,0930 га у власність за рахунок земель запасу міської ради ОСОБА_2 для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) (а.с. 128).

Із витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку з кадастровим номером 741010000:02:026:0229 від 30.12.2014 вбачається, що ця земля відноситься до категорії: землі житлової та громадської забудови; цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). (а.с. 135)

Погодження проекту землеустрою мало місце і з Управлінням земельних ресурсів Чернігівської міської ради, і цей орган також не зазначив, що спірна земельна ділянка має рекреаційне призначення.

Отже, державні органи, уповноважені на вчинення погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, не зробили висновків про те, що спірна земельна ділянка має рекреаційне призначення. За висновками цих органів земельна ділянка, що передавалася у власність ОСОБА_2 , за її функціональним призначенням належала до садибної житлової забудови та не входила до переліку зелених зон міста.

Інші надані прокурором докази: графічна схема, складена інженером-землевпорядником ПП «Елітзем» ОСОБА_3 , згідно якої земельна ділянка з кадастровим номером 741010000:02:026:0229, площею 0,0930 га, потрапляє в зону озеленення загального користування, та лист за підписом в.о. директора ДП «Діпромісто» Олега Голованя від 24.12.2024 № 5-1067 про орієнтовне розташування земельної ділянки з кадастровим номером 741010000:02:026:0229 в зоні озеленення не є належними доказами того, що вказана земельна ділянка на час її виділення позивача була віднесена до земель рекреаційного призначення.

Крім того, інший сертифікований інженер-землевпорядник ОСОБА_4 на запит відповідача ОСОБА_5 надав інформацію, яка свідчить про те, що земельна ділянка з кадастровим номером 741010000:02:026:0229 знаходиться на межі зон Ж-1-р «Житлова зона індивідуальної садибної та блокованої забудови з обмеженнями поверхності по умовах зон регулювання забудови» та Р-2 «Ландшафтно-рекреаційна зона загальноміського значення».

Із урахуванням викладеного, оскільки доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, суд доходить висновку, що позивач не надав суду достатніх доказів для того, щоб із впевненістю можна було стверджувати, що спірна земельна ділянка на час її передачі у власність відповідачу ОСОБА_2 належала саме до земель рекреаційного призначення, а також того, що при переданні земельної ділянки у власність органом місцевого самоврядування було порушено норми законодавства.

Крім того, даний спір підлягає розгляду в аспекті права на мирне володіння майном.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (частина четверта статті 10 ЦПК України).

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Предметом безпосереднього регулювання статті 1 Першого Протоколу до Конвенції є втручання держави в право на мирне володіння майном, зокрема й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування на користь держави.

У практиці ЄСПЛ, у тому числі рішення у справах «Стретч проти Сполученого Королівства», «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23.09.1982, «Ґаші проти Хорватії» від 13.12.2007 та інші, визначені критерії, які слід оцінювати щодо сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном з гарантіями статті 1 Першого Протоколу, а саме: чи вважається втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи вважається такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним до визначених цілей.

Критерій пропорційності передбачає, що втручання в право власності розглядається як порушення статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. Поняття справедливої рівноваги передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між поставленою метою та засобами, які при цьому використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». При цьому в питаннях оцінки «пропорційності», як і в питаннях наявності «суспільного», «публічного» інтересу ЄСПЛ, визнає за державою достатньо широку «сферу розсуду», за винятком випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах.

Право власності в розумінні статті 1 Першого протоколу органами Конвенції тлумачиться в «автономному значені», воно не є абсолютним і може бути обмежене, але лише за умов коли втручання у нього є законним і переслідує легітимну мету «в інтересах суспільства», втручання є пропорційним по відношенню до переслідуваної мети (пункт 53 рішення Європейського Суду «Суханов та Ільченко проти України»).

Так, указана стаття містить три окремі норми. Перша норма, яка має загальний характер, проголошує принцип мирного володіння майном; друга норма стосується випадків позбавлення майна і підпорядковує його певним умовам вона міститься в другому реченні частини першої. Третя норма визнає, що держави мають право, зокрема, контролювати використання майна, відповідно до загальних інтересів, шляхом запровадження законів, які вони вважають необхідними для забезпечення такої мети; ця норма міститься в частині другій (пункт 61 рішення у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції»).

Витребування у відповідача спірного майна можна вважати таким, що являє собою втручання у право позивача реалізувати свої «законні сподівання» незалежно від того, чи вважається це втручанням «на мирне володіння своїм майном» у значенні першого речення статті 1 Першого протоколу, чи позбавленням його майна у значенні другого речення цієї статті, застосовні в цій справі принципи є одними й тими самими вони вимагають наявності підстав, що виправдовують такий захід з точки зору вимог цієї статті згідно з її тлумаченням в усталеній практиці Європейського Суду.

Зокрема, для того, щоб з`ясувати чи було порушено право позивача гарантоване статтею 1 Першого протоколу, суду необхідно дати відповідь на питання: чи було втручання у право позивача передбачене законом, чи переслідувало воно легітимну мету (було здійснено «в інтересах суспільства»), чи було воно пропорційним по відношенню до переслідуваної мети.

Отже, критерієм виправданості втручання держави у права людини, згідно практики Європейського суду з прав людини, є переслідування легітимної мети.

У даній справі судом встановлено, що спірна земельна ділянка ніколи не використовувалася територіальною громадою в рекреаційних цілях та не мала зелених насаджень загального користування. Навпаки, як убачається зі світлин онлайн-карт Google (а.с. 181-184 т. 1) станом на 2015 рік земельна ділянка була огороджена парканом та використовувалася невстановленими особами у господарських цілях, що і не заперечувалося прокурорами під час судового засідання.

Більше того, ОСОБА_1 на спірній земельній ділянці проведені роботи з розчищення ділянки та завезення ґрунту для майбутнього будівництва на загальну суму 1 650 000 грн, що підтверджується копіями актів про надання послуг №№ 287 та 288 від 31.10.2023, №№ 289 та 290 від 30.11.2023, №№ 291 та 292 від 28.12.2023.

ЄСПЛ у рішенні від 24.10.2024 у справі «DROZDYK AND MIKULA v. UKRAINE» за заявами №№ 27849/15 і 33358/15 повторив, що втручання у мирне володіння майном має забезпечувати справедливий баланс між вимогами загальних інтересів суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи (див., серед інших джерел, рішення у справі Sporrong and Lonnroth v. Sweden від 23 вересня 1982 року, § 69, Series A № 52). Умови компенсації, передбачені відповідним законодавством, є суттєвими для оцінки того, чи дотримується оскаржуваний захід необхідного справедливого балансу і, зокрема, чи накладає він непропорційний тягар на заявників (див. рішення у справі The Holy Monasteries v. Greece, від 9 грудня 1994 року, Series A № 301-A, с. 35, § 71). Суд раніше встановив, що вилучення майна без виплати суми, розумно пов`язаної з його вартістю, зазвичай становить непропорційне втручання, а повна відсутність компенсації може вважатися виправданою відповідно до статті 1 Протоколу № 1 лише за виняткових обставин (див., серед інших джерел, рішення у справі Jahn and Others v. Germany [ВП], № 46720/99 та 2 інші, § 94, ECHR 2005-VI). Крім того, в контексті скасування права власності, наданого помилково, принцип «належного врядування», розроблений Судом, може не тільки покласти на органи влади обов`язок оперативно виправити свою помилку, але й вимагати виплати адекватної компенсації або іншого виду відповідного відшкодування колишньому добросовісному власнику (див., наприклад, рішення у справі Rysovskyy v. Ukraine, № 29979/04, § 71, від 20.10.2011 року, з подальшими посиланнями).

За таких обставин, повернення спірної земельної ділянки за вказаних умов у комунальну власність через 10 років після набуття ОСОБА_2 права власності на неї, ставить під сумнів легітимність мети втручання держави у право відповідача на мирне володіння майном та пропорційність по відношенню до переслідуваної мети, а відтак і справедливий баланс між вимогами загальних інтересів суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи.

У позовній заяві прокурор посилається на правові висновки, викладені у пункті 73 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17, в якій зазначено, що заволодіння громадянами та юридичними особами землями з обмеженим оборотом всупереч вимогам Земельного кодексу України (перехід до них права володіння цими землями) є неможливим (аналогічні висновки Великої Палати Верховного Суду сформульовані у постановах від 22.05.2018 у справі № 469/1203/15-ц, у постанові від 28.11.2018 у справі № 504/2864/13-ц (пункт 70), у постанові від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14-ц (пункт 80), у постанові від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц (пункт 96), у постанові від 07.04.2020 у справі № 372/1684/14-ц (пункт 45), у постанові від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц, від 17.05.2023 у справі № 748/1335/20.

Однак у даній справі прокурор не довів віднесення спірної земельної ділянки (станом на момент передачі її відповідачу ОСОБА_2 ) до земель рекреаційного призначення.

Крім того, прокурор звернувся до суду з негаторним позовом та ставить питання про усунення перешкод законному володільцю земельної ділянки, яка має закріплений у законодавстві статус обмежено обороноздатної, а тому прокурор зазначає, що такий позов можна заявити упродовж усього часу тривання порушення.

Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до частин першої та другої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Особа, якій належить порушене право, може скористатися не будь-яким на свій розсуд, а певним способом захисту такого свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини, або договором. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18).

Серед способів захисту майнових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння у порядку статей 387, 388 ЦК України (віндикаційний позов) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном згідно зі статтею 391 ЦК України (негаторний позов). Позовом про витребування майна, зокрема віндикаційним позовом, є вимога власника, який не є володільцем належного йому на праві власності (на правах володіння, користування та розпорядження) індивідуально визначеного майна, до особи, яка заволоділа останнім, про витребування (повернення) цього майна з чужого незаконного володіння. Негаторний позов - це вимога власника, який є володільцем майна (відновив володіння майном), до будь-якої особи про усунення перешкод (шляхом повернення майна, виселення, демонтажу самочинного будівництва тощо), які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, які можуть призвести до виникнення таких перешкод. Зазначений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном.

Факт володіння нерухомим майном за загальним правилом можна підтвердити, зокрема, державною реєстрацією права власності на це майно у встановленому законом порядку (принцип реєстраційного підтвердження володіння) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18), пункт 90). Цей фактичний стан володіння слід відрізняти від права володіння, яке належить власникові (частина перша статті 317 ЦК України), незалежно від того, є він фактичним володільцем майна чи ні. Тому власник не втрачає право володіння нерухомим майном у зв`язку з державною реєстрацією права власності за іншою особою, якщо остання не набула права власності. Натомість ця особа внаслідок реєстрації за нею права власності на нерухоме майно стає фактичним володільцем останнього, але не набуває право володіння, допоки право власності зберігається за попереднім володільцем. Отже, володіння нерухомим майном, яке посвідчує державна реєстрація права власності, може бути правомірним або неправомірним (законним або незаконним) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21), пункти 65-67).

Фізичне зайняття особою, за якою не зареєстроване право власності на нерухоме майно, не позбавляє власника фактичного володіння, але створює перешкоди у здійсненні ним права користування своїм майном. Інакше кажучи, зайняття земельної ділянки, зокрема фактичним користувачем, треба розглядати як таке, що не є пов`язаним із позбавленням власника його володіння цією ділянкою. У таких випадках її власник має право вимагати усунення цих перешкод (постанова Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21), пункти 70, 71).

Заволодіння земельними ділянками є неможливим лише в разі, якщо на такі ділянки в принципі, за жодних умов не може виникнути право власності. Якщо ж закон допускає набуття права власності на земельні ділянки, але обмежує їх використання лише з певною метою, то передання ділянок з порушенням такого обмеження може свідчити про те, що право власності порушника на земельну ділянку не виникло, але не свідчить про неможливість заволодіння (зокрема, неправомірного) земельною ділянкою.

Із урахуванням наведеного, визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є відсутність або наявність у позивача володіння майном.

Указані висновки зроблені Верховним Судом у постанові від 13.11.2024 у справі № 363/2930/22.

Таким чином, виходячи з аналізу висновків Верховного Суду, у разі, коли публічний власник втратив як фізичне, так і юридичне володіння (інша особа зареєструвала на своє ім`я право в державному реєстрі прав на нерухомість та користується нерухомим майном, що відповідає фактичним обставинам даної справи), для захисту права власності має застосовуватися віндикаційний позов.

Неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин (постанови Великої Палати Верховного Суду від 29.09.2020 у справі № 378/596/16-ц (провадження № 14-545цс19), від 15.09.2022 у справі № 910/12525/20 (провадження №12-61гс21)).

Ураховуючи викладене вище, суд доходить висновку про те, що позивачем обрано неправильний спосіб захисту, що має наслідком безумовну відмову у задоволенні такого позову.

За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

- розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

- розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Підсумовуючи, можна зробити висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу у сумі 20 000,00 грн відповідачем ОСОБА_1 надано: ордер на надання правничої допомоги серії СВ №1097990 від 20.08.2024, договір про надання правничої допомоги № 06/24 від 19.08.2024, розрахунок витрат на правову допомогу та квитанцію № 06/24 від 05.12.2024.

Згідно із частинами першою, другою статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що у задоволенні позовних вимог відмовлено, відповідачем документально підтверджено понесення витрат на оплату правничої допомоги, а тому суд вважає за необхідне стягнути з позивача на користь відповідача понесені ним витрати на правничу допомогу у даній справі у сумі 13 000,00 грн.

За приписом частини дев`ятої статті 158 ЦПК України у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 2, 12, 13, 81, 258, 259, 263-265, 273, 354 ЦПК України, суд,

в и р і ш и в :

У задоволенні позову заступника керівника Чернігівської окружної прокуратури в інтересах держави до Чернігівської міської ради (вул. Магістратська, 7, м. Чернігів, ), ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 ), ОСОБА_2 ( АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_3 ) про скасування рішення органу місцевого самоврядування, визнання недійсним договору, скасування державних реєстрацій відмовити.

Скасувати заходи забезпечення, установлені ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 02.10.2024, у вигляді арешту на земельну ділянку з кадастровим номером :02:026:0229 площею 0,0930 га по АДРЕСА_1 , право власності на яку зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 24.08.2023, номер запису про право власності 51487392, за ОСОБА_1 .

Стягнути з Чернігівської окружної прокуратури на користь ОСОБА_1 13 000 грн 00 коп. у відшкодування витрат на оплату професійної правничої допомоги.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене до Чернігівського апеляційного суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 21.05.2025.

Суддя