РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2025 року м. Рівне

Рівненський міський суд Рівненської області в складі судді О. Левчука,

за участі секретаря судового засідання М. Янка,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за первісним позовом ОСОБА_1

до ОСОБА_2

про поділ спільного майна,

та за зустрічним позовом ОСОБА_2

до ОСОБА_1

про поділ майна подружжя

В засіданні приймали участь:

представник позивача: ОСОБА_3 ;

представник відповідача: О. Курганська

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до Рівненського міського суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, згідно з яким просить суд визнати квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , спільним майном подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування своєї заяви вказує, що 29 квітня 2011 року між ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 було укладено шлюб, який 30 січня 2024 року Рівненським міським судом Рівненської області було розірвано. У період перебування у шлюбі, за спільні сумісні кошти, ними на підставі договору купівлі-продажу № 1453 від 03.07.2013 була придбана квартира за адресою: АДРЕСА_1 . ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не можуть дійти згоди щодо розподілу спільного майна, зокрема зазначеної квартири. Спірна квартира була набута сторонами у шлюбі, тому вона є їхнім спільним майном і підлягає поділу між ними в рівних частинах.

Ухвалою суду від 23.12.2024 прийнято до розгляду, відкрито спрощене позовне провадження у справі, призначено справу до розгляду у судовому засіданні.

10 лютого 2025 року від ОСОБА_2 надійшла зустрічна позовна заява, в якій він просить перейти до розгляду справи за правилами загального позовного провадження. В порядку поділу спільного майна подружжя стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 компенсацію вартості 1/2 частки спільного автомобіля RENAULT MEGANE 1461 (2011) № куз. НОМЕР_1 в розмірі 163884,32 грн. В обґрунтування своїх вимог зазначає, що під час шлюбу з ОСОБА_1 09.07.2021 сторонами було придбано за договором купівлі-продажу автомобіль RENAULT MEGANE 1461 (2011) № куз. НОМЕР_1 , який був спільною сумісною власністю подружжя та оформлений на ім`я колишньої дружини. Незадовго до подачі позову про розірвання шлюбу ОСОБА_1 05.05.2023 вказаний автомобіль відчужила без згоди позивача за зустрічним позовом, а кошти витратила в своїх особистих цілях. Враховуючи, що спірний автомобіль відчужений без згоди ОСОБА_2 , а кошти витрачені не в інтересах сім`ї, то він має право на компенсацію половини його ринкової вартості, і така вимога має розглядатися одночасно із вимогою ОСОБА_1 про поділ іншого майна подружжя.

13 лютого 2025 року до суду надійшов відзив на первісну позовну заяву від представника відповідача за первісним позовом, в якому вона вказала, що її довіритель ніколи не заперечував проти права позивачки на 1/2 частку в квартирі, яка набута сторонами під час шлюбу та пропонував оформити це в нотаріальному порядку. Тому, позовні вимоги щодо визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_2 визнає та не заперечує проти їх задоволення. У стягненні витрат на професійну правничу допомогу просить відмовити.

Ухвалою суду від 13.02.2025 поновлено строк для подання зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя. Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя прийнято до спільного розгляду з первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна, здійснено перехід до розгляду справи за правилами загального позовного провадження, замінивши судове засідання для розгляду справи по суті підготовчим засіданням.

03 березня 2025 року від представника відповідача за зустрічним позовом надійшов до суду відзив на зустрічну позовну заяву, в якій він вказав, що 29 квітня 2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено шлюб, який 31 січня 2024 року Рівненським міським судом Рівненської області було розірвано. 3 липня 2020 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 користувались автомобілем RENAULT MEGANE 1461 за довіреністю. 09.07.2021 подружжям було оформлено право власності на спірний автомобіль. 05.05.2023 подружжя відчужило спірний автомобіль за договором купівлі-продажу. Вартість спірного автомобіля на момент укладення договору купівлі-продажу становила 214 890,00 грн. Вказана ціна обумовлена тим, що з моменту купівлі спірного автомобіля, автомобіль використовувався подружжям, що вплинуло на його технічний стан, знос та на зменшення його ринкової вартості. Крім того на момент продажу, спірний автомобіль мав значні механічні пошкодження, що підтверджується постановою Рівненського міського суду від 13.11.2020. В даній постанові зазначено, що 30 жовтня 2020 року в м. Рівне сталась ДТП, водій ОСОБА_2 керуючи спірним автомобілем допустив зіткнення з іншим автомобілем, в результаті чого спірний автомобіль отримав механічні пошкодження. Ремонтні роботи спірного автомобіля після ДТП не проводились.

ОСОБА_2 при визначені розміру компенсації вартості його частки не враховано, що автомобіль на момент його продажу мав значні механічні пошкодження. Також, позивачем до зустрічної позовної заяви було додано скріншоти із сайту «AUTO RIA», які не можуть вважатись належними та допустимими доказами визначення реальної вартості транспортного засобу, оскільки чинне законодавство не передбачає використання цін із сайтів оголошень як офіційного джерела для визначення вартості майна. Скріншоти з інтернет-ресурсів не можуть забезпечити точну та об`єктивну оцінку вартості конкретного автомобіля, оскільки ціни на сайтах оголошень є орієнтовними та не відображають реальну ринкову вартість, не враховують інформації про технічний стан та інші особливості конкретного транспортного засобу, що впливають на його ціну. Такі оголошення є лише пропозиціями, а за яку точну ціну такі автомобілі були продані відомості відсутні. Тому, договір купівлі-продажу від 05.05.2023 є прямим документальним підтвердженням фактичної вартості транспортного засобу станом на час його реалізації. Просять також суд звернути увагу на те, що в період продажу спірного автомобіля, подружжя проживало разом, мало спільний бюджет, який використовувався на свої потреби та потреби своїх дітей. В січні 2023 року у ОСОБА_1 виявили онкологічне захворювання, їй було встановлено другу групу інвалідності. Відповідачці були призначені дороговартісне обстеження та препарати для лікування. Тому, кошти отримані від продажу спірного автомобіля, було використано подружжям в інтересах сім`ї - зокрема на дороговартісне лікування (терапію) дружини позивача за зустрічним позовом, пов`язане з онкологічним захворюванням. Виходячи із засад розумності та справедливості вважають, що позовні вимоги є безпідставними, оскільки вони є неправомірними, а тому не можуть бути задоволені судом.

10 березня 2025 року від представника позивача за зустрічним позовом до суду надійшла відповідь на відзив, в якому зазначає, що ОСОБА_1 не було надано письмової згоди для ОСОБА_2 на продаж автомобіля, відстуні відомості про таку згоду і в договорі купівлі-продажу від 05.05.2023. Таким чином, ефективним способом захисту прав ОСОБА_2 як співвласника автомобіля відчуженого без його письмової згоди є стягнення з ОСОБА_1 - 1/2 частини ринкової вартості автомобіля на час розгляду справи, що не потребує додатково визнання договору купівлі-продажу недійсним. У зв`язку із відчуженням ОСОБА_1 без письмової згоди ОСОБА_2 належного подружжю автомобіля, ОСОБА_2 має право на стягнення компенсації не 1/2 від суми, зазначеної у договорі купівлі-продажу, а 1/2 від дійсної вартість автомобіля, яка визначена як середня ринкова вартість аналогічних транспортних засобів за даними «AVTO-RIA».

Таким чином, ОСОБА_2 вірно визначив середню вартість відчуженого автомобіля за даними оголошень на інтернет-сайті «AVTO-RIA». Обов`язок подружжя матеріально підтримувати один одного та брати участь у витратах на лікування не кореспондується із правом одного з подружжя відчужувати без згоди іншого цінне майно, та не вказує на врахування таких витрат при поділі майна подружжя як витрат провелених в інтересах сім`ї. Просить вимоги зустрічного позову задовольнити повністю.

17 березня 2025 року від представника відповідача за зустрічним позовом надійшли заперечення на відповідь на відзив до зустрічної позовної заяви, в якому він зазначає, що відповідачем ОСОБА_2 не надано належних доказів того, що він не знав про продаж спірного автомобіля та не приймав участь у його продажі. Також відповідачем не надано доказів, щодо ненадання ним згоди на продаж ОСОБА_1 спірного автомобіля. Грошові кошти від продажу автомобіля були витрачені на необхідні потреби сім`ї, зокрема на дороговартісне лікування ОСОБА_1 , тому є такими, що використовувалися в інтересах обох членів подружжя. Вважає, що спірний автомобіль (його вартість) не має бути врахована при поділі спільного майна подружжя, просить відмовити у задоволенні зустрічної позовної заяви.

Ухвалою суду від 30.04.2025 закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до судового розгляду по суті.

У судовому засіданні представник ОСОБА_1 просив первісний позов задовольнити та відмовити у задоволенні зустрічного позову.

Представник ОСОБА_2 у судовому засіданні просила відмовити у задоволенні первісного позову та задовольнити вимоги зустрічного позову.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, заслухавши думку представників сторін

, судом встановлено таке.

29 квітня 2011 року між ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 було укладено шлюб, який рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 30.01.2025 у справі №569/24836/25 було розірвано.

Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №354083500 від 13.11.2023, власником квартири за адресою: АДРЕСА_1 , є ОСОБА_2 .

Згідно відповіді Головного сервісного центру МВС від 07.01.2025, 09.07.2021 автомобіль RENAULT MEGANE 1461 (2011) № куз. НОМЕР_1 , було зареєстровано на ОСОБА_1 згідно договору купівлі-продажу. При цьому, 05.05.2023 у ТСЦ 5641, вказаний автомобіль було перереєстровано на нового власника.

Так, згідно договору купівлі-продажу 5641/2023/3803549 транспортного засобу від 05.05.2023, ОСОБА_1 продала автомобіль RENAULT MEGANE 1461 (2011) № куз. НОМЕР_1 , ОСОБА_4 .

Згідно з частиною першою статті 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Відповідно до частин першої та другої статті 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Аналогічне положення міститься й в частині третій статті 368 ЦК України.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Конструкція статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя у судовому порядку у разі оспорювання ним поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується ст. 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Відповідно до ст. 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Також, частинами 1, 2 ст. 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

За загальними правилами доказування, визначеними ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Дослідивши наявні у матеріалах справи докази у їх сукупності, враховуючи те, що ОСОБА_2 не оспорюється факт належності спірної квартири до спільної сумісної власності колишнього подружжя, суд дійшов висновку, що оскільки спірна квартира була придбана у шлюбі, відтак квартира АДРЕСА_2 є спільною сумісною власністю колишнього подружжя, де частки чоловіка та дружини є рівними, а тому підлягає поділу шляхом визнання за кожним з них права власності по 1/2 частині за кожним.

Щодо позовних вимог за зустрічним позовом про стягнення в порядку поділу спільного майна подружжя з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 компенсації вартості 1/2 частки спільного автомобіля RENAULT MEGANE 1461 (2011) № куз. НОМЕР_1 в розмірі 163884,32 грн, суд зазначає таке.

Відповідно до ч. 3, 4 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям під час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Частиною 4 ст. 65 СК України передбачено, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

При цьому, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (ч.3 ст. 61 СК України) та використовуються подружжям спільно на підставі рівних прав на володіння, користування і розпоряджання відповідним майном (ст. 63 СК України).

Таким чином, один із подружжя може вимагати від іншого із подружжя 1/2 частину вартості майна, яке відчужено в період зареєстрованого шлюбу між ними у тому випадку, зокрема, якщо один із них здійснив його відчуження проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби.

Вказане узгоджується із роз`ясненнями, наданими судам у пункті 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», згідно з якими у випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Відповідно до положень ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін і суд розглядає цивільні справи на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з вимогами статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Звертаючись до суду із позовом про поділ спільного сумісного майна подружжя, яке було відчужено одним із подружжя за час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, ОСОБА_2 належним чином не спростував презумпцію, відповідно до якої при вчиненні правочину один із подружжя діє за згодою другого з подружжя (ч. 2 ст. 65 СК України) та в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК України) і не надав суду належних та допустимих доказів того, що спірний автомобіль було реалізовано без його згоди особисто відповідачем та кошти витрачено не в інтересах сім`ї під час спільного їх проживання, що є його процесуальними обов`язками відповідно до ст. 12, 81 ЦПК України.

При цьому слід зазначити, що зміст позовної заяви ОСОБА_1 про розірвання шлюбу між сторонами свідчить про те, що сторони у справі станом на час продажу автомобіля проживали разом в одній квартирі, що також спростовує твердження ОСОБА_5 про продаж спірного автомобіля без його згоди та витрачання коштів від його продажу не в інтересах сім`ї.

Враховуючи викладене вище, а також те, що спірний автомобіль було відчужено ОСОБА_1 05.05.2023, тобто в період перебування сторін у шлюбі, який розірвано 30.01.2024 - через 8 місяців після продажу автомобіля, а також відсутність у матеріалах справи належних та допустимих доказів здійснення відчуження спірного автомобіля ОСОБА_1 на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби, суд дійшов висновку, що зустрічний позов задоволенню не підлягає.

За змістом ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За приписами ч.1 ст.142 ЦПК України, у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Враховуючи, що позивач ОСОБА_1 звільнена від сплати судового збору на підставі п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір", з відповідача ОСОБА_2 необхідно стягнути в дохід держави 50 відсотків судового збору, який підлягав би сплаті при поданні первісного позову в розмірі 4 542, 00 грн

Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України, витрати по сплаті судового збору за зустрічним позовом слід покласти на ОСОБА_2 .

Керуючись статтями 3, 12, 13, 81, 141, 259, 263-265, 354-355 Цивільного процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Первісний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна - задовольнити.

Поділити спільне сумісне майно, визнавши за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в рівних частках, по 1/2 частині за кожним, право власності на: квартиру АДРЕСА_2 .

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 в дохід держави 4 542, 00 грн судового збору за первісним позовом.

Витрати по сплаті судового збору за зустрічним позовом покласти на ОСОБА_2 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Рівненського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне найменування учасників справи:

позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 );

відповідач: ОСОБА_2 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ).

Повний текст рішення складений та підписаний 30.05.2025.

Суддя О. Левчук