Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10.04.2025 Справа №607/22219/24 Провадження №2/607/230/2025

місто Тернопіль

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі:

головуючого судді Герчаківської О. Я.,

з участю секретаря судового засідання Баб`як Н. О.,

позивачки ОСОБА_1 ,

представника позивачки, адвоката Богуша В. Д.,

(в режимі відеоконференції)

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Тернополі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2024 року позивачка ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Богуш В. Д., звернулася в суд із позовом до відповідача ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.

В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначила, що 28 серпня 1976 року ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєструвала шлюб з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у ВДРАЦС Тернопільського міського управління юстиції, актовий запис № 958.

Заочним рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 05 серпня 2022 року по справі 607/8248/22 шлюб між сторонами розірвано.

За час спільного сімейного життя сторони за спільні кошти набули наступне майно:

- будинок за адресою АДРЕСА_1 , зареєстрований за ОСОБА_2 04 жовтня 2023 року;

- земельну ділянку площею 0,1417 га, кадастровий номер :02:001:0247, акт на право власності ЯГ № 017275 від 16 березня 2006 року;

- земельну ділянку площею 0.1115 га, кадастровий номер :02:001:0244, акт на право власності ЯГ № 017275 від 16 березня 2006 року;

- земельну ділянку площею 0,089 га, кадастровий номер :02:001:0114, рішення Байковецької сільської ради 8/14/19 від 30 вересня 2021 року;

- земельну ділянку площею 0,0033 га, кадастровий номер 0:03:005:0108, рішення Тернопільської міської ради № 8/2/115 від 29 січня 2021 року.

Усе це майно сторони набули за час шлюбу, в тому числі і збудований будинок, який зареєстровано за ОСОБА_2 .

Згода щодо розподілу вищезазначеного майна, сторонами не досягнута.

Відповідач відмовляється здійснити поділ майна подружжя добровільно, у зв`язку з чим ОСОБА_1 вимушена звертатися до суду.

З огляду на вищенаведене, ОСОБА_1 просила:

1. Визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 :

- будинок АДРЕСА_1 ;

- земельну ділянку площею 0,1417 га, кадастровий номер :02:001:0247, акт на право власності ЯГ № 017275 від 16 березня 2006 року;

- земельну ділянку площею 0,089 га, кадастровий номер :02:001:0114, рішення Байковецької сільської ради 8/14/19 від 30 вересня 2021 року.

2. В порядку поділу майна подружжя визнати за ОСОБА_1 право приватної власності на 1/2 частину:

- будинку АДРЕСА_1 ;

- земельної ділянку площею 0,1417 га, кадастровий номер :02:001:0247, акт на право власності ЯГ № 017275 від 16 березня 2006 року;

- земельної ділянку площею 0,089 га, кадастровий номер :02:001:0114, рішення Байковецької сільської ради 8/14/19 від 30 вересня 2021 року.

Ухвалою судді від 16 жовтня 2024 року відкрито провадження у справі № 607/22219/24; постановлено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження.

15 січня 2025 року, позивачка через представника - адвоката Богуша В. Д. звернулася до суду із клопотанням про долучення доказів та допит свідків.

15 лютого 2025 року судом постановлено ухвалу, яка занесена до протоколу судового засідання, задоволено клопотання представника позивачки про долучення доказів та допит свідків.

Ухвалою суду, постановленою без оформлення окремого документа у судовому засіданні 15 лютого 2025 року закрито підготовче провадження у справі № 607/22219/24 та призначено справу до розгляду по суті.

Позивачка ОСОБА_1 та її представник - адвокат Богуш В. Д. у судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили задовольнити з підстав, наведених у позові. Пояснювали, що будинок та земельні ділянки були набуті подружжям у шлюбі, сторони разом вкладали кошти і працю в будівництво, обробляли город і сад, а тому реєстрація цього майна за відповідачем після розірвання шлюбу не може свідчити про те, що це майно є особистою приватною власністю ОСОБА_2 .

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився з невідомих суду причин, хоча про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, відзиву на позовну заяву не надав суду.

Суд вважає, що відповідача про дату та час розгляду справи повідомлено належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомив, а тому відповідно до ст. 280 ЦПК України, справу слід вирішити на підставі наявних доказів та постановити заочне рішення.

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_3 суду пояснила, що проживає з позивачкою в одному будинку, в неприязних стосунках ні з ким і з сторін не перебуває. Свідок знайома зі сторонами та обізнана про те, що ними побудовано 2-поверховий будинок в с. Гаї Шевченківські, де вони з чоловіком бували неодноразово, допомагали по будівництву. Розпочалося будівництво будинку у 90-х роках, у 1995 році будинок вже був збудований. Після цього свідок була в будинку, який сторони разом будували, 3-4 роки назад, вони з чоловіком білили дерева. Будинок подружжям ОСОБА_4 був збудований, але потребував ремонту, внутрішніх робіт, а тому сторони в ньому не проживали. ОСОБА_1 жила у квартирі на АДРЕСА_2 , а ОСОБА_2 мешкав сам у літній кухні, що біля будинку в с. Гаї Шевченківські.

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_5 суду пояснила, що є дочкою сторін у справі. На даний час ОСОБА_1 проживає у квартирі сестри, пів року назад вони дізналася, що батько подав позов про розірвання шлюбу і з цього приводу є рішення суду. ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розпочали будівництво будинку у с. Гаї Шевченківську у 90-х роках, який батько говорив, що будує для неї та сестри. Свідок навчалася, а ОСОБА_1 допомагала по будівництву, готувала їсти, обробляла город. Позивачка також брала кредит під будівництво будинку, який виплачувала дуже довго. Будівництво будинку закінчили у 1995 році, але в ньому для проживання потрібно було провести внутрішні ремонтні роботи. Батько проживає у літній кухні. Свідок була в цьому будинку у 2019 році, він збудований, але без ремонту, також потрібно було оформити документи.

Суд, заслухавши пояснення позивачки, її представника, покази свідків, дослідивши матеріали, встановив наступні обставини.

28 серпня 1976 року ОСОБА_2 та ОСОБА_6 зареєстрували шлюб у Тернопільському міському відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області, про що зроблено запис № 958, що стверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 , виданим повторно 16 грудня 2017 року Тернопільським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області.

За змістом Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 389641422 від 05 серпня 2024 року, слідує що за ОСОБА_2 зареєстровано право приватної власності на:

-земельну ділянку площею 0,1417 га, кадастровий номер :02:001:0247, на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку, серії та номер ЯГ №017275, виданий 16 березня 2006 року Тернопільським районним відділом земельних ресурсів, відомості з ДЗК серія та номер: 70379496;

-земельну ділянку площею 0.1115 га, кадастровий номер :02:001:0244, на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку, серії та номер ЯГ №017275, виданий 16 березня 2006 року Тернопільським районним відділом земельних ресурсів, відомості з ДЗК серія та номер:70378469;

-житловий будинок загальною площею 368,3 кв. м., житловою площею 135,6 кв. м. з по АДРЕСА_1 , на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 70227983 від 15 листопада 2023 року Байковецької сільської ради Тернопільського району Тернопільської області;

- земельну ділянку площею 0,089 га, кадастровий номер :02:001:0114, на підставі рішення органу місцевого самоврядування, серії та номер 8/14/19, виданого 30 вересня 2021 року Байковецькою сільською радою. Для державної реєстрації цієї земельної ділянки також надавався Витяг з реєстру будівельної діяльності ЄДЕССБ, серія на номер: ІУ80, видавник ЄДЕССБ, Документ отримано з ЄДЕССБ;

- земельну ділянку площею 0,0033 га, кадастровий номер 0:03:005:0108 на підставі рішення органу місцевого самоврядування, серії та номер 8/2/115, виданого 18 грудня 2020 року Тернопільською міською радою.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області у справі №607/8248/22 від 02 серпня 2022 року, розірвано шлюб ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зареєстрований 28 серпня 1976 року ВДРАЦС Тернопільського міського управління юстиції, актовий запис № 958.

За змістом Витягу з ЄДЕССБ № ІУ80, реєстрація декларації про готовність до експлуатації об`єкта будівництво індивідуального житлового будинку та господарської будівлі за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрована 06 травня 2022 року.

Згідно довідки про оціночну вартість об`єкта нерухомості №201-08532291 від 04 жовтня 2024 року вартість земельної ділянки площею 0,089 га, кадастровий номер :02:001:0114, становить 241 804,91 грн.

Вартість житлового будинку, загальною площею 368,3 кв. м., житловою площею 135,6 кв. м. з по АДРЕСА_1 становить: оціночна вартість об`єкта 5591031,10, оціночна вартість поліпшень 5101659,86 грн, та оціночна вартість земельної ділянки 489371,24 грн., що стверджується довідкою про оціночну вартість об`єкта нерухомості №201-08532257 від 04 жовтня 2024 року.

За встановлених вище обставин, до правовідносин, які виникли між сторонами підлягають застосуванню наступні норми матеріального права.

Статтею 60 Сімейного кодексу (далі СК України) передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

За змістом статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Наведене вище відображає зміст презумпції спільної сумісної власності подружжя, спростування якої є процесуальним обов`язком особи, яка з нею не погоджується.

Відповідно до ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є:

1) майно, набуте нею, ним до шлюбу;

2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування;

3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто;

4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»;

5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Згідно ч. 7 ст. 57 СК України, якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 22, 23, 24, 30 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (пункт 22). Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будьякі види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом (пункт 23). Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них (пункт 24). Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено частиною першою статті 63, частиною першою статті 65 СК України. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі (пункт 30).

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Отож, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Аналогічні правові висновки містяться у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6843 цс 17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17ц.

Таким чином, набуття майна за час перебування у шлюбі створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя (постанова Верховного Суду від 18 травня 2022 року у справі № 307/3489/18).

У ч. 2 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) встановлено, що жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будьякі дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Згідно із положеннями ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

28 серпня 1976 року ОСОБА_2 та ОСОБА_6 зареєстрували шлюб у Тернопільському міському відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області, про що зроблено запис № 958, що стверджується свідоцтвом про укладення шлюбу, яке описано судом вище. Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області у справі №607/8248/22 від 02 серпня 2022 року шлюб між сторонами розірвано.

Показами свідків та наданими суду письмовими доказами стверджується те, що будинок АДРЕСА_1 , та земельна ділянки, площею 0,089 га, кадастровий номер :02:001:0114 (с. Гаї-Шевченківські Тернопільського району Тернопільської області), на якій знаходиться цей будинок, сторони набули під час перебування у зареєстрованому шлюбі, вони спільною працею та коштами дбали про це майно, а відтак це нерухоме майно є спільною сумісною власністю подружжя.

Презумпцію спільності майна, придбаного за час перебування у шлюбі, ОСОБА_2 не спростував. Отож, суд виснував, що вищевказані спірні будинковолодіння та земельна ділянка набуті колишнім подружжям під час перебування у шлюбі, а тому вона є їхнім спільним майном, яке підлягає поділу між ними в рівних частинах. В ході судового розгляду суд не встановив обставин того, що ОСОБА_1 не дбала про матеріальне забезпечення сім`ї, приховала, знищила чи пошкодила спільне майно, витрачала його на шкоду інтересам сім`ї (ч. 2 ст. 70 СК України), які могли б стати підставою для відступлення судом від засад рівності часток подружжя.

Отож, заявлені позовні вимоги є підставними та підлягають до задоволення частково шляхом визнання, в порядку поділу майна подружжя за ОСОБА_1 права власності: на частку будинку АДРЕСА_1 ; на частку земельної ділянки, площею 0,089 га, кадастровий номер :02:001:0114 (с. Гаї-Шевченківські Тернопільського району Тернопільської області).

Щодо земельної ділянки площею 0,1417 га, кадастровий номер :02:001:0247, акт на право власності ЯГ № 017275 від 16 березня 2006 року, то суд не встановив, що це нерухоме майно, яке набуте відповідачем на підставі рішення органу місцевого самоврядування, є спільною сумісною власністю колишнього подружжя, адже не здобув доказів про джерела чи підстави набуття цього майна, мету набуття цього майна та про участь подружжя, їх спільну працю, яка була в кладена у це майно, що дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Суд звертає увагу, що для того щоб визначити джерело та підставу реєстрації за відповідачем права власності на земельну ділянку площею 0,1417 га, кадастровий номер :02:001:0247, необхідно встановити не лише факт перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, але й участь у його придбанні шляхом формування спільного бюджету та ведення спільного господарства, а також виключити можливість залучення особистих коштів будь-кого з них (постанова Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2024 року, справа № 523/14489/15-ц).

Щодо вимоги позивачки про визнання спільною сумісно власністю колишнього подружжя спірного майна, то суд зазначає наступне. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України)). Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абз. 12 ч. 2 ст. 16 ЦК України).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частина 1 та 2 ст. 5 ЦПК України).

Тлумачення вказаних норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.

Іншими словами, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Тим більше, що пріоритет норм міжнародного права за наявності колізій з внутрішнім законодавством надає судам України досить широкі повноваження при обранні джерела права задля вирішення конкретного спору.

У постанові від 23 січня 2024 року, справа № 523/14489/15-ц, Велика Палата Верховного Суду, вважає, що при розгляді справ про поділ спільного сумісного майна подружжя (жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі) встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи неспростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення. Більше того, відповідне судове рішення лише підтверджує наявність режиму спільного сумісного майна, і для такого підтвердження заявлення вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання не є необхідним. Ефективним способом захисту за таких умов є саме вирішення вимоги про поділ спільного сумісного майна.

Отож, окрема вимога про визнання спільною сумісно власністю колишнього подружжя спірного майна є неефективним способом захисту, а тому у цій позовній вимозі суд відмовляє, оскільки задоволення вимоги про поділ майна подружжя, як спільної сумісної власності, шляхом визнання за позивачкою права власності на його 1/2 частину, підтверджує наявність режиму спільного сумісного майна.

Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України слід стягнути з ОСОБА_2 на користь держави 7 570,00 грн сплаченого судового збору.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 2, 4, 12, 13, 7678, 83, 206, 258268, 273, 352355 ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В:

Позов задовольнити частково.

В порядку поділу майна подружжя визнати за ОСОБА_1 право власності:

на частку будинку АДРЕСА_1 ;

на частку земельної ділянки, площею 0,089 га, кадастровий номер :02:001:0114 (с. Гаї-Шевченківські Тернопільського району Тернопільської області).

У задоволенні інших вимог позову відмовити.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь держави 7 570,00 грн судового збору.

Відповідачу направити копію заочного рішення суду.

Заочне рішення може бути переглянуто Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починається відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Апеляційна скарга на заочне рішення суду відповідачем подається протягом тридцяти днів з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення до Тернопільського апеляційного суду.

Апеляційна скарга на рішення суду учасниками справи подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Тернопільського апеляційного суду.

Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 Цивільного процесуального кодексу України.

Заочне рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційної скарги не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 ,РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса місця проживання: АДРЕСА_3 .

Відповідач: ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_3 , адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_4 .

Повний текст рішення суду складено 21 квітня 2025 року.

Головуючий суддя Герчаківська О.Я.