ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 646/7675/21 Головуючий суддя І інстанції Барабанова В. В.
Провадження № 22-ц/818/885/25 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Справи у спорах, що виникають із житлових відносин, з них
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 травня 2025 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Яцини В.Б.

суддів колегії Мальованого Ю.М., Пилипчук Н.П.,

за участю секретаря судового засідання Холод М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Харківської міської ради на заочне рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 05 серпня 2024 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Харківської міської ради про визнання права користування житловим приміщенням,

в с т а н о в и в:

Заочним рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 05 серпня 2024 позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РЕНОКПП НОМЕР_1 , як членом родини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 , право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 01 жовтня 2024 року заяву Харківської міської ради про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

Не погоджуючись з вказаним заочним рішенням суду першої інстанції, представник Харківської міської ради Марченко М. подала апеляційну скаргу, у якій просить заочне рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

Вказала, що оскаржуване судове рішення по даній справі впливає на майнові права міської ради щодо права комунальної власності на спірне житло та щодо обов`язку здійснювати державний контроль за його використанням; спірна квартира перебуває у комунальній власності та не була приватизована, тобто не перебуває у приватній власності. Наймодавцем зазначеного житлового приміщення є Харківська .міська рада, яка через свої структурні підрозділи здійснює управління комунальним майном (власністю) міста Харків та веде квартирний облік.

Зазначила, що на підтвердження ведення спільного господарства позивач вказує, що сплачує усі платежі за надані комунальні послуги, зробила ремонт у спірній квартирі. У матеріалах справи немає документів, що позивач дійсно проводила ремонт, сплачувала свої кошти для утримання квартири у належному стані. Суду було надано, зокрема, копії квитанцій про оплату комунальних послуг. Однак така сплата була здійснена лише за період з 01.2021 за кілька місяців. При цьому стаття 64 ЖК України вимагає наявності постійного ведення господарства, тобто повинна проводитись протягом тривалого часу

Зауважила, що відсутні докази згоди наймача на вселення у житлове приміщення, у матеріалах справи немає письмової згоди основного наймача ОСОБА_2 щодо вселення позивача у спірне житлове приміщення. При чому ведення спільного господарства, яке є підтвердженням, на думку позивача, наявної фактичної згоди на вселення не доведено допустимим доказами.

Зауважила, що немає підтвердження того, що позивач постійно мешкає тільки у спірній квартирі. Позивач зареєстрована у іншому житловому приміщенні. Таким чином вбачається, що спірна квартира у даній справі не є єдиним житлом, що згідно із практикою, викладеною у постанові Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1985 №2 спростовує доводи позивача щодо наявності підстав для визнання за нею права користування житловим приміщенням. Зокрема, суду не надано також і відомостей про відсутність у позивача іншого житла на праві приватної власності тощо.

Вказала, що позивач, подавши до суду позов про визнання його наймачем квартири АДРЕСА_1 , тим самим поліпшує свої житлові умови. При чому доказів того, що вона перебуває на обліку осіб, які потребують поліпшення житлових умов не надано. У разі, якщо позивачу буде визначено право користування квартирою АДРЕСА_1 , то будуть фактично значно поліпшено її житлові умови за відсутності відповідних об`єктивних умов цього, замінивши при цьому орган місцевого самоврядування, тобто Харківську міську раду.Цим самим позивач порушує право на розпорядження міською радою спірним житлом та видачу ордера особам, які не забезпечені житлом або потребують покращення своїх житлових умов.

Щодо акту про фактичне місце проживання, складений свідками, то свідки ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , які не мають процесуального статусу свідків у даній справі та не попереджені про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве показання чи відмову від давання показань на вимогу суду. За таких обставин, зазначений акт не є допустимим доказом у даній справі.

Колегія суддів, заслухала доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явились у судове засідання, відповідно до ст.ст. 367, 368 ЦПК України перевірила законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги і вважає, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

У статті 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Вказаним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що після смерті наймача ОСОБА_2 , в силу норм ст. 106 ЖК України, права та обов`язки наймача даної квартири перейшли до його дружини ОСОБА_1 , яка на день смерті була члена сім`ї наймача.

Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду (стаття 47 Конституції України).

Реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження (частина друга статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»).

У статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

«Житло» має самостійне поняття, яке не залежить від класифікації за національним законодавством. Питання про те, чи є конкретне приміщення «житлом», яке захищається пунктом 1 статті 8 Конвенції, залежатиме від фактичних обставин, а саме - існування достатнього та тривалого зв`язку з певним місцем. Суд також повторює, що стаття 8 Конвенції лише захищає право особи на повагу до її існуючого житла (GLOBA v. UKRAINE, № 15729/07, § 37, ЄСПЛ, від 05 липня 2012 року).

Частиною першою статті 43 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.

Згідно зі статтею 9 Житлового кодексу України (далі - ЖК України) встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до частин першої та другої статті 61 статей 64 та 65 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем громадянином, на ім`я якого видано ордер.

Члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач і члени його сім`ї.

Наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, які вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Відповідно до частини першої, другої статті 106 ЖК України повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача. У разі відмови наймодавця у визнанні члена сім`ї наймачем за договором найму спір може бути вирішено в судовому порядку.

Вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи зареєстровані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, якою є тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням.

Верховним Судом України у постанові від 11 липня 2012 року у справі № 6-60цс12 сформульовано такі висновки: у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача (частини перша та друга статті 64 ЖК України). Крім того, особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (частина друга статті 65 ЖК України).

Водночас під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні, наявність згоди на це всіх членів сім`ї наймача та обумовлення угодою між згаданими особами, наймачем і членами сім`ї, які проживають з ним, певного порядку користування жилим приміщенням, й інші обставини, які мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання.

Оскільки відповідно до вимог закону вселення та проживання в квартирі може бути здійснено лише у встановленому порядку, членом сім`ї наймача, в розумінні частини другої статті 64 ЖК України, може бути визнано лише осіб, які вселилися у встановленому порядку та на відповідній правовій підставі постійно проживають в квартирі разом з наймачем.

Такі висновки зроблені Верховним Судом у постановах від 10 грудня 2020 року у справі № 205/6201/17, від 18 травня 2022 року у справі № 463/2277/20-ц, від 23 вересня 2022 року у справі № 289/847/21.

Разом з тим, закон не обмежує засоби доказування вказаних обставин. Зокрема це стосується постійного проживання дружини наймача разом з ним.

Статтею 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» місцем перебування є адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік, місцем проживання є адміністративно- територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік, реєстрацією є внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації.

Виходячи зі змісту ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація це лише фіксація фактичного місця проживання особи вона не пов`язана з будь-якими іншими (майновими, тощо) правами особи, що зареєстрована.

Крім того, з правом користування житлом не пов`язується сама по собі реєстрація особи. Реєстрація є адміністративним актом, що лише фіксує наявність в особи законного права користування житловим приміщенням.

Вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселились до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмові згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи зареєстровані вони в даному житловому приміщенні, було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. Наявність чи відсутність реєстрації сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилася туди як член сім`ї наймача приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Відсутність письмової згоди членів сім`ї наймача на вселення сама по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду.

Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, в постановах Верховного Суду від 12 червня 2020 року в справі № 755/16392/17 (провадження № 61-310св19), від 15 квітня 2020 року в справі № 466/5057/17 (провадження № 61-42617св18).

Матеріалами справи підтверджується та судом безспірно встановлено, що позивачка ОСОБА_1 з 12 грудня 2014 року перебувала у шлюбі з ОСОБА_2 на день його смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 .

На день смерті ОСОБА_2 був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 та був наймачем кімнати у комунальній квартирі за вказаною адресою на підставі рішення виконкому Червонозаводської районної ради №7 віл 02.06.2009. (а.с. 12)

У судовому засіданні також було встановлено, що з грудня 2014 року позивач ОСОБА_1 з чоловіком ОСОБА_2 мешкали за адресою: АДРЕСА_2 , однією сім`єю, мали спільний бюджет, вели спільне господарство, сплачували комунальні послуги, що апріорі є ознаками їх легального спільного шлюбного життя і ці обставини відповідач належними і допустимими доказами не спростуав.

Після смерті свого чоловіка ОСОБА_2 , позивачка ОСОБА_1 з його поховала, що підтверджується Актом №000191 КП «Ритуал», довідкою Харківської міської прокуратури №02-25/21 від 20.01.2021, витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про смерть для отримання допомоги на поховання від 21.01.2021 (а.с. 19-21) та продовжила проживати у спірній квартирі, здійснювати її утримання, сплачувати комунальні послуги, що підтверджується квитанціями про оплату комунальних послуг за період 2015-2020 роки (а.с. 23-28, 95-110), та узгоджується з висновками суду про постійний характер спільного проживання позивачки в якості члена сім`ї наймача.

Як убачається з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна №280368539 від 21.10.2021, позивач ОСОБА_1 іншого житла не має (а.с. 18), має реєстрацію місця проживання в іншому населенному за адресою: АДРЕСА_3 , однак будь-яких прав на це житло не має.

Позивач ОСОБА_1 письмово звернулась до Управління обліку та розподілу житлової площі Департаменту житлово-комунального господарства Харківської міської ради з питанням визнання її наймачем однокімнатної квартири АДРЕСА_4 та 24.09.2021 отримала відповідь №М-9-34528/0/1-21-6505/0232-21, якою останній було відмовлено без зазначення причин та рекомендовано за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів звернутися до суду.

Допитаний свідок ОСОБА_5 у судовому засідання пояснила, що позивач ОСОБА_1 є її невісткою. Знайома з нею з 2013 року, розписались вони з її сином у 2014 році. Вони проживали разом у спірній комунальній квартирі. Жили нормально, купували техніку, бюджет у них був спільний, працювали, відкладали кошти. Разом приходили до неї у гості. Син раптово помер, йому було 37 років, його дружина ОСОБА_1 здійснила його поховання. Невістка ОСОБА_1 іншого житла не має, після смерті її чоловіка продовжує мешкати у спірній комунальній квартирі.

Свідок ОСОБА_3 у судовому засіданні пояснила, що позивачку знає з 2014 року, вона була дружиною ОСОБА_2 . Була сусідкою. З 2014 року вони проживали у спірній квартирі, у них була сім`я, разом робили ремонт, купували техніку, бачила, як купували холодильник. Після смерті чоловіка, ОСОБА_1 здійснила його поховання і мешкає в цій квартирі до теперішнього часу.

Оскільки всупереч визначеного у ст.ст. 12, 81 ЦПК України процесуального обов`язку відповідач належними і допустимими доказами вказані обставини не спростував, а доводи скарги за своїм змістом є лише непідтвердженими запереченнями, то колегія суддів вважає такі доводи скарги висновків суду не спростували.

З наведених підстав колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що після смерті наймача ОСОБА_2 , в силу норм ст. 106 ЖК України, права та обов`язки наймача даної квартири перейшли до ОСОБА_1 , як члена сім`ї наймача.

Всі вищевказані докази у своїй сукупності підтверджують доводи позивача про те, що у неї як члена сім`ї наймача, яка за згодою наймача вселилась до квартири, з 2014 року постійно проживала з наймачем, як його дружина, вела з ним спільне господарство та продовжує проживати в даному жилому приміщенні, а тому в силу ст. 64 ЖК України вона набула права і обов`язки наймача. Наявність іншої угоди про порядок користування вказаним жилим приміщенням сторонами не доведено, відповідно судом не встановлено.

Твердження апеляційної скарги про те, що позивач зареєстрована за іншою адресою, колегія суддів відхиляє, оскільки ця обставина не є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог, з огляду на наступне.

Як зазначено, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28.06. 2022 в справі № 754/14628/17 (провадження № 61-10210св21): що «при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що стаття 33 Конституції гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Такі ж висновки наведені у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 31 серпня 2021 року у справі № 569/12946/18-ц (провадження № 61-11097св20).

Аналіз змісту ст. 65 ЖК УРСР у системному зв`язку з іншими нормами права дає підстави для висновку, що за особою не може бути визнано право користування житловим приміщенням, лише якщо вона зберігає постійне місце проживання (право користування) в іншому житловому приміщенні. Такий висновок викладений, зокрема, в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 вересня 2021 року в справі № 641/7103/19 (провадження № 61-6885св20).

Разом з тим, оскільки відповідач не спростував висновки суду про те, що позивачка з дозволу свого чоловіка наймача на постійній основі вселилась до нього у квартиру, на день смерті тривалий час там з ним проживала у шлюбних відносинах, а реєстрація її місця проживання в іншому населеному пункті не була пов`язана з відповідним договором найму тощо, та носила формальний характер, - у позивачки виникло самостійне права користування спірним житлом, яке захищається конституційними та конвенційними гарантіями права на житло, - суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення позову.

За таких обставин сам факт реєстрації місця проживання в іншому населеному пункті за адресою: АДРЕСА_3 , за відсутності даних про її постійне проживання там відповідно до вищевказаних правових висновків касаційного суду не може бути достатньою підставою для відмови в задоволенні заявлених позовних вимог.

Оскільки чоловік позивачки за життя і позивач, як член його сім`ї, набула право користування вказаним житловим приміщенням; позивач, як член сім`ї наймача та особа, яка має право користуватися житловим приміщенням, яка продовжила проживати в займаному жилому приміщенні, має такі ж права і обов`язки, як і наймач, а тому має законні очікування на визнання її наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача або ж укладення договору найму на її ім`я як члена сім`ї основного наймача у зв`язку з його смертю, у тому числі якщо такий договір раніше не укладений.

Наявність чи відсутність реєстрації сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням або ж для відмови у цьому; відповідач не спростував доводи позивача, що вона, проживаючи в спірному житловому приміщенні з 2014 року, має достатні та триваючі зв`язки з конкретним місцем проживання, яке є її «житлом» у розумінні статті 8 Конвенції.

Таким чином, з огляду на вищевикладене, позивач дійсно довела своє право постійного користування квартирою АДРЕСА_1 , в яку вона заселилась як член сім`ї наймача з 2014 року, як дружина, тому позовна заява є обґрунтованою.

Доводи скарги не знайшли свого належного підтвердження, а тому колегія суддів їх відхиляє. Докази та обставини, на які посилається відповідач в апеляційній скарзі були предметом дослідження судом першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні судом обставин справи були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

На підставі вищевказаних обставин та правового обґрунтування колегія суддів визнає, що оскаржене рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи скарги є недоведеними та висновків суду не спростували, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

Апеляційну скаргу залишено без задоволення, тому визначених у ст. 141 ЦПК України підстав для перерозподілу судових витрат не встановлено, понесені відповідачем витрати за подачу апеляційної скарги покладаються на нього.

Керуючись ст.ст. 259, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

постановив :

Апеляційну скаргу Харківської міської радизалишити без задоволення.

Заочне рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 05 серпня 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня ухвалення, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складений 29 травня 2025 року.

Головуючий В.Б.Яцина.

Судді колегії Ю.М.Мальований.

Н.П.Пилипчук.