1Справа № 335/8649/24 2/335/198/2025
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2025 року м. Запоріжжя

Вознесенівський районний суд міста Запоріжжя у складі головуючого судді Рибалко Н.І. за участю секретаря судового засідання Капто Д.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Запоріжжя в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів, зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про виключення відомостей із актового запису про народження дитини даних про батька, -

ВСТАНОВИВ:

29.07.2024 ОСОБА_1 звернулась до суду із позовною заявою до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 07.12.2021 позивач та відповідач уклали шлюб. У шлюбі у сторін народилася донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Позивач зазначає, що шлюбні відносини між ними припинились з січня 2023 року, втрачено взаєморозуміння, наявні різні погляди на життя, у сторін окреме господарство та роздільний бюджет, продовження подружнього життя неможливо, суперечить інтересам сторін та дитини, у зв`язку із чим позивач просить суд розірвати шлюб.

Крім того, позивач зазначила, що дитина ОСОБА_3 наразі проживає разом з нею та перебуває повністю на її утриманні. Відповідач ухиляється від свого обов`язку щодо утримання дитини, матеріальну допомогу не надає та фактично переклав даний обов`язок в повному обсязі на позивача. ОСОБА_1 звернула увагу суду на те, що відповідач по справі є військовослужбовцем та він не має аліментних та соціальних зобов`язань перед іншими особами, які могли бути враховані при визначені розміру аліментів. У зв`язку із чим позивач також просить стягнути з відповідача аліменти на утримання малолітньої дитини, яка проживає разом із нею у розмірі 20 000,00 грн. щомісячно, оскільки вважає, що він має можливість сплачувати таку суму.

При цьому, з моменту народження дитини не має змоги працювати, оскільки перебуває у відпустці по догляду за дитиною, жодних доходів не має, тому потребує допомоги відповідача. У зв`язку з тим, що відповідач офіційно працевлаштований, має стабільний дохід позивач вважає, що він має фінансову можливість надавати їй матеріальну допомогу на її утримання починаючи з подання позову до суду і до досягнення дитиною трирічного віку у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який складає 3 028,00 грн.

31.07.2024 ухвалою суду позовну заяву вищезазначену позовну заяву залишено без руху та надано строк для усунення недоліків.

06.08.2024 на виконання ухвали судді від 31.07.2024 позивачем надано заяву про усунення недоліків.

Ухвалою суду від 08.08.2024 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, визначено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін, сторонам встановлено строки для подання заяв по суті справи.

28.08.2024 року через систему „Електронний суд надійшов відзив на позовну заяву від представника відповідача адвоката Крат Ю.М., в якому просила задовольнити позовні вимоги частково. У своїх доводах послалась на те, що в частині розірвання шлюбу відповідач підтримує у повному обсязі. Підстав для збереження шлюбу не вбачає. Щодо стягнення аліментів заперечує, та заявила про намір подання позову про виключення відомостей про батька з актового запису дитини.

30.08.2024 представником відповідача ОСОБА_2 - адвокатом Крат Ю.М., через систему «Електронний суд», подано до суду зустрічний позов до ОСОБА_1 , про виключення відомостей із актового запису про народження дитини даних про батька. На обґрунтування представником зазначено, що після того, як відносини сторін по справі стали погіршуватись, під час чергової сварки та з`ясування відносин позивач за первісним позовом ОСОБА_1 заявляла про те, що ця дитина не є його. З метою встановлення дійсних обставин справи, оскільки предметом доказування у таких справах є відсутність кровного споріднення між особою, записаною батьком, і дитиною, а також з урахуванням того, що відповідач за зустрічним позовом може вчиняти дії щодо ухилення від надання необхідних для встановлення істини у справі. При цьому, представник відповідача за первісним позовом надала клопотанням щодо проведення судової молекулярно-генетичної експертизи.

Ухвалою суду від 11.09.2024 року зустрічну позовну заяву прийнято до провадження та об`єднано в одне провадження з первісним позовом, постановлено перейти до розгляду справи за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання на 24.10.2024 року.

Ухвалою суду від 24.10.2024 року призначено судову молекулярно-генетичну експертизу, проведення якої доручено експертам Комунального закладу "Дніпропетровське обласне бюро судово-медичної експертизи "Дніпропетровської обласної ради" (49005, м. Дніпро, пл. Соборна, буд. 14).

31.01.2025 року на адресу суду від Комунального закладу "Дніпропетровське обласне бюро судово-медичної експертизи "Дніпропетровської обласної ради" надійшов висновок експерта № 27-МГ молекулярно-генетичної експертизи по встановленню батьківства громадянина ОСОБА_2 у відношенні ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Ухвалою суду від 05.02.2025 року було поновлено провадження у справі, судове засідання призначено на 03.04.2025 року.

Ухвалою суду від 03.04.2025 року закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні на 12.05.2025 року.

Позивач за первісним позовом та її представник у судове засідання не з`явилися, разом з цим, в матеріалах цивільної справи міститься заява позивача про розгляд справи за її відсутності та представника позивача, у якій зазначила про те, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просила суд їх задовольнити.

Відповідач за первісним позовом у судове засідання не з`явився, разом з тим, в матеріалах справи від його представника міститься заява в якій просила розглядати справу без участі ОСОБА_2 та його представника.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі, якщо відповідно до положень Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється.

Розглянувши матеріали справи, оцінивши та дослідивши у сукупності докази у справі, суд приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 17.12.2021 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 , виданим Казанківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Баштанському р-ні Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), актовий запис № 59.

Від шлюбу мають малолітню доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 від 11.05.2022 року, виданим Казанківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Баштанському р-ні Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), актовий запис № 42.

Зі змісту позову вбачається, що сторони фактично припинили подружні відносини.

Відповідно до ст. 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Частинами 3, 4 ст. 56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини, примушування до припинення шлюбних відносин чи до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність.

Згідно з ст. 111 СК України, суд приймає міри до збереження шлюбу, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. В даному випадку, позивач вважає неможливим з моральної точки зору, продовжувати шлюбні відносини, тому суд не може зобов`язати її прийняти заходи до примирення.

Відповідно до ч. 1 ст. 112 СК України, суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність неповнолітніх дітей та інші обставини життя подружжя.

У відповідності до ч. 1 ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя.

Згідно з ч. 2 ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них.

На підставі викладеного, враховуючи категоричну позицію позивача щодо розірвання шлюбу, відсутність відзиву відповідача на позов, приймаючи до уваги, що шлюб це добровільний союз чоловіка та жінки, суд доходить до висновку, що позов в цій частині підлягає задоволенню, оскільки підстави для збереження шлюбу відсутні, на що було вказано вище в рішенні.

Що стосується вимог зустрічного позову про виключення відомостей із актового запису про народження дитини даних про батька, то суд виходить з наступного.

Згідно з ч.1, 3 ст. 122 СК України дитина, яка зачата і (або) народжена у шлюбі, походить від подружжя. Походження дитини від подружжя визначається на підставі Свідоцтва про шлюб та документа закладу охорони здоров`я про народження дружиною дитини. Подружжя, а також жінка та чоловік, шлюб між якими припинено, у разі народження дитини до спливу десяти місяців після припинення їх шлюбу, мають право подати до органу державної реєстрації актів цивільного стану спільну заяву про невизнання чоловіка (колишнього чоловіка) батьком дитини. Така вимога може бути задоволена лише у разі подання іншою особою та матір`ю дитини заяви про визнання батьківства.

Відповідно до ст. 136 Сімейного кодексу України особа, яка записана батьком дитини відповідно до статей 122, 124, 126 і 127 цього Кодексу, має право оспорити своє батьківство, пред`явивши позов про виключення запису про нього як батька з актового запису про народження дитини. У разі доведення відсутності кровного споріднення між особою, яка записана батьком, та дитиною суд постановляє рішення про виключення відомостей про особу як батька дитини з актового запису про її народження.

Передумовою звернення до суду в таких справах є відсутність кровного споріднення між особою, записаною батьком, і дитиною.

Для з`ясування факту батьківства необхідним є застосування спеціальних знань, зокрема призначення молекулярно-генетичної експертизи.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), рішення якого є джерелом права згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», неодноразово зауважив, що на сьогодні ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини; його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства (рішення ЄСПЛ у справі «Калачова проти росії» від 07 травня 2009 року, заява № 3451/05).

Приймаючи до уваги вказані норми головним у даній справі є доведення відсутності кровного споріднення між особою, записаною батьком, та дитиною, яке може бути підтверджено висновком експертизи.

Так, згідно з висновком експерта № 27-МГ від 22.01.2025 року, встановлено, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , може бути біологічним батьком дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Вірогідність того, що ОСОБА_2 , дійсно є біологічним батьком дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , і це не є наслідком випадкового збігу генетичних ознак у осіб, що не мають родинних зв`язків, за результатами даного дослідження, складає не менше 99,9999%.

Враховуючи викладене, підстав вважати, що висновок складений з порушенням чинних норм законодавства у суду немає, у зв`язку з чим у задоволенні зустрічного позову слід відмовити.

Щодо розміру аліментів, які підлягають стягненню суд враховує наступне.

Згідно з ст. 141 Сімейного Кодексу ( далі - СК) України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Обов`язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних обов`язків, що закріплений у ч.2 ст.51 Конституції України та в ст.180 СК України.

У ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Відповідно до роз`яснень, що надані у п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15.05.2006 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом.

Відповідно до ратифікованої Постановою Верховної ради України № 789-XII від 27.02.1991 року Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, держава докладає всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (стаття 18 Конвенції).

Згідно з частинами 1, 2 Конвенції про права дитини, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до основних сформованих принципів суспільства, задекларованих у національному та міжнародному законодавстві, діти мають право на особливе піклування і допомогу, внаслідок своєї фізичної і розумової незрілості, потребують спеціальної охорони і піклування, включаючи належний правовий захист як до, так і після народження. Пленум Верховного Суду України у п. 17 постанови від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз`яснив, що, вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч. 2 ст. 182 СК України. Що ж до максимального розміру аліментів, які стягуються з боржника, то відповідно до ч. 3 ст. 70 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження» він не повинен перевищувати 50 відсотків заробітної плати цієї особи.

У ч. 3 ст.181 СК України передбачено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються в долі від доходу його матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів у твердій грошовій сумі визначається судом за заявою платника або одержувача, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення. Розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону (ст. 184 СК України).

Судом встановлено, що між сторонами немає домовленості відносно утримання неповнолітньої дитини, зокрема, стосовно першочергових витрат на неї.

Позивачка в позовній заяві вказала про те, що ОСОБА_2 є військовослужбовцем та проходить службу у військовій частині НОМЕР_3 , на підтвердження до матеріалів справи долучила довідку про перебування на військовій службі № 7876 від 28.12.2023 року та довідку про безпосередню участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України.

Відповідачем до матеріалів справи на підтвердження перебування на його утриманні неповнолітньої дитини долучено роздруківку свідоцтва про народження серії НОМЕР_4 від 17.09.2019 року (із застосунку „Дія), виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Михайлівського районного управління юстиції у Запорізькій області, актовий запис №168, відповідно до якого ОСОБА_2 є батьком ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Так, на підтвердження матеріального становища платника аліментів, суд приймає до уваги, що відповідно до картки особового рахунку за 2024 рік (табельний номер НОМЕР_5 ), наданої Командиром військової частини НОМЕР_3 ОСОБА_5 від 12.01.2024 року вбачається, що за період з січня 2019 року по липень 2019 року ОСОБА_2 нараховано 911 929,60 грн. Окрім того, у вказаній картці відображені суми сплачених аліментів за січень 2019 року 31 622,80 грн., за лютий 2019 року - 31 622,80 грн., за березень 2019 року - 31 622,80 грн., за квітень 2019 року - 31 622,80 грн., за травень 2019 року - 31 622,80 грн., за червень 2019 року - 31 622,80 грн., за липень 2019 року - 31 622,80 грн.

Таким чином, суд доходить висновку, що відповідач не має об`єктивних підстав не надавати допомогу позивачеві на утримання дитини, однак, добровільно таку допомогу стабільно не надає.

Як вбачається зі змісту позовної заяви позивач визначила способом стягнення аліментів - їх присудження саме у твердій грошовій сумі. При цьому, суд не вбачає підстав для призначення розміру аліментів у розмірі 20 000,00 грн., оскільки позивачем не доведено підстав стягнення саме у такому розмірі.

Крім того, суд звертає увагу, що особливістю даної категорії справи є те, що, враховуючи необхідність забезпечення інтересів неповнолітньої дитини, саме платник аліментів зобов`язаний доводи перед судом наявність обставин, які б свідчили про його неспроможність сплачувати аліменти у визначеному судом розмірі.

За змістом ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Враховуючи вимоги закону, ту обставину, що відповідач є працездатною особою, має задовільний стан здоров`я, на утриманні в нього знаходиться неповнолітня донька, суд дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача аліменти на утримання малолітньої доньки у розмірі 1/4 частини заробітку з усіх видів заробітку (доходу), щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дати подачі позову до суду з 29.07.2024 року, і до досягнення дитиною повноліття.

Разом з тим, відповідно до статті 75 СК України дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного до досягнення дитиною трирічного віку.

Виходячи з положень, які містяться в Постанові Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», при вирішенні питання щодо стягнення аліментів на утримання дружини до досягнення дитиною трьох років, суд бере до уваги стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; стан здоров`я та матеріальне становище отримувача аліментів, відсутність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних дружини, батьків, повнолітніх дітей; сімейний стан платника аліментів, наявність у платника аліментів зобов`язань зі сплати аліментів на дитину за рішенням суду, наявність нерегулярного, мінливого, невизначеного доходу.

Отже аналіз даних положень сімейного законодавства України передбачає право дружини-матері на утримання чоловіком-батьком до досягнення дитиною трирічного віку незалежно від того чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Подання суду доказів того, що дружина, з якою проживає дитина, потребує матеріальної допомоги, не є обов`язковим, оскільки право на аліменти належить дружині - матері незалежно від цієї обставини.

Аналіз вказаної норми дає підстави для висновку, що у дружини виникає право на отримання аліментів за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: проживання разом із їх спільною дитиною, яка не досягла трьох років, та наявність у чоловіка достатніх коштів на надання матеріальної допомоги (аліментів).

Відповідно до довідки Виконавчого комітету Центрально-Міської районної ради у м. Кривий Ріг, ОСОБА_1 проживає за адресою: АДРЕСА_1 , разом з донькою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно із частинами першою, другою статті 76 цього Кодексу розірвання шлюбу не припиняє права особи на утримання, яке виникло у неї за час шлюбу. Після розірвання шлюбу особа має право на утримання, якщо вона стала непрацездатною до розірвання шлюбу або протягом одного року від дня розірвання шлюбу і потребує матеріальної допомоги і якщо її колишній чоловік, колишня дружина може надавати матеріальну допомогу.

Згідно із постановою Верховного Суду від 27 травня 2020 року у справі № 712/4702/19 право на аліменти у дружини-матері може виникнути лише у разі достатнього матеріального забезпечення чоловіка, наявності у чоловіка достатніх коштів для надання дружині-матері спільної дитини матеріальної допомоги та стягуються за умови, що чоловік, до якого пред`явлено вимоги про надання утримання, спроможний надавати матеріальну допомогу.

Можливість отримання аліментів на утримання дружини, з якою проживає дитина до досягнення нею трьох років, виникає за умови, що чоловік має можливість надавати таку матеріальну допомогу.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 27 травня 2020 у справі № 712/4702/19 (провадження 61-929св20).

Вирішуючи спір, суд враховує ті обставини, що позивач потребує матеріальної допомоги від відповідача, що у свою чергу є його обов`язком відповідно до статті 84 СК України, відповідач є фізично здоровою особою, працездатного віку, військовослужбовцем, отримує заробітну плату у військовій частині НОМЕР_3 , доказів того, що у відповідача складне матеріальне становище, останнім суду не надано.

За таких обставин, встановивши, що позивач виховує малолітню доньку, якій на час подання позову не виповнилось трьох років, при цьому відповідачем не доведено належними доказами, що він не спроможний надавати матеріальну допомогу в розмірі 1 прожитковий мінімум для працездатних осіб, який у 2025 році складає 3 028,00 грн., суд виходячи з положень статей 75, 84 СК України дійшов висновку про наявність можливості у відповідача сплачувати аліменти на дружину у визначеному позивачем розмірі.

На підставі вищенаведених правових норм та заявлених позивачем вимог, враховуючи наведені обставини і те, що регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дітей, засад справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Крім того, у задоволенні зустрічного позову слід відмовити.

На підставі ч. 1 ст. 191 СК України, стягування аліментів необхідно присудити із дня пред`явлення ОСОБА_1 до суду позову, тобто з 29.07.2024 року.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача понесених позивачем судових витрат, суд зазначає наступне.

Частиною першою статті 133 ЦПК України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України).

Згідно із ч. 3 ст. 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно з ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Частиною 8 ст. 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Так, на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу позивачем надано: договір про надання юридичних послуг від 09.07.2024, укладеного між адвокатом Морозовим В.Ю., адвокатом Рясним В.Д. та ОСОБА_1 ; Додаток № 1 до Договору від 09.07.2024; копію ордера на надання правничої допомоги серії № 1303776; копію ордера на надання правничої допомоги серії № 1467169; акт надання послуг від 22.07.2024, згідно з яких загальна сума витрат понесених позивачем на правничу допомогу складає 10 000,00 грн.; квитанцію про сплату коштів від 22.07.2024 у розмірі 10 000,00 грн.;

Аналізуючи подані позивачем докази на підтвердження витрат на правову допомогу адвокатів за подання до суду позову, суд доходить до висновку, що позивачем доведено, що ці витрати пов`язані з розглядом цієї справи, наявні у матеріалах справи докази доводять реальність та обґрунтованість витрат на правову допомогу.

Враховуючи викладене, суд дійшов до висновку, що з відповідача на користь позивача слід стягнути витрати на правову допомогу у розмірі 10 000,00 грн., які є документально підтвердженими.

Крім того, суд вважає за необхідне, відповідно до ст. 141 ЦПК України, стягнути з відповідача на користь позивача витрати по сплаті судового збору за подання позову у розмірі 1 211,20 грн.

Крім того, враховуючи те, що позивач на підставі вимог Закону України «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору за заявленими позовними вимогами про стягнення аліментів, у відповідності до ст. 141, ч. 1 ст. 142 ЦПК України, з відповідача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1 211,20 грн. на користь держави.

Керуючись: ст.105, 109, 110, 112-114, 136, 182 СК України, ст. 10, 13, 81, 141, 223, 247, 263-265 ЦПК України суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів задовольнити частково.

Шлюб, укладений між ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований 17.12.2021 Казанківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Баштанському р-ні Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), актовий запис № 59 - розірвати.

Рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили, є документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом.

Стягувати з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , аліменти на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу), щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дати подачі позову до суду з 29.07.2024 року, і до досягнення дитиною повноліття.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на її утримання у розмірі 3 028 (три тисячі двадцять вісім) гривень 00 копійок щомісячно, починаючи з 29.07.2024 року і до досягнення дитиною ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , трирічного віку.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про виключення відомостей із актового запису про народження дитини даних про батька - відмовити.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1 211 (одна тисяча двісті одинадцять) гривень 20 копійок та витрати на правову допомогу у розмірі 10 000 (десять тисяч) гривень 00 копійок.

Стягнути із ОСОБА_2 судовий збір на користь держави у розмірі 1 211 (одна тисяча двісті одинадцять) гривень 20 копійок.

Допустити негайне виконання рішення в частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць.

Рішення може бути оскаржено до Запорізького апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його складання в повному обсязі.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складено 12 травня 2025 року.

Інформація про учасників справи відповідно до п. 4 ч. 5 ст. 265 Цивільного процесуального кодексу України:

Позивач за первісним позовом: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_6 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ;

Відповідач за первісним позовом: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_7 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .

Суддя: Н.І. Рибалко