Житомирський апеляційний суд
Справа №296/3699/23 Головуючий у 1-й інст. Рожкова О. С.
Категорія 29 Доповідач Коломієць О. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2025 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Коломієць О.С.

суддів Талько О.Б., Павицької Т.М.

з участю секретаря

судового засідання Драч Т.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу №296/3699/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання договору та стягнення коштів

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 23 грудня 2024 року, яке ухвалене під головуванням судді Рожкової О.С.

встановив:

У квітні 2024 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просив:

- розірвати договір №1, укладений 16.07.2020 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про постачання товару;

- стягнути з відповідача 737 819,18 грн., з яких 490 000,00 грн. сума боргу; 209 720,00 грн. інфляційні втрати за час прострочення; 38 099,18 грн. три проценти річних станом на 18.04.2023 року, а також інфляційні втрати та три проценти річних за користування коштами на дату ухвалення рішення.

На обґрунтування позовних вимог вказував, що 16.07.2020 року уклав із ОСОБА_2 договір поставки товару №1, відповідно до умов якого ОСОБА_2 зобов`язувався поставити 16370 кг металевих виробів за адресою: АДРЕСА_1 до 31.12.2020 року. На виконання умов вказаного договору ОСОБА_1 сплатив ОСОБА_2 490 000,00 грн. в рахунок часткової сплати вартості товару, проте останній не приступив до виконання договору та не здійснив поставку металовиробів, самоусунувся від будь-яких контактів із замовником та не виходить на зв`язок. У застосунок Viber, на поштову адресу, на офіційну електронну пошту останнього позивачем направлені претензії, проте ОСОБА_2 жодним чином не відреагував на вказані претензії, грошові кошти не повернув, на зв`язок не вийшов.

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 23 грудня 2024 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповноту з`ясування обставин справи, порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити його позов у повному обсязі.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що суд при ухваленні рішення прийшов до суперечливих висновків. З одного боку, суд вказує, що позивач не доплатив відповідачу 10 000 грн., а тому відповідач мав право не поставляти товар і цим суд обґрунтовує відмову у задоволенні позову. З іншого боку суд зазначає, що відповідач вказує, що на договорі не розписувався і гроші не отримував і не визнає своїх зобов`язань за договором. Це свідчить, що відповідач не має наміру виконувати своїх зобов`язань навіть у разі доплати йому 10 000 грн. У ході судового розгляду було доведено, що відповідач, ні протягом розгляду справи, ні з часу укладення договору (16.07.2020 року), не ставить питання про необхідність доплати йому цих 10 000 грн. для виконання власних зобов`язань.

В даній справі дії ОСОБА_2 та його подальша поведінка в суді є недобросовісними, не відповідають його попередній поведінці та заявам, коли він брав у гроші у позивача і обіцяв поставити металовироби. ОСОБА_2 обіцяв поставити металовироби, для чого він підготував договір, який вони обоє підписали. Вони погодили ціну та строки оплати частинами. ОСОБА_2 особисто власноручно писав на примірнику договору позивача про отримання грошових коштів, у погоджених між ними сумах. Позивач сплатив за металовироби грошові кошти, але металовиробів так і не отримав. ОСОБА_2 постійно відтягував дату поставки металовиробів, потім перестав взагалі виходити на зв`язок, ігнорував повідомлення в месенджерах та листи. Уся його поведінка свідчила, що він не буде виконувати своїх зобов`язань.

Із договору вбачається, що 16.07.2020 року, згідно складеного графіку позивачем було сплачено відповідачу 250 000 грн. Друга частина грошових коштів була сплачена 07.08.2020 року у сумі 240 000 грн., так як така сума готівки була у наявності. При сплаті цієї суми, яка відбувалася у присутності свідка ОСОБА_3 відповідач повідомив, що сума недоплати є незначною і в цьому немає жодної проблеми і що вона може бути доплачена разом з третім платежем, дані обставини підтвердила свідок ОСОБА_3 . Про отримання цієї суми відповідач власноручно зазначив у договорі. При цьому ніде, в тому числі на договорі він не вказував, що відбулася недоплата і він не буде здійснювати поставку товару поки не будуть доплачені 10 000 грн. Сама недоплачена сума становила 2% від попередньої оплати у 500 000 грн., з яких він отримав 490 000 грн. Тобто поведінка та заяви відповідача, свідчили, що він буде поставляти металовироби.

Більш того, суд не звернув уваги, що п. 1.4 договору були встановлені конкретні строки поставки товару у місяць, з дня другої оплати. Така оплата відбулася 07.08.2020 року. Відповідно у ОСОБА_2 був цей строк (місяць з дня 07.08.2020 року), щоб виразити претензії, якщо він вважав, що за товар не доплачено. Зокрема він мав направити позивачу рахунок для доплати, звернутися з претензією, листом, але нічого цього зроблено не було, а у розмовах ОСОБА_2 надалі не відмовлявся від поставки товару. Тобто вищевказана сума, як внесена позивачем сума попередньої оплати в рахунок виконання своїх зобов`язань, була прийнята ОСОБА_2 без будь-яких зауважень та заперечень і внаслідок чого у нього виник обов`язок виконати поставку у визначені договором строки.

Також п 1.4. договору, який регулює поставку товару, не передбачає, що поставка може не відбуватися у разі недоплати за товар. У даному пункті вказано, що поставка відбувається після другої оплати. Недоплата 10 000 грн., за цим пунктом не виключала того, що поставка металовиробів повинна була відбутися і не заважала відбутися поставці.

Крім того, суд не врахував, що сплачена позивачем сума за договором є попередньою оплатою (авансом). Відповідно до ч. 2 ст. 693 Цивільного кодексу України, якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати. Таким чином, позивач має право на стягнення сплачених ним коштів, так як ОСОБА_2 їх добровільно не повертає. Хоча тим же п.1.4 договору поставки передбачено, що в разі якщо постачальник не поставить товар, він повертає отримані від замовника кошти протягом 38 днів, від дати другої оплати замовника.

Сторона відповідача скористалася своїм правом та подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

На спростування доводів апеляційної скарги представник відповідача зазначає, що ОСОБА_2 не отримував від ОСОБА_1 жодних коштів у рахунок оплати вартості металевих виробів, а, тим паче, в розмірі 490 000,00 грн. Жодних належних, достатніх, достовірних та допустимих доказів на підтвердження факту передачі коштів ні до позову, ні до апеляційної скарги не додано. У розділі договору щодо графіку оплати міститься рукописний текст та підпис, який не відповідає почерку та підпису ОСОБА_2 .

Вказує, що правочин щодо передачі суми коштів у розмірі 490 000,00 грн. між фізичними особами повинен бути вчинений обов`язково в письмовій формі. Окрім того, виходячи з норм чинного законодавства, постачальником за договором поставки може бути лише особа, яка здійснює підприємницьку діяльність. ОСОБА_2 зареєстрований як фізична особа-підприємець, інформація про що є в публічному доступі в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. Розрахунки між юридичними особами, а також розрахунки за участю фізичних осіб, пов`язані із здійсненням ними підприємницької діяльності, провадяться в безготівковій формі. Розрахунки між цими особами можуть провадитися також готівкою, якщо інше не встановлено законом. Граничні суми розрахунків готівкою для фізичних та юридичних осіб, а також для фізичних осіб-підприємців відповідно до цієї статті встановлюються Національним банком України. Платежі на суму, що перевищує 50 000 грн., проводяться через банки або небанківські установи шляхом переказу коштів із поточного рахунку на поточний рахунок або внесення коштів до банку чи небанківської установи для подальшого їх переказу на поточні рахунки в банку. Таким чином, чинне станом на липень-серпень 2020 року законодавство (позивач вказує, що передача коштів була здійснена 16 липня 2020 року на суму 250 000 грн. та 07 серпня 2020 року на суму 240 000 грн.) чітко вказувало на те, що будь-які розрахунки фізичних осіб із суб`єктами господарювання, що перевищують 50 000 грн., мали бути здійснені у формі безготівкового розрахунку. Натомість, жодних належних та допустимих доказів у розумінні чинного законодавства апелянтом надано не було, а отже, не доведено факт передачі коштів.

Вважає за необхідне також звернути увагу суду, що факт передачі коштів не може бути підтверджений показаннями свідка, а тому показання свідка ОСОБА_3 є недопустимим доказом.

Додає, що у своїй позовній заяві ОСОБА_1 просив суд розірвати договір на постачання товару в зв`язку з, начебто, істотним порушенням договору відповідачем. Навіть якщо припустити, що позивач дійсно передавав Відповідачеві 490 000 грн., що не відповідає дійсності, позивачем не було доведено істотного порушення умов договору, яке є підставою для розірвання договору в судовому порядку. Для того, щоб договір був розірваний судом, позивач повинен довести, по-перше, наявність порушення умов договору, а, по-друге, що таке порушення є істотним. Натомість, ні в позовній заяві ОСОБА_1 , ні в апеляційній скарзі не наведено належне обґрунтування обох цих елементів.

Звертає увагу, що позивач самостійно підтверджує, що ним не було сплачено постачальнику 500 000 грн., з огляду на що порушення умов договору зі сторони постачальника відсутнє, а, отже, відсутні підстави для розірвання договору в судовому порядку.

Окрім всього вищенаведеного, вважає також за необхідне звернути увагу, що позивачем не доведено належними, достатніми, достовірними та допустимими доказами те, що він звертався до ОСОБА_2 із будь-якими претензіями чи вимогами, а також, що такі вимоги були отримані відповідачем. Виходячи із наданих позивачем документів, він жодного разу в належний спосіб не направляв ОСОБА_2 будь-яких вимог чи претензій та навпаки сприяв тому, щоб ОСОБА_2 не отримав від позивача поштові відправлення.

Не підлягає задоволенню позовна вимога про стягнення будь-яких коштів з ОСОБА_2 . По-перше, така вимога є похідною від вимоги про розірвання договору. Оскільки не підлягає задоволенню вимога про розірвання договору, то відповідно не підлягає задоволенню і похідна вимога про стягнення коштів. По-друге, виходячи із тексту позовної заяви, ОСОБА_1 просить суд стягнути з ОСОБА_2 сплачені кошти, а не завдані збитки. У разі розірвання договору, в тому числі в судовому порядку, сторона, яка заявляє про істотне порушення договору, має право не на повернення коштів, а на відшкодування збитків. З огляду на це в цій частині позивачем обрано неналежний спосіб захисту, який не відповідає вимогам закону, про наявність будь-яких збитків позивач не заявляє.

Окрім того, ні станом на момент подання позову, ні станом на дату подання даного відзиву у ОСОБА_2 не виникало жодних грошових зобов`язань перед ОСОБА_1 , з огляду на що відсутні підстави для стягнення 3% річних та інфляційних втрат.

У судовому засіданні позивач доводи апеляційної скарги підтримав, просив апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача адвокат Дубчак Л.С. проти задоволення апеляційної скарги заперечувала, просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Судом під час розгляду справи встановлено, що 16.07.2020 року між ОСОБА_1 (замовник) та ОСОБА_2 (постачальник) укладено договір №1 на постачання товару, за яким постачальник зобов`язується поставити металеві вироби, а замовник зобов`язується прийняти та оплатити такі товари (16 370 кг сталь листова с 245 та прокат с 245) (а.с.4).

Згідно з умовами п.1.3 договору замовник сплачує 750 000,00 грн. трьома рівними частками по 250 000,00 грн. Після другої оплати, постачальник привозить товар замовнику на адресу Скорульського, 8 в м. Житомирі. Після отримання товару замовник сплачує третю частку в розмірі 250 000,00 грн., цей остаточний розрахунок за поставлені товари замовник сплачує протягом 10 (десяти) календарних днів перераховує постачальнику після підписання без зауважень накладної.

Відповідно до п.1.4 договору строки поставки товару, не пізніше місяця з дня другої оплати (або за домовленістю з замовником). В разі якщо постачальник не поставить товар, він повертає отримані від замовника кошти протягом 38 днів, від дати другої оплати Замовника.

Пунктом 1.5 договору встановлено, що поставка буде вважатись виконані в повному обсязі та належним чином з моменту передачі постачальником замовнику всього замовленого товару по накладній.

Графік оплати отримання грошей за Товар.

16/07/2020: 250 000,00 грн.

01/08/2020 07/08/2020: 250 000,00 грн.

До 31/12/2020 (при умові поставки товару) 60 000,00 грн.

По факту монтажу: 190 000,00 грн.

Разом 750 000,00 грн.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив із того, що позивач зазначив, що передав відповідачу 490 000,00 грн., тобто не всю суму 500 000,00 грн., а за умовами договору обов`язок з поставки товару виникає у постачальника виключно після отримання двох рівних частин оплати в загальній сумі 500 000,00 грн., а тому у постачальника за договором не виник обов`язок з поставки товару. Доказів зміни умов договору чи укладення додаткових угод до договору позивачем суду не надано. Враховуючи викладене, позивачем не доведено наявності порушення умов договору та що таке порушення є істотним. Крім того, позивачем не обґрунтовано наявності обох цих елементів, у зв`язку з чим відсутні підстави для того, щоб договір був розірваний судом. За вказаних обставин, позовні вимоги щодо розірвання договору №1, укладеного 16.07.2020 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та похідні від них вимоги про стягнення інфляційних втрат та 3% річних задоволенню не підлягають.

Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції, виходячи із наступного.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно зі статтею 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною першою статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з частиною першою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-комунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

У частині першій статті 627 ЦК України зазначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі статтями 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з частиною першою статті 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

У частинах першій, другій статті 640 ЦК України передбачено, що договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Згідно зі статтею 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 як на підставу своїх порушених прав послався на те, що він сплатив 490 000,00 грн. за укладеним між сторонами договором поставки металевих виробів, однак відповідач товар не поставив та грошові кошти не повернув.

Відповідно до частин першої, другої статті 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно зі статтею 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

У частині першій статті 656 ЦК України визначено, що предметом договору купівлі-продажу може бути майно (товар), яке є у продавця на момент укладення договору або буде створене (придбане, набуте) продавцем у майбутньому.

Відповідно до статті 662 ЦК України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу. Продавець повинен одночасно з товаром передати покупцеві його приналежності та документи (технічний паспорт, сертифікат якості тощо), що стосуються товару та підлягають переданню разом із товаром відповідно до договору або актів цивільного законодавства.

Згідно зі статтею 663 ЦК України продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

У статті 693 ЦК України передбачено, що якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу. У разі невиконання покупцем обов`язку щодо попередньої оплати товару застосовуються положення статті 538 цього Кодексу. Якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

У справі, що переглядається, судом встановлено, що 16.07.2020 року між ОСОБА_1 (замовник) та ОСОБА_2 (постачальник) укладено договір №1 на постачання товару, за яким постачальник зобов`язується поставити металеві вироби, а замовник зобов`язується прийняти та оплатити такі товари (16 370 кг сталь листова с 245 та прокат с 245) (а.с.4).

Згідно з умовами п.1.3 договору замовник сплачує 750 000,00 грн. трьома рівними частками по 250 000,00 грн. Після другої оплати, постачальник привозить товар замовнику на адресу Скорульського, 8 в м. Житомирі. Після отримання товару замовник сплачує третю частку в розмірі 250 000,00 грн., цей остаточний розрахунок за поставлені товари замовник сплачує протягом 10 (десяти) календарних днів перераховує постачальнику після підписання без зауважень накладної.

Отже, договором передбачено, що оплата за товар здійснюється трьома рівними частинами по 250 000,00 грн., при цьому дві частини в загальній сумі 500 000,00 грн. сплачуються замовником до поставки товару.

Позивач вказує, що передав відповідачу в рахунок сплати за металеві вироби 16.07.2020 року 250 000,00 грн. та 07.08.2020 року 240 000,00 грн., що підтверджується відмітками про отримання безпосередньо у договорі.

Окрім того, на підтвердження доводів позивача про сплату відповідачу 240 000,00 грн. було допитано свідка ОСОБА_3 , однак апеляційний суд вважає такий доказ недопустимим.

Відповідно до частини 2 статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Колегія суддів звертає увагу, що обставини та факт передачі грошових коштів не може бути підтверджений показами свідка.

У свою чергу відповідач заперечує проти отримання від позивача грошових коштів у загальній сумі 490 000,00 грн. та проти належності йому підписів про одержання коштів 16.07.2020 року та 07.08.2020 року від позивача.

З урахуванням вищенаведених обставин справи, апеляційний суд вважає, що в даному випадку відповідачем не було допущено істотного порушення умов договору, оскільки позивач зазначив, що передав відповідачу 490 000,00 грн., тобто не всю суму 500 000,00 грн., а за умовами договору обов`язок з поставки товару виникає у постачальника виключно після отримання двох рівних частин оплати в загальній сумі 500 000 грн., а тому у постачальника за договором не виник обов`язок з поставки товару.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що порушення умов договору зі сторони постачальника відсутнє, а, отже, відсутні підстави для розірвання договору в судовому порядку.

Якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати (частина друга стаття 693 ЦК України).

Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України нарахування трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин судом вірно враховано висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі №918/631/19 вказано, що правовідношення, в якому у зв`язку із фактичним закінченням строку поставки у відповідача (постачальника, продавця) виникло зобов`язання повернути позивачу (покупцю) суму попередньої оплати (тобто сплатити грошові кошти) відповідно до частини другої статті 693 ЦК України, є грошовим зобов`язанням, а тому відповідно на нього можуть нараховуватися інфляційні втрати та 3 % річних на підставі частини другої статті 625 цього Кодексу.

Встановивши, що у постачальника за договором не виник обов`язок з поставки товару, тому грошове зобов`язання щодо повернення суми попередньої оплати не виникло, суд першої інстанції правильно відмовив у задоволені позовних вимог в частині стягнення інфляційних втрат та 3 % річних.

Отже, доводи апеляційної скарги спростовуються встановленими судом обставинами справи і по суті зводяться до незгоди з висновками суду стосовно установлення цих обставин, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 23 грудня 2024 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 23 травня 2025 року.

Головуючий Судді