Справа № 539/912/25
Провадження № 2/539/630/2025
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2025 року м.Лубни

Лубенський міськрайонний суд Полтавської області в складі:

головуючої судді Просіної Я.В.,

за участю секретаря судового засідання Левченко А.Ю.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в м.Лубни цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Фізичної особи підприємця ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог ОСОБА_5 про відшкодування шкоди завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,

установив:

Представник позивача ОСОБА_3 адвокат Таран Людмила Миколаївна звернулася до Лубенського міськрайонного суду Полтавської з позовом ОСОБА_3 до Фізичної особи підприємця ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог ОСОБА_5 про відшкодування шкоди завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, посилалася на те, що 26 грудня 2023 р. о 17 год. 05 хв. в м. Лубни по вул. Дмитра Сірика, 9-А, ОСОБА_5 , керуючи транспортним засобом «РУТА СПГ» номерний знак НОМЕР_1 , не переконався в безпечності, здійснив виїзд на смугу зустрічного руху, де в цей час в протилежному напрямку рухався автомобіль «Hyundai Tucson», д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_3 , та допустив з ним зіткнення, в результаті чого транспортні засоби отримали механічні пошкодження.

Працівниками органів поліції, дії водія ОСОБА_5 були визнані такими, що порушують вимоги п. 10.1 ПДР України, дії ОСОБА_5 було кваліфіковано за ст. 124 КУпАП та складено протокол про адміністративне правопорушення серії АА №654613, але постановою Лубенського міськрайонного суду Полтавської області, постановленою 14.02.2024 р. у справі №539/61/24, провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_5 було закрито, на підставі п.1 ст.247 КУПАП за відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.

Власник пошкодженого майна звернувся з заявою про виплату страхового відшкодування до ТДВ СК «Альфа Гарант», оскільки цивільно правова відповідальність власника транспортного засобу ОСОБА_4 , на час ДТП була застрахована саме цим Страховиком (поліс №215884061).

На виконання вимог Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», з боку ОСОБА_3 було надано страховику повідомлення про ДТП, заяву про страхове відшкодування та інші документи необхідні для здійснення виплати страхового відшкодування на її користь, а також для огляду було надано пошкоджений транспортний засіб «Hyundai Tucson», д.н.з. НОМЕР_2 .

Таким чином, з боку ОСОБА_3 було виконано всі покладені на нього Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» обов`язки.

Згідно Ремонтної калькуляції від 14.02.2024 р. та Консультації №33-D/14/09 від 14.02.2024 р., про визначення вартості матеріального збитку, завданого транспортному засобу «Hyundai Tucson», д.н.з. НОМЕР_2 , вартість відновлювального ремонту складає 81 505,54 грн., а вартість відновлювального ремонту з урахуванням зносу без ПДВ становить 40326,64 грн. Франшиза за полісом складає 3 200,00 грн.

На підставі заяви представника Позивача від 23.09.2024 р., страховиком було переглянуто рішення щодо відмови у виплаті страхового відшкодування.

ТДВ СК «Альфа Гарант» визнав дану ДТП страховим випадком, оскільки встановлення відсутності у діях особи складу адміністративного правопорушення не скасовує факту завдання матеріальних збитків, що відповідно є підставою для наявності цивільно-правової відповідальності.

Після здійснення огляду пошкодженого транспортного засобу страховиком, на підставі вищезазначеної калькуляції було розраховано суму страхового відшкодування, складено Страховий акт та відповідно до умов Угоди про розмір страхового відшкодування (укладеної 05.04.2024 р. між ТДВ СК «Альфа-Гарант» та ОСОБА_3 ) та 25.09.2024 р. страховиком здійснено виплату страхового відшкодування у сумі 40 000,00 грн. (вартість відновлювального ремонту з урахуванням зносу та з вирахуванням франшизи).

Проте, розмір страхового відшкодування, виплаченого з боку ТДВ СК «Альфа-Гарант», не покриває фактичного розміру шкоди на відновлення пошкодженого транспортного засобу «Hyundai Tucson», д.н.з. НОМЕР_2 .

Постановою Лубенського міськрайонного суду Полтавської області, постановленою 14.02.2024 р. у справі №539/61/24, у справі про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_5 закрито у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення. Разом з тим, даною постановою встановлений факт виїзду автомобіля під керуванням ОСОБА_5 на смугу зустрічного руху, що призвело до зіткнення з автомобілем «Hyundai Tucson», д.н.з. НОМЕР_3 , тобто безпосереднім заподіювачем шкоди Позивачу є ОСОБА_5 , що не виключає його цивільно-правову відповідальність відповідно до ч. 5 ст. 1187 ЦК України.

Таким чином, саме ОСОБА_5 є завдавачем шкоди автомобілю «Hyundai Tucson», д.н.з. НОМЕР_2 під час ДТП, яка відбулась 26.12.2023 р.

Відповідно до постанови Лубенського міськрайонного суду Полтавської області, від 14.02.2024 щодо притягнення ОСОБА_5 до адміністративної відповідальності, судом було встановлено, що ОСОБА_5 працює на посаді водія у ФОП « ОСОБА_4 ».

Крім того, автомобіль «РУТА СПГ», д.н.з. НОМЕР_4 , яким керував ОСОБА_5 під час ДТП, належить саме ОСОБА_4 , який є також і страхувальником за полісом цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (№215884061) i роботодавцем ОСОБА_6 .

Відповідно до статей 1172, 1187, 1188 ЦКУ, шкода, завдана внаслідок ДТП з вини водія, який на відповідній правовій підставі керував автомобілем, що належить роботодавцю, відшкодовується власником цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм.

Оскільки вартість відновлювального ремонту транспортного засобу «Hyundai Tucson», д.н.з. НОМЕР_5 у зв`язку з його пошкодженням ОСОБА_5 перевищує суму страхового відшкодування, яка була виплачена страховою компанією, саме з ФОП ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 підлягає стягненню різниця між вартістю відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу та сумою страхового відшкодування з боку страховика, оскільки саме Відповідач є роботодавцем особи, якою було завдано шкоди під час керування джерелом підвищеної небезпеки, власником якого також є Відповідач.

Окрім того, сума франшизи у розмірі 3 200,00 грн., яка визначена Полісом про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власника транспортного засобу №215884061, станом на теперішній час не відшкодовано а ні Відповідачем, а ні завдавачем шкоди.

Ухвалою Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 26 лютого 2025 року відкрито провадження у цивільній справі, постановлено розглядати справу в порядку загального позовного провадження.

12 березня 2025 року до суду надійшов відзив на позовну заяву про відшкодування шкоди завданої внаслідок ДТП від відповідача ОСОБА_4 , відповідно до якого відповідач просить в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про відшкодування майнової шкоди відмовити та стягнути з позивача ОСОБА_3 на користь відповідача ОСОБА_4 витрати на правову допомогу в розмірі 8000,00 грн. Свою позицію обґрунтовує тим, що позовні вимоги позивача ОСОБА_3 про стягнення з відповідача на користь позивача шкоди в сумі 41505,54 грн є безпідставними з огляду на такі обставини.

ОСОБА_5 станом на 26.12.2023 в момент ДТП при виконанні трудових обов`язків працівника ФОП ОСОБА_4 не перебував, керував автомобілем РУТА СПГ, номерний знак НОМЕР_4 на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу та посвідчення водія відповідної категорії. 26.12.2023 вказаний автомобіль відповідачем надавався ОСОБА_5 для особистих потреб на його прохання, оскільки ОСОБА_5 раніше з 19.02.2014 по 31.12.2021 працював у ФОП ОСОБА_4 на посаді водія, мав добрі стосунки з відповідачем.

Належних доказів у виді відомостей з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування щодо трудової діяльності ОСОБА_5 станом на 26.12.2023р. позивачем не надано.

З урахуванням викладеного ФОП ОСОБА_4 в розумінні ст. 1172 ЦК України не є належним відповідачем у даній справі.

Постановою Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 14.02.2024 провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_5 за ст. 124 КУпАП закрито на підставі п.1 ст.247 КУпАП за відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення справа № 539/61/24. Поста-нова суду набрала законної сили 27.02.20204. Мотивувальна частина постанови суду обґрунтовується встановленням факту настання ДТП раптово, виниклим хворобливим станом водія ОСОБА_5 , що супроводжувалось тимчасовою втратою свідомості, що мало місце 26.12.2023 року о 17:05 год. Тобто, ДТП за участі водія ОСОБА_5 26.12.2023 сталося внаслідок не переборної сили, оскільки водій не міг впливати на розвиток події або передбачати її настання через раптову втрату свідомості.

Таким чином підстави для задоволення позову відсутні, оскільки винуватість, протиправність поведінки водія ОСОБА_5 що зумовило настання ДТП 26.12.2023 судовим рішенням не установлено.

До того ж цивільно-правова відповідальність власника автомобіля РУТА СПГ, номерний знак НОМЕР_1 , застрахована в ТДВ СК «Альфа-Гарант», ліміт відповідальності за майнову шкоду складає 160000,00 грн., розмір франшизи 3200,00 грн. згідно полісу № 215884061 від 31.07.2023, що повністю покриває вартість відновлювального ремонту транспортного засобу позивача.

Згідно доводів позивача вартість відновлювального ремонту до відповідача заявлено на суму 81505,54 грн, що не перевищує розміру ліміту відповідальності страховика за майнову шкоду.

Згідно укладеної угоди між позивачем (потерпілим) ОСОБА_3 та страховиком в особі ТДВ СК «Альфа-Гарант» від 05 квітня 2024 року про розмір страхового відшкодування на підставі ст.36 п.2 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» сторони досягли угоди, що сума за страховим випадком, що стався 26.12.2023р. з урахуванням франшизи складає 43200,00 грн. котра перерахована позивачу.

Таким чином позивач реалізував своє право на відшкодування шкоди без проведення оцінки, експертизи майна, визначивши розмір шкоди шляхом укладення угоди зі страховиком, що є правом позивача (потерпілого). Разом з цим сам по собі факт укладення позивачем (потерпілим) угоди зі страховиком про розмір страхового відшкодування, жодним чином не утворює обов`язку для відповідача або третьої особи щодо відшкодування заявленої вимоги на суму 41505,54 грн., як до того ж не є стороною угоди між позивачем (потерпілим) та страховиком.

Наявність укладеної угоди між позивачем та страховиком жодним чином не зупиняє вимоги Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» в частині обов`язків страховика щодо забезпечення захисту майнових інтересів страхувальників в даному випадку відповідача (ст.3 Закону).

Крім всього, матеріальні збитки на заявлену суму 41505,54 грн., не підтверджено висновком експерта із застереженням, що він обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок. Вказане узгоджується з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18, провадження № 14-270цс19, постановою ККС/ВС від 16 листопада 2022 року у справі № 335/2566/18.

При цьому відповідач або третя особа до участі в технічному огляді механічних пошкоджень автомобіля позивача не запрошувались і такий огляд не здійснювався.

Незавірені належним чином додатки до позову не містять доказів недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої позивачу шкоди а тому відсутній обов`язок відповідача, третьої особи щодо сплати потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою ви платою (страховим відшкодуванням) (стаття 1194 ЦК України).

19.03.2025 року до суду надійшла відповідь на відзив від представника позивача ОСОБА_1 , відповідно до якого зазначає, що до відзиву відповідачем не надано жодних доказів про припинення трудових відносин з ОСОБА_5 , як про це зазначено в самому відзиві. Таким чином, вказане твердження не підтверджується. По-друге, факт перебування відповідача та третьої особи підтверджується постановою Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 14.02.2024 у справі №539/61/24. Згідно вищевказаної постанови зазначено, що ОСОБА_5 працює на посаді водія ФОП « ОСОБА_4 ». Таким чином, цю інформацію щодо перебування в трудових відносинах повідомив суду сам ОСОБА_5 . По-третє, відповідно до вищевказаної постанови суду ОСОБА_5 були особисто надані суду пояснення, згідно яких під час ДТП він керував маршрутним таксі.

Враховуючи наведене, керуючись положеннями Кодексу законів про працю України, між ФОП « ОСОБА_4 » та ОСОБА_5 були трудові правовідносини, оскільки останньому було передано в керування транспортний засіб «РУТА СПГ», №В14014АА. та допущено до роботи.

Відповідно до ч. 1 ст. 1172 Цивільного кодексу України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Отже, ФОП « ОСОБА_4 » як роботодавець несе відповідальність за шкоду, завдану її працівником-водієм маршрутного таксі.

Посилання у відзиві на те, що між відповідачем та третьою особою не було трудових відносин, слід розцінювати як намагання відповідача уникнути цивільної відповідальності за шкоду, завдану його працівником.

Щодо закриття судом справи про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_5 представник позивача зазначає наступне. Щодо цього обґрунтування, то воно дещо суперечить попередньому, адже яка для відповідача різниця визнано водія винним у ДТП чи ні, якщо відповідач стверджує, що він не є належним відповідачем.

Постановою Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 14.02.2024 у справі №539/61/24, у справі про адміністративне правопорушення провадження щодо ОСОБА_5 закрито у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення. Проте, якщо проаналізувати вищевказану постанову, то суд не прийшов до висновку про відсутність порушень Правил дорожнього руху з боку ОСОБА_5 . Провадження було закрито на підставі ст. 20 КУпАП, враховуючи хворобливий стан водія в момент ДТП.

Окремо суд зазначив і про п. 2.9. «б» ПДР України, відповідно до якого водієві забороняється керувати транспортним засобом у хворобливому стані, у стані стомлення, а також перебуваючи під впливом лікарських препаратів, що знижують швидкість реакції увагу.

Разом з тим, даною постановою встановлений факт виїзду автомобіля під керуванням ОСОБА_5 на смугу зустрічного руху, що призвело до зіткнення з автомобілем «Hyunda Tucson», д.н.з. НОМЕР_2 , тобто безпосереднім заподіювачем шкоди Позивачу є ОСОБА_5 , що не виключає його цивільно-правову відповідальність відповідно до ч. 5 ст. 1187 ЦК України.

Щодо відповідальності страховика представник позивача зазначає наступне. Відповідно до ст. 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством.

Відповідно до ч.1 ст. 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до ст. 1192 Цивільного кодексу України, розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Також, ст. 22 Цивільного кодексу України встановлено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Отже, фактичний розмір шкоди, яка підлягає відшкодуванню потерпілому включає як реальну вартість пошкодженого майна так і витрати потерпілого на виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі (повна вартість відновлювального ремонту транспортного засобу).

Згідно з ст. 1194 Цивільного кодексу України, особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданою нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Ліміт відповідальності страховика це не страхова сума, як у відзиві вважає сумою страхового відшкодування. відповідач, а вартість відновлювального ремонту з урахуванням зносу, як передбачено ст. 29 Закону.

Окрім того, щодо вказаного відповідачем орієнтованого розміру понесених судових витрат, то цей розмір ні чим не підтверджується, оскільки до відзиву не долучено жодного належного доказу понесених витрат та відзив підписано позивачем.

20.03.2025 року до суду надійшла заява від третьої особи ОСОБА_5 , відповідно до якої ОСОБА_5 довози викладені у відзиві відповідача ОСОБА_4 від 11.03.2025 року повністю підтримує, просить їх врахувати при винесенні остаточного рішення. У позовних вимогах позивача ОСОБА_3 , які на його думку є необґрунтованими, просить відмовити в повному обсязі. Розгляд справи просить провести без його участі.

20.03.2025 року ухвалою суду було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

В судове засідання позивач ОСОБА_3 не з`явився.

Представник позивача ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав викладених в позовній заяві та відповіді на відзив.

Представник відповідача ОСОБА_2 в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог з підстав викладених у відзиві на позовну заяву. В задоволенні позовних вимог просив відмовити.

Вислухавши представників позивача та відповідача, вивчивши матеріали справи, дослідивши наявні докази, суд встановив такі обставини та відповідні їм правовідносини.

Згідно копії постанови Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 14 лютого 2024 року щодо ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків невідомий, жителя АДРЕСА_1 , громадянина України, працюючого на посаді водія ФОП « ОСОБА_4 » вбачається, що 26 грудня 2023 р. о 17 год. 05 хв. в м. Лубни по вул. Дмитра Сірика, 9-А, ОСОБА_5 , керуючи транспортним засобом «РУТА СПГ» номерний знак НОМЕР_1 , не переконався в безпечності, здійснив виїзд на смугу зустрічного руху, де в цей час в протилежному напрямку рухався автомобіль «Hyundai Tucson», д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_3 , та допустив з ним зіткнення, в результаті чого транспортні засоби отримали механічні пошкодження. В подальшому справа про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_5 за ст.124 КУпАП була закрита на підставі п.1 ст.247 КУпАП за відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення, оскільки наведене об`єктивно ставило під сумнів вину ОСОБА_5 в інкримінованому йому діянні у випадку, якщо ДТП сталася через раптово виниклий хворобливий стан та зібрані у справі докази не давали можливості однозначно дати відповідь на таке питання. (а.с.23-25).

На день ДТП відповідальність ОСОБА_4 , застрахована у ТДВ СК «Альфа-Гарант» на підставі полісу № 215884061 (а. с. 11).

У матеріалах справи міститься копія свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу «Hyundai Tucson», д.н.з. НОМЕР_2 на ім`я ОСОБА_3 , що підтверджує право власності на зазначений вище транспортний засіб (а. с. 10).

Позивачем також долучено повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду від потерпілого ОСОБА_3 та заяву про страхове відшкодування, які були направлені до ТДВ Страхова компанія «Альфа-Гарант» (а.с.12-14).

Відповідно до копії заяви адвоката Таран Л.М. від 23.09.2024 року, вона зверталася до ТДВ Страхова компанія «Альфа-Гарант» з проханням переглянути рішення та здійснити виплату страхового відшкодування (а.с.15).

Відповідно до копії Консультації 33-D/14/09 про вартість матеріального збитку завданого транспортного засобу «Hyundai Tucson», (державний номер НОМЕР_2 ), вартість (розмір) матеріального збитку завданого КТЗ, приймається рівним вартості відновлювального ремонту з урахуванням фізичного зносу запчастин: 40326,64 грн з урахуванням ПДВ, 33605,53 грн без урахування ПДВ (а.с.16).

Позивачем також долучено докази щодо суми збитків, які він поніс в наслідок ДТП, а саме ремонтна калькуляція №33-D/14/09 від 14.02.2024 року, відповідно до якої вартість ремонту автомобіля «Hyundai Tucson» (державний номер НОМЕР_2 ) складає 81505,54 грн, вартість ремонту (з врахуванням фізичного зносу 0,7) 40326,64 грн (а.с.17-18).

Відповідно до копії Угоди про розмір страхового відшкодування від 05.04.2024 ТДВ Страхова компанія «Альфа-Гарант» та ОСОБА_3 досягли згоди, що сума за страховим випадком, що стався 26.12.2023 року складає 43200,00 грн. Страховик і потерпілий досягли згоди, що сума страхового відшкодування за вказаним страховим випадком визначається з урахуванням франшизи, яка за полісом 215884061, складає 3200,00 грн, в розмірі 40000,00 грн (а.с.19).

25.09.2024 року страховиком здійснено виплату страхового відшкодування у сумі 40 000,00 грн. (вартість відновлювального ремонту з урахуванням зносу та з вирахуванням франшизи) (а.с.20).

З метою досудового врегулювання спору 27.01.2025 року на адресу ФОП ОСОБА_4 було направлено вимогу, про відшкодування шкоди завданої внаслідок ДТП. Станом на день подання позовної заяви до суду ні відповіді на вимогу, а ні виплати суми завданого збитку здійснено не було (а.с.26-28).

Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 ЦК України). Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі (пункт 3 частини другої статті 11 ЦК України). Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди (пункт 8 частини другої статті 16 ЦК України).

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини (частини перша, друга статті 1166 ЦК України).

Підстави та порядок відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, визначені у статті 1187 ЦК України.

Згідно із частинами другою, п`ятою статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: 1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; 2) за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; 3) за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення (ч. 1 ст. 1188 ЦК України).

Зобов`язання про відшкодування шкоди - це правовідношення, в силу якого одна сторона (потерпілий) має право вимагати відшкодування завданої шкоди, а інша сторона (боржник) зобов`язана відшкодувати завдану шкоду в повному розмірі.

Підставою виникнення зобов`язання про відшкодування шкоди є завдання майнової шкоди іншій особі. Зобов`язання про відшкодування шкоди виникає за таких умов: наявність шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала шкоди, та її результатом - шкодою. У разі встановлення конкретної особи, яка завдала шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини.

За загальним правилом майнова шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку (частина друга статті 1187 ЦК України). Тобто, відповідальність за шкоду несе безпосередньо боржник - особа, яка завдала шкоди. Така особа, відповідно до статті 1192 ЦК України, має відшкодувати завдані збитки у повному обсязі, розмір яких визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

У статті 1194 ЦК України передбачено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулює Закон України від 01 липня 2004 року № 1961-IV «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон № 1961-IV, у редакції, чинній станом на момент виникнення спірних відносин), який спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України.

Велика Палата Верховного Суду в постановах від 03 жовтня 2018 року у справі № 760/15471/15-ц (провадження № 14-316цс18), від 14 грудня 2021 року у справі № 147/66/17 (провадження № 14-95цс20) виснувала, що відшкодування шкоди особою, яка її завдала, можливе лише за умови, що згідно із Законом № 1961-IV у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування або розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону № 1961-IV).

У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні у межах ліміту відповідальності страховика (страхової суми) є страховик завдавача шкоди (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (пункт 35), від 3 жовтня 2018 року у справі № 760/15471/15-ц, від 19 червня 2019 року у справі № 465/4621/16-к, від 14 грудня 2021 року у справі № 147/66/17 (пункт 96)). Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим замість завдавача шкоди в передбаченому Законом порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням (див.: п. 104 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року у справі № 147/66/17 (провадження № 14-95цс20).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18) викладений правовий висновок, відповідно до якого відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди».

Відсутність постанови про притягнення особи до адміністративної відповідальності та закриття кримінального провадження у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення не означає відсутність вини для цивільно-правової відповідальності (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 червня 2020 року у справі № 361/10096/14-ц (провадження № 61-37197св18)).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 липня 2022 року у справі № 442/3107/21 (провадження № 61-20886св21) зазначено:

«Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та вина зазначеної особи. Відсутність складу злочину, наприклад, у разі закриття кримінального провадження за правилами КПК України не означає відсутність вини для цивільно-правової відповідальності. При цьому постанова про закриття кримінального провадження є доказом, який повинен досліджуватися та оцінюватися судом у цивільній справі в порядку, передбаченому ЦПК України.

Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята статті 1187 ЦК України). Особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду як невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки, так і ті, що завдали шкоди внаслідок необережності.

Разом із цим відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 263 ЦК України непереборною силою визнається надзвичайна або невідворотна за таких умов подія. Непереборна сила - це подія, об`єктивно невідворотна за певних умов не тільки для цього заподіювача шкоди, а й для інших осіб при досягненому рівні розвитку науки і техніки; надзвичайна подія, яка не може бути передбачена заподіювачем шкоди; завжди зовнішня подія по відношенню до діяльності заподіювача шкоди; подія, яка не повинна бути причинно пов`язана з джерелом підвищеної небезпеки. Шкідливі властивості самого джерела підвищеної небезпеки непереборною силою не є. Під умислом потерпілого слід розуміти усвідомлене бажання особи заподіяти шкоду. При цьому особа повинна розуміти значення своїх дій та мати змогу керувати ними. Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція винуватості заподіювача шкоди. Подібні правові висновки викладені Верховним Судом у постановах: від 05 червня 2019 року у справі № 466/4412/15-ц (провадження № 61-37654 св 18); від 15 серпня 2019 року у справі № 756/16649/13-ц (провадження № 61-26702 св 18); від 02 жовтня 2019 року у справі № 447/2438/16-ц (провадження № 61-26195 св 18); від 11 грудня 2019 року у справі № 601/1304/15-ц (провадження № 61-33216 св 18); від 01 липня 2020 року у справі № 554/858/19 (провадження № 61-6775 св 20) від 07 жовтня 2020 року у справі № 285/4223/17 (провадження № 61-39056 св 18); від 24 листопада 2021 року у справі № 342/709/20 (провадження № 61-11129 св 21). Крім того, підставами звільнення особи, що порушила зобов`язання, від відповідальності, непереборна сила характеризується двома ознаками: надзвичайністю та невідворотністю, у зв`язку з чим сама по собі відсутність технічної можливості уникнути наїзду вказаним ознакам не відповідає, оскільки причинно пов`язана з джерелом підвищеної небезпеки та особливостями його експлуатації».

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України).

Диспозитивність - один з базових принципів судочинства, керуючись яким, позивач самостійно вирішує, які позовні вимоги заявляти. Суд позбавлений можливості формулювати позовні вимоги замість позивача. Якщо особою заявляється належна позовна вимога, яка може її ефективно захистити, суди не повинні відмовляти у її задоволенні виключно з формальних міркувань. Така відмова призведе до необхідності особи повторно звертатись до суду за захистом своїх прав (які при цьому могли бути ефективно захищені), що невиправдано затягне вирішення справи по суті (див. пункт 118 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 грудня 2022 року в справі № 914/2350/18 (914/608/20) (провадження № 12-83гс21)).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч. 1, 4 ст. 12 ЦПК України).

Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1. ст. 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України).

Вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою (ч. 6 ст. 82 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України).

Звертаючись із позовом до суду, позивач зазначає, що у діях ОСОБА_5 відсутній склад адміністративного правопорушення, натомість він є заподіювачем шкоди позивачу, що не виключає його цивільно-правову відповідальність відповідно до ч.5 ст.1187 ЦК України. Тому позивач просить стягнути із відповідача заподіяну йому шкоду у результаті ДТП.

Судом установлено, що відповідно до копії постанови Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 14 лютого 2024 року щодо ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків невідомий, жителя АДРЕСА_1 , громадянина України, працюючого на посаді водія ФОП « ОСОБА_4 » вбачається, що 26 грудня 2023 р. о 17 год. 05 хв. в м. Лубни по вул. Дмитра Сірика, 9-А, ОСОБА_5 , керуючи транспортним засобом «РУТА СПГ» номерний знак НОМЕР_1 , не переконався в безпечності, здійснив виїзд на смугу зустрічного руху, де в цей час в протилежному напрямку рухався автомобіль «Hyundai Tucson», д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_3 , та допустив з ним зіткнення, в результаті чого транспортні засоби отримали механічні пошкодження. В подальшому справа про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_5 за ст.124 КУпАП була закрита на підставі п.1 ст.247 КУпАП за відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення, оскільки наведене об`єктивно ставило під сумнів вину ОСОБА_5 в інкримінованому йому діянні у випадку, якщо ДТП сталася через раптово виниклий хворобливий стан та зібрані у справі докази не давали можливості однозначно дати відповідь на таке питання.

Постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, яка набрала законної сили, є обов`язковою для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалена постанова суду, у питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою (ч. 6 ст. 82 ЦПК України).

У судовому засіданні ОСОБА_5 факт ДТП, що мала місце 26.12.2023 не заперечував, однак зазначив, що дана пригода сталася у результаті короткочасної втрати свідомості. З пояснень ОСОБА_5 , свідка фельдшера бригади ЕМД станції № 3 Наконечного В.С., довідки КП «ЛЛІЛ» від 08.02.2024 року № 01-8/420 вбачається, що після ДТП у ОСОБА_5 встановлено тиск 190/100, що на думку фельдшера ОСОБА_7 не виключало втрату свідомості водієм, при цьому через годину ОСОБА_5 в лікарні діагностували гіпертонічний криз неускладнений, стан після втрати свідомості. Наведене об`єктивно ставило під сумнів вину ОСОБА_5 в інкримінованому йому діянні у випадку, якщо ДТП сталася через раптово виниклий хворобливий стан. Однак зібрані у справі докази не давали можливості однозначно дати відповідь на таке питання. З огляду на викладене, оскільки вина ОСОБА_5 не доведена поза розумним сумнівом провадження в справі про притягнення його до адміністративної відповідальності за ст.124 КУпАП підлягало закриттю на підставі п.1 ст.247 КУпАП за відсутністю в діях останнього складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП. Окремо зазначено, що у відповідності до п.2.9 «б» ПДР України, водієві забороняється керувати транспортним засобом у хворобливому стані, у стані стомлення, а також перебуваючи під впливом лікарських препаратів, що знижують швидкість реакції і увагу. Проте, хворобливий стан ОСОБА_5 під час керування ним транспортним засобом не був предметом дослідження в ході досудової перевірки, а отже не знайшов свого відображення безпосередньо у протоколі про адміністративне правопорушення. А отже, суд не міг давати оцінку діям водія з приводу порушення останнім пунктів ПДР України, які не ставляться у вину останньому, що означало вийти за межі протоколу про адміністративне правопорушення, що у відповідності до положень Кодексу України про адміністративні правопорушення, зазначених вище, забороняється.

Суд звертає увагу на те, що відсутність постанови про притягнення ОСОБА_5 до адміністративної відповідальності не означає відсутність його вини для цивільно-правової відповідальності. Отже, обов`язок із відшкодування шкоди, завданої позивачу у результаті ДТП, покладається на заподіювача шкоди ОСОБА_5 , який працював на час настання ДТП водієм ФОП « ОСОБА_4 »

Враховуючи наведене, керуючись положеннями Кодексу законів про працю України, між ФОП « ОСОБА_4 » та ОСОБА_5 були трудові правовідносини, оскільки останньому було передано в керування транспортний засіб «РУТА СПГ», №В14014АА. та допущено до роботи.

Відповідно до ч. 1 ст. 1172 Цивільного кодексу України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Отже, ФОП « ОСОБА_4 » як роботодавець несе відповідальність за шкоду, завдану її працівником-водієм маршрутного таксі.

Отже, на підставі досліджених доказів суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_3 Фізичної особи підприємця ОСОБА_4 підлягають задоволенню.

Суд не приймає доводи сторони відповідача, проте що ОСОБА_5 станом на 26.12.2023 в момент ДТП при виконанні трудових обов`язків працівника ФОП ОСОБА_4 не перебував, керував автомобілем РУТА СПГ для особистих потреб на його прохання, оскільки ОСОБА_5 раніше з 19.02.2014 по 31.12.2021 працював у ФОП ОСОБА_4 на посаді водія, мав добрі стосунки з відповідачем, але на вказане твердження відповідачем не надано жодних доказів про припинення трудових відносин з ОСОБА_5 .

Водночас в постанові Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 14.02.2024 у справі №539/61/24 зазначено, що ОСОБА_5 станом на 26.12.2023 року працює на посаді водія ФОП « ОСОБА_4 ». Таким чином, цю інформацію щодо перебування в трудових відносинах повідомив суду сам ОСОБА_5 та не спростував її. Крім того, ОСОБА_5 під час розгляду протоколу про адміністративне правопорушення суду пояснив, що під час ДТП він керував маршрутним таксі.

Дане твердження суд розцінює лише як намагання відповідача уникнути цивільної відповідальності за шкоду, завдану його працівником.

Щодо витрат позивача на правничу допомогу у розмірі 14 000 грн суд враховує таке.

Відповідно до положень ч. 1 - 3 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно з ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, втраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (постанова ВС від 24.01.2019 у справі N 910/15944/17).

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява N19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Крім того, ЄСПЛ висловлена правова позиція, згідно з якою при розгляді питань компенсації витрат, понесених сторонами на отримання ними юридичної допомоги (в тому числі й під час розгляду їх справ в національних судах) задоволенню судом підлягають лише ті вимоги, по яким доведено, що витрати заявника були фактичними, неминучими, необхідними, а їх розмір розумним та обґрунтованим (остаточне рішення Європейського суду з прав людини від 10 січня 2010 року, N 33210/07 41866/08) та "Гуриненко проти України" (рішення Європейського суду з прав людини від 18 лютого 2010 року, N 37246/04).

У постановах Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року у справі N 211/3113/16-ц (провадження N 61-299св17) та від 06 листопада 2020 року у справі N 760/11145/18 (провадження N 61-6486св19) зазначено, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалено рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та є неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Дослідивши зміст наданої адвокатом професійної правничої допомоги, оцінивши поведінку/дії/бездіяльність обох сторін, виходячи з критеріїв реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та розумності їхнього розміру, зважаючи на час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець, тривалість розгляду справи, розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження, віднесення даної справи до категорії справ незначної складності, суд приходить до висновку, що заявлені витрати на правову допомогу в сумі 14000,00 грн не є пропорційними до предмета спору, з урахуванням значення справи для сторін.

Суд вважає, що для підготовки даного позову немає необхідності у значній кількості часу, дослідження великого об`єму нормативно-правових актів, збору та аналізу значної кількості документів, а також значного дослідження практики вирішення судами справ даної категорії.

Враховуючи обставини та результат розгляду даної справи, а також зважаючи на опис правової допомоги, яка надана позивачу за Договором, суд вважає пропорційним розміром витрат на оплату професійної правничої допомоги до предмета спору та складності справи 7000,00 грн.

Решта витрат на професійну правничу допомогу покладається на позивача.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У матеріалах справи міститься Квитанція до платіжної інструкції №48586324 від 29 січня 2025 року, відповідно до якої, позивач ОСОБА_3 сплатив судовий збір у розмірі 1211, 20 грн.

Враховуючи, що позовні вимоги задоволено, згідно з положеннями ч. 1 ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача належить стягнути судовий збір у розмірі 1211,20 грн, сплачений позивачем при поданні позовної заяви.

Керуючись ст. ст. 12, 13, ч. 1 ст. 81, ч. 1 ст. 141 ст. ст. 258, 259, ст. 264, 265 ЦПК України,

ухвалив:

Позов ОСОБА_3 до Фізичної особи підприємця ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог ОСОБА_5 про відшкодування шкоди завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди - задовольнити.

Стягнути з Фізичної особи підприємця ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 відшкодування шкоди завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди у розмірі 41 505 (сорок одну тисячу п`ятсот п`ять) грн 54 коп.

Стягнути з Стягнути з Фізичної особи підприємця ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 витрати з оплати судового збору в сумі 1211 (одну тисячу двісті одинадцять) грн 20 коп.

Стягнути з Фізичної особи підприємця ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 витрати правничу допомогу в сумі 7000 (сім тисяч) грн 00 коп.

Рішення може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Полтавського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Оскарження рішення не зупиняє його виконання.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне найменування сторін:

Позивач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_6 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 .

Відповідач: Фізична особа-підприємець ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ЄДРПОУ НОМЕР_7 , адреса: АДРЕСА_3 .

Третя особа: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса: АДРЕСА_4 .

Суддя Я.В.Просіна