ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Агєєва О.В.,

суддів: Гапонова А.В., Никифоряка Л.П.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін в приміщенні Дніпровського апеляційного суду в м.Дніпро Дніпропетровської області цивільну справу №205/14456/24 за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Дніпровський металургійний завод» про визнання протиправним розпорядження та наказу, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та зобов`язання вчинити певні дії, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 19 листопада 2024 року, постановленою суддею Приходченко О.С., -

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до відповідача ПрАТ «ДМЗ» про визнання протиправним розпорядження та наказу, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та зобов`язання вчинити певні дії.

Ухвалою судді Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 28 жовтня 2024 року позов було залишено без руху, а позивачу запропоновано усунути недоліки з додержанням вимог п.п.1-5 ч.3 ст.175, ч.4 ст.177 ЦПК України протягом десяти днів з дня вручення копії ухвали про залишення позову без руху.

Ухвалою судді Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 19 листопада 2024 року позовну заяву повернуто позивачу у зв`язку з тим, що у наданий судом строк позивачем не усунуті недоліки позовної заяви, зазначені в ухвалі Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 28 жовтня 2024 року.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати оскаржувану ухвалу та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Вказує на те, що ухвала постановлена з порушенням норм матеріального процесуального права.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції проігнорував правову позицію ВП ВС в справі №755/12623/19, що призвело до неправильного вирішення справи.

Відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходив.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Частиною 3 статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Частиною 4 статті 19 ЦПК України передбачено, що спрощене провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Відповідно до частин 1, 3 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Згідно ч.ч.2, 3 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно ч.13 ст.7 ЦПК України, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає апеляційну скаргу такою, що підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Згідно з частиною першою, другою та п`ятою стаття 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвала суду першої інстанції не відповідає вказаним вимогам закону.

Як установлено судом та вбачається із матеріалів справи, що ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до відповідача ПрАТ «ДМЗ» про визнання протиправним розпорядження та наказу, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та зобов`язання вчинити певні дії.

Ухвалою судді Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 28 жовтня 2024 року позов було залишено без руху, а позивачу запропоновано усунути недоліки з додержанням вимог п.п.1-5 ч.3 ст.175, ч.4 ст.177 ЦПК України протягом десяти днів з дня вручення копії ухвали про залишення позову без руху.

Ухвалою судді Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 19 листопада 2024 року позовну заяву повернуто позивачу у зв`язку з тим, що у наданий судом строк позивачем не усунуті недоліки позовної заяви, зазначені в ухвалі від 28 жовтня 2024 року.

Зокрема, суд першої інстанції дійшов висновку, що в порушення вимог п.п.1-5 ч.3 ст.175, ч.4 ст.177 ЦПК України позивачем не наведено обґрунтованого приблизного розрахунку сум, які позивач хоче стягнути з відповідача, а також позивачеві необхідно уточнити позовні вимоги та зазначити, яке розпорядження, та який наказ позивач просить визнати протиправними, вказати, в якому розмірі вона просить стягнути належні їй до сплати суми, та вірно зазначити найменування суду, до якого подається заява - Ленінський районний суд м. Дніпропетровська, адже назва суду не змінювалася, а також необхідно зазначити свій РНОКПП, або надати відмітку, яка свідчить про наявність права здійснювати будь-які платежі за серією та/або номером паспорта.

Крім того, на вимогу частини четвертої статті 177 ЦПК України позивачем не сплачено судовий збір за три вимоги немайнового характеру, за які підлягає сплаті судовий збір у розмірі 3 633,60 грн. (1 211,20 грн. х 3 вимоги = 3 633,60 грн.), обґрунтовуючи тим, що позивачі звільнені від сплати судового збору за подання даного позову в частині вимог про поновлення на роботі та стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, а не за стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Ухвалу суду мотивовано тим, що оскільки, позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, то заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

Колегія суддів не може погодитися з такими висновками першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини та громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

За змістом частини першої статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).

Аналіз зазначених норм права вказує на те, що ніхто не може бути обмежений у праві на доступ до правосуддя, яке охоплює можливість особи ініціювати судовий розгляд та брати участь у судовому процесі. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Водночас потрібно враховувати, що будь-яке суб`єктивне право має межі, оскільки суб`єктивне право є мірою свободи, мірою можливої поведінки правомочної особи в правовідносинах.

Право на суд стосується як інституційних та організаційних аспектів, так і особливостей здійснення окремих судових процедур.

Процесуальні вимоги до змісту позовної заяви визначені статтею 175 ЦПК України. Відповідно до частини першої вказаної статті у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування.

Частиною третьою статті 175 ЦПК України передбачено, що позовна заява повинна містити, зокрема: зазначення ціни позову, якщо позов підлягає грошовій оцінці; обґрунтований розрахунок сум, що стягуються чи оспорюються (пункт 3); зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них (пункт 4); виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини (пункт 5); перелік документів та інших доказів, що додаються до заяви; зазначення доказів, які не можуть бути подані разом із позовною заявою (за наявності); зазначення щодо наявності у позивача або іншої особи оригіналів письмових або електронних доказів, копії яких додано до заяви (пункт 8); попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи (пункт 9).

У позовній заяві можуть бути вказані й інші відомості, необхідні для правильного вирішення спору (частина шоста статті 175 ЦПК України).

Пунктом 1 частини першої статті 176 ЦПК України передбачено, що ціна позову визначається у позовах про стягнення грошових коштів - сумою, яка стягується, чи оспорюваною сумою за виконавчим чи іншим документом, за яким стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку

Суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху (абзац 1 частини першої статті 185 ЦПК України).

Відповідно до частини другої статті 185 ЦПК України в ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху.

Ухвала суду про залишення позовної заяви без руху, як й інші судові рішення, має бути якісною, чіткою, зрозумілою стороні, якій запропоновано усунути недоліки позовної заяви (правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 20 липня 2022 року у справі № 215/1484/20, від 24 травня 2023 року в справі № 757/31644/21-ц).

Згідно із частиною третьою статті 185 ЦПК України якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями 175 і 177 цього Кодексу, сплатить суму судового збору, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

Як вбачається з матеріалів справи, в ухвалі про залишення позовної заяви без руху від 28 жовтня 2024 року судом першої інстанції було визначено недоліки пред`явленого позову, а саме: несплачено судовий збір; не зазначено ціну позову; не зазначено, яке розпорядження, та який наказ позивач просить визнати протиправними, а також не вказано, в якому розмірі вона просить стягнути належні їй до сплати суми;не зазначено РНОКПП або відмітки, яка свідчить про наявність права здійснювати будь-які платежі за серією та/або номером паспорта.

Правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначено Законом України «Про судовий збір».

Судовий збір - збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, за видачу судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених цим Законом. Судовий збір включається до складу судових витрат (стаття 1 Закону України «Про судовий збір»).

Розміри ставок судового збору регламентовано статтею 4 Закону України «Про судовий збір».

Пунктом 1 частини першої статтею 5 вказаного закону визначено пільги щодо сплати судового збору, зокрема, від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються: позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі №755/12623/19 (провадження №14-47цс21) вказано, що: «середній заробіток за час вимушеного прогулу за своїм змістом є заробітною платою, право на отримання якої виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин. Такий висновок підтверджується також змістом частини другої статті 235 КЗпП України, якою визначено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи».

Разом з тим, суд першої інстанції вказаного не врахував, та дійшов помилкового висновку, що стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», у зв`язку із чим, пільга щодо сплати судового збору, яка передбачена пунктом 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», не поширюється на вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Отже, поза увагою суду першої інстанції залишилося те, що ОСОБА_1 звернулась з позовом стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який входить до структури заробітної плати, бо є заробітною платою, та зробив помилковий висновок про обов`язок позивача сплатити судовий збір за подання позову в цій частині.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 21 лютого 2024 року у справі №209/2226/22 (провадження № 61-14575св23).

Також, повертаючи позовну заяву позивачу, судом першої інстанції зазначено, що в порушення вимог пунктів 4, 5 частини третьої статті 175 ЦПК України позивачем не наведено обґрунтованого приблизного розрахунку сум, які позивач хоче стягнути з відповідача, а саме розрахунку середньоденного розміру заробітної плати за час вимушеного прогулу та не вказано періоду, за який час просить стягнути, та не подано позовну заяву в новій редакції із усуненими недоліками.

Разом з тим, питання щодо періоду та розміру стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за правилами статті 235 КЗпП України вирішує саме суд одночасно із поновленням особи на посаді та з урахуванням вимог Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100.

Європейський суд з прав людини, рішення якого відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ як джерело права, притримується позиції, що внутрішньодержавним судам при застосуванні процесуальних норм належить уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до скасування процесуальних вимог, встановлених законом (до прикладу, рішення у справі «Шишков проти росії» (Shishkov v. russia), № 26746/05, параграф 110, від 20 лютого 2014 року).

Надмірний формалізм у трактуванні процесуального законодавства визнається неправомірним обмеженням права на доступ до суду як елемента права на справедливий суд згідно зі статтею 6 Конвенції.

Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 березня 2024 року по справі №127/15018/23 (провадження №61-13541св23).

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України, підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

З огляду на викладене вище у сукупності, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що наведені в апеляційній скарзі доводи є суттєвими та дають підстави вважати, що суд першої інстанції безпідставно повернув позовну заяву ОСОБА_1 . За таких обставин, апеляційна скарга підлягає задоволенню, оскаржена ухвала - скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для вирішення питання в порядку передбаченому процесуальним законом.

Згідно п. 6 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 258, 263, 374, 379, 382, 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 19 листопада 2024 року - скасувати.

Цивільну справу №205/14456/24 за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Дніпровський металургійний завод» про визнання протиправним розпорядження та наказу, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та зобов`язання вчинити певні дії, направити до Новокодацького районного суду міста Дніпра (з 25 квітня 2025 року Законом України від 26.02.2025 № 4273-ІХ "Про внесення змін до Закону України "Про судоустрій і статус суддів" щодо зміни найменувань місцевих загальних судів", змінено назву Ленінського районного суду міста Дніпропетровська на Новокодацький районний суд міста Дніпра) для вирішення питання в порядку передбаченому процесуальним законом.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді: