ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/766/25Головуючий по 1 інстанції
Справа №694/2357/24 Категорія: 304000000 Смовж О. Ю.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2025 року м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів цивільної палати:

суддя-доповідачФетісова Т.Л.
судді секретарГончар Н.І., Новіков О.М. Івануса А.Д.

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу позивача на рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 27.02.2025 (повний текст складено 27.02.2025, суддя в суді першої інстанції Смовж О.Ю.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Тамарікс Продакшн» про стягнення коштів,

в с т а н о в и в :

у вересні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, яким просив про стягнення на його користь з відповідача коштів у розмірі 7 841 693,10 грн, мотивуючи про те, що 12.10.2020 між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу частки у статутному капіталі ТОВ «Тамарікс Продакшн», яка складає 30% (150 000 грн).

За попереднім усним погодженням з іншими учасниками Товариства позивач упродовж певного періоду перерахував до статутного капіталу Товариства суму, що перевищує номінальну вартість його частки, що підтверджується відповідними платіжними документами. Загальна сума переплати склала 5 530 000 грн. Частково кошти позивачу були повернуті, що на його думку, свідчить про визнання факту переплати. Окрім того відповідачем на відповідну заяву позивача від 17.07.2024 запропоновано укласти договір про врегулювання спору шляхом повернення коштів рівними частинами. Врешті, залишок суми переплати Товариством не повернуто. Позивач вважає їх безпідставно набутими в силу статті 1212 ЦК України та такими, що підлягають стягненню з відповідача.

Також позивач заявляє вимоги щодо застосування до відповідача положень частини другої статті 625 ЦК України та стягнення у зв`язку з цим нарахованих на суму боргу 3% річних (431 210 грн) та інфляційних втрат (2 067 933,10 грн) про що надає розрахунок.

Рішенням Звенигородського районного суду Черкаської області від 27.02.2025 позовні вимоги у справі залишені без задоволення з посиланням на те, що позивач добровільно перераховував кошти відповідача та останній не має зобов`язань щодо їх повернення.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, позивач подав 19.03.2025 апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на помилковість висновків суду у справі, просить рішення суду першої інстанції скасувати та задовольнити позовні вимоги.

Вказує, що відповідач діє недобросовісно, відмовляючись повернути спірні кошти, які належать позивачу. Суд не врахував часткове повернення коштів відповідачем, що свідчить про визнання ним відповідних правовідносин та позовних вимог, які з них випливають. Правовідносини у даній справі та у справі №127/12240/22, на рішення ВС в якій послався суд, є різними, адже в останній справі мало місце помилкове поповнення карткового рахунку фізичної особи.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ТОВ «Тамарікс Продакшн» просив суд апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, оскільки вважає його законним та належним чином обґрунтованим.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до положень ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та обговоривши наявні докази по справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах вимог та доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов таких висновків.

При розгляді справи встановлено, що 23.12.2020 між позивачем ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу частки у статутному капіталі ТОВ «Тамарікс Продакшн», яка складається з 30%, номінальною вартістю 150 000,00 грн.

Відповідно до пункту 3 Договору ціна продажу частки 100 грн.

ОСОБА_2 уклала з ОСОБА_1 договір та останній з 23.12.2020 по 16.08.2022 перерахував частинами на рахунок відповідача грошові кошти, що підтверджується наданими до матеріалів справи оригіналами квитанцій, жодних претензій упродовж зазначеного періоду часу і до 17.07.2024 Товариству не пред`являв.

Так позивачем надано квитанції про перерахунок відповідачу коштів на загальну суму 5 530 000,00 грн, які заявлені до стягнення відповідно до позовних вимог (а.с.111-121).

Зазначені банківські квитанції містять дату здійснення операцій позивачем ОСОБА_1 , необхідні реквізити грошових переказів, суму коштів, зазначення призначення платежів «внесок до статутного фонду засновника», підписані уповноваженою особою банку з проставленням штампу про дату видачі.

17.07.2024 ОСОБА_1 надіслав до Товариства лист з вимогою повернути сплачені ним кошти у розмірі 5 342 650 грн як безпідставно набуті.

Товариством 29.07.2024 надано відповідь, згідно з якою зазначено, що (дослівно): …внесені Вами грошові кошти не є помилково (зайво) сплаченими грошовими коштами, а вносилися Вами на рахунок ТОВ «Тамарікс Продакшн» на підставі попереднього усного погодження між всіма учасниками ТОВ «Тамарікс Продакшн» питання щодо збільшення в майбутньому розміру статутного капіталу ТОВ «Тамарікс Продакшн».

Далі в листі зазначено, що ОСОБА_1 вносив грошові кошти в рахунок майбутнього збільшення статутного фонду, але Товариство не має достатньої фінансової можливості здійснити повернення грошових коштів одним переказом, тому пропонує укласти угоду про врегулювання спору, в якому передбачити рівними частинами графік платежів.

Також, частина коштів була повернута позивачу відповідно до виписок про рух коштів по рахунку позивача за періоди 30.11.2023-30.11.2023 від 21.08.2024 та 31.05.2024-31.05.2024 від 21.08.2024 у розмірі 181 850 000 грн та 5 600 грн відповідно.

Залишок коштів, які позивач вважає безпідставно набутими, у розмірі 5 342 550 грн Товариством не повернута, у зв`язку з чим ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, нарахувавши на такі кошти на підстава приписів ст. 625 ЦК України 3% річних та інфляційні втрати.

Правовідносини, наявні між сторонами справи на підставі вищевикладених фактичних обставин, мають таку правову регламентацію.

Згідно з положеннями частини першої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Передбачений статтею 1212 ЦК України вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов: набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; відсутність для цього правових підстав. Отже, предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і неврегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави полягає у вилученні в особи-набувача (зберігача) її майна, яке вона набула (зберегла) поза межами правової підстави у випадку, якщо така підстава для переходу майна (його збереження) відпала згодом, або взагалі без неї, якщо цей перехід (збереження) не ґрунтувався на правовій підставі.

Не підлягає поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом (стаття 1215 ЦК України).

Тлумачення вказаних норм свідчить, що при визначенні того, чи підлягають безпідставно набуті грошові кошти потерпілій особі слід враховувати, що акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад, зокрема, добросовісності. Безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, тому що вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів.

Власне зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави (яке іменується також зобов`язанням із безпідставного збагачення) полягає у вилученні в особи-набувача (зберігача) її майна, - яке вона набула (зберегла) поза межами правової підстави у випадку, якщо така підстава для переходу майна (його збереження) відпала згодом, або взагалі без неї, якщо цей перехід (збереження) не ґрунтувався на правовій підставі від початку правовідношення, - та у переданні відповідного майна тій особі-потерпілому, яка має належний правовий титул на нього.

До випадків безпідставного набуття та збереження майна належить також збереження особою без достатніх правових підстав у себе виплати, яку вона відповідно до закону мала віддати (перерахувати) іншій особі згідно з покладеним на неї за законом обов`язком (зменшення обов`язку).

Аналогічні за змістом правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 12.10.2021 у справі № 910/17324/19, від 09.11.2021 у справі № 9051680/20, а також Об`єднаної Палати Верховного Суду у справі № 646/4738/19 від 14.02.2022.

Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

З матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_1 сплатив на рахунок відповідача ТОВ «Тамарікс Продакшн» грошові кошти з власної ініціативи та добровільно і без наявності, зокрема, належним чином оформленого рішення загальних зборів учасників ТОВ щодо збільшення статутного фонду, однак на підставі досягнутої між сторонами усної домовленості про сплату цих коштів в рахунок майбутнього збільшення частки позивача в статутному капіталі товариства.

Наявність листа від учасника ТОВ «Тамарікс Продакшн» ОСОБА_2 , яка одночасно обіймала посаду директора Товариства, про те, що дійсно існує попередня усна домовленість з учасниками про збільшення у майбутньому розміру статного капіталу підтверджує вищевикладене.

Отже підстав для стягнення добровільно сплачених позивачем коштів, як таких, що набути відповідачем без належної правової підстави, за таких обставин не було, що вірно встановив суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог.

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб із метою виникнення у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків, зокрема внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України.

Наявність вказаної домовленості виключає можливість застосування до спірних правовідносин ст.1212 ЦК України, оскільки між сторонами виникли договірні правовідносини, на виконання яких ОСОБА_1 і сплачував вказані кошти, що підтверджується матеріалами справи і поясненнями сторін. При цьому, обома сторонами не вказано строк, у який мало відбутися виконання досягнутої сторонами угоди щодо збільшення розміру у статутному капіталі та ( або) строк дії угоди вцілому.

Більш того, чинний закон не передбачає такої підстави, як закінчення строку дії договору, для припинення зобов`язання, яке лишилося невиконаним, отже і після закінчення стоку дії укладеного між сторонами договору є можливим виконання зобов`язань за цим договором та їх прийняття позивачем.

Далі, якщо правочин утворює правову підставу для набуття (збереження) майна, то ст. 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі. Винятком є випадки, коли майно безпідставно набуте у зв`язку із зобов`язанням (правочином), але не відповідно до його умов. Вказані висновки також зазначені у постанові КГС ВС від 12 серпня 2021 року у справі № 910/17567/19.

Отже, відповідач у справі набув вказані кошти не безпідставно і не помилково, і не як зайво сплачені кошти, а на підставі укладеної між сторонами угоди і відповідно до її умов, тобто на відповідній правовій підставі, при цьому доказів того що вона скасована, припинена, визнана недійсною, змінена сторонами не надано.

Стаття 1212 ЦК України застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто за допомогою інших, спеціальних способів захисту.

Апеляційний суд відхиляє аргументи скаржника про те, щовідповідач діє недобросовісно, відмовляючись повернути спірні кошти, які належать позивачу, адже спірні кошти позивач сплачував добровільно, відповідно до досягнутих між ними умов угоди, відповідно до цих же умов вони і підлягають до поверненню чи відповідно до вимог закону.

Згідно позиції відповідача стосовно заявлених у справі вимог, Товариство здійснювало часткове повернення грошових коштів позивачу добровільно, намагаючись узгодити зазначене питання шляхом пропозиції про укладення угоди про врегулювання спору, у якій передбачити повернення коштів рівними частинами відповідно до графіку. На зазначену пропозицію позивач не погодився.

Доводи скаржника про те, що правовідносини у даній справі та у справі №127/12240/22, на рішення ВС в якій послався суд першої інстанції, є різними, адже в останній справі мало місце помилкове поповнення карткового рахунку фізичної особи, апеляційним судом відхиляються, так як у вказаній справі касаційним судом надавалося тлумачення застосування положень ст. 1212 ЦК України, якими позивач обґрунтовує позовні вимоги у цій справі.

Так як основні позовні вимоги щодо стягнення грошових коштів залишено без задоволення підстав для стягнення нарахованих за ч.2 ст.625 ЦК України інфляційних втрат та 3 % річних за порушення грошового зобов`язання відсутні.

Інші доводи позивача стосуються з`ясування обставин, вже встановлених судом першої інстанції, та переоцінки вже оцінених ним доказів у справі, тому не можуть бути враховані судом апеляційної інстанції.

Згідно ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 27.02.2025 у даній справі належить залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

На підставі положень ст.141 ЦПК України судові витрати по сплаті судового збору за розгляд справи в апеляційному суді слід залишити за скаржником.

Керуючись ст. ст. 141, 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 27.02.2025 у даній цивільній справі залишити без змін.

Судові витрати по сплаті судового збору за розгляд справи в апеляційному суді скаржнику не відшкодовувати.

Постанова апеляційного суду набирає чинності з дня її ухвалення та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення в порядку та за умов, визначених цивільним процесуальним законодавством.

Повну постанову складено 21.05.2025.

Суддя-доповідач

Судді