Справа № 538/151/25 Провадження № 2/538/338/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(з а о ч н е )

20 травня 2025 року м.Лохвиця

Лохвицький районний суд Полтавської області в складі:

головуючого судді Кунець М.Г.,

за участю секретаря судового засідання Дугніст А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Лохвиця Полтавської області в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , інтереси якої представляє ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа: Заводська міська рада Миргородського району Полтавської області, про визнання особи такою, що втратила право користування житлом,

в с т а н о в и в :

Стислий виклад позиції сторін.

ОСОБА_1 , інтереси якої представляє ОСОБА_2 , звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житлом.

На обгрунтування позовних вимог представник позивачки зазначає, що з ОСОБА_3 позивачка ОСОБА_1 перебувала в фактичних шлюбних відносинах з 2015 року, де у них народився син - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який з 03 серпня 2016 року зареєстрований по місцю проживання свого батька - відповідача ОСОБА_3

01 серпня 2016 року між позивачкою та відповідачем було укладено шлюб, що був зареєстрований у виконкомі Червонозаводської міської ради Лохвицького району Полтавської області, в якому вони перебували до 17 березня 2020 року.

На сьогодні позивачка перебуває в ЗСУ і малолітній син знаходиться на її повному утриманні та утриманні її матері, та проживає з останньою в с.Млини Миргородського району Полтавської області.

Відповідач ухиляється від надання матеріальної допомоги на утримання сина, не сплачує аліменти.

За зареєстрованим місцем в АДРЕСА_1 , дитина не проживає і відповідач відмовляється добровільно виписати дитину, тому позивачка змушена звернутися до суду з відповідним позовом.

Процесуальні дії у справі.

Ухвалою суду від 06 лютого 2025 року було відкрито провадження у справі, призначено справу до розгляду в порядку спрощеного провадження з викликом сторін та надано відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву.

Інші процесуальні дії по справі судом не здійснювалися.

Розгляд справи проведено в порядку спрощеного позовного провадження відповідно до статті 279 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) з повідомленням сторін.

Заяви (клопотання) учасників справи.

Представник позивачки в судове засідання не з`явилася, однак подала до суду заяву, в якій просить справу розглянути за її відсутності, позовні вимоги підтримала повністю і просить їх задовольнити.

Представник третьої особи від Заводської міської ради Миргородського району в судове засідання не з`явився, однак на адресу суду направив клопотання про розгляд справи без їх участі, проти позову не заперечують, а також не заперечують щодо ухвалення заочного рішення у справі.

Відповідач у судове засідання повторно не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, хоча належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи, відзиву та клопотань до суду не подавав.

Відповідач про розгляд справи повідомлявся шляхом направлення на адресу його зареєстрованого місця проживання кореспонденції, а саме: копії ухвали про відкриття провадження у справі, копії позовної заяви з копіями доданих до неї документів та повісток про виклик до суду. Однак, вказана кореспонденція 09.03.2025, 15.04.2025 та 13.05.2025 неодноразово поверталася на адресу суду з відміткою пошти «Адресат відсутній за вказаною адресою».

Згідно вимог ст. 128 ЦПК України відповідач є таким, що належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, оскільки поштова кореспонденція направлялася відповідачеві за місцем його реєстрації. Заяв та клопотань до суду не направляв, відзиву не подавав, підстав для відкладення розгляду справи немає.

Згідно вимог ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

У відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України у зв`язку з розглядом справи за відсутності сторін фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, вивчивши матеріали справи, оцінивши докази у справі за принципами встановленими ст. 89 ЦПК України, вважає що, позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Фактичні обставини, встановлені судом.

Судом встановлено, що з 2015 року ОСОБА_1 перебувала у фактичних відносинах без реєстрації шлюбу з ОСОБА_3 та мають спільну дитину ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією Свідоцтва про народження Серії НОМЕР_1 від 01 серпня 2016 року (а.с. 10).

В подальшому, 01 серпня 2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 було зареєстровано шлюб, що підтверджується Свідоцтвом про шлюб Серії НОМЕР_2 від 01 серпня 2016, актовий запис № 11 (а.с. 9).

Рішенням Лохвицького районного суду від 17 березня 2020 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було розірвано (а.с. 11).

Згідно Витягу з реєстру територіальної громади щодо відомостей про реєстрацію осіб за №2024/006560195 від 05.06.2024 ОСОБА_1 зареєстрована з 27.10.2016 за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 17).

Неповнолітній ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 - з 03.08.2016, що підтверджується Витягом з реєстру теритріальної громади за № 2024/006513821 від 04.06.2024 (а.с. 19).

Позивачка прийнята на військову службу за контрактом осіб рядового, сержантського та старшинського складу з 29.02.2020 року, що підтверджується довідкою військової частини НОМЕР_3 (а.с. 15).

Із довідок № 242 від 26.08.2024, № 75 від 10.03.2025 та довідки про склад сім`ї ОСОБА_2 від 26.08.2024 № 243, виданих Гирявоісковецьким старостинським округом виконавчого комітету Лохвицької міської ради, вбачається, що неповнолітній ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживає без реєстрації з ОСОБА_2 , матір`ю позивачки, за адресою: АДРЕСА_3 (а.с. 12, 13, 52).

ОСОБА_2 , яка є бабусею неповнолітнього ОСОБА_4 , на час мобілізації матері ОСОБА_1 до ЗСУ, виховує та утримує дитину, що підтверджується наданою 04.06.2024 довідкою № 171 Гирявоісковецького старостинського округу виконавчого комітету Лохвицької міської ради (а.с. 14).

Норми права, які застосував суд.

Згідно із частиною четвертою статті 9 Житлового кодексу України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Стаття 71 Житлового кодексу України передбачає загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. Згідно з цією нормою при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців у випадках, зокрема, тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв`язку з навчанням (учні, студенти, стажисти, аспіранти тощо), у тому числі за кордоном, - протягом усього часу виконання цієї роботи або навчання.

Відповідно до статті 72 Житлового кодексу України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Результат аналізу статей 71, 72 Житлового кодексу України дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням, за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин такого не проживання.

Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи.

Згідно із з частинами першою-третьою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

В силу частини першої статті 6 Сімейного кодексу України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття.

Відповідно до статті 160 Сімейного кодексу України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Згідно із частиною другою статті 29 Цивільного кодексу України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

За змістом частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Відповідно до частини першої статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними

установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Жодна дитина не може бути об`єктом самовільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист за законом від такого втручання або посягання (стаття 16 вказаної Конвенції).

За змістом зазначених норм права, користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Наведені правові висновки узгоджуються з висновками суду касаційної інстанції, викладеними у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 711/4431/17, від 10 квітня 2019 року у справі № 466/7546/16-ц, від 27 червня 2019 року у справі № 337/1760/17, від 27 листопада 2019 року у справі № 368/750/16-ц (провадження № 61-31705св18), від 25 серпня 2020 року у справі № 206/3425/18 (провадження № 61-9122св19).

Так, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 липня 2021 року в справі № 554/3289/20 (провадження № 61-2951св21) зазначено, що: «крім того, право користування житлом у дитини виникає на підставі факту її народження. Не можна вважати не поважною причину не проживання дитини у спірному житлі її проживання в іншому місці з одним із батьків, оскільки малолітня дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку. Не впливає на поважність причин непроживання дитини і наявність у того з батьків, з ким вона фактично проживає, права власності на житло, оскільки наявність майнових прав у батьків дитини не може бути підставою для втрати її особистих житлових прав. Визначальним у цьому випадку є забезпечення найкращих інтересів дитини».

Права неповнолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного із них). Причини непроживання неповнолітньої дитини за місцем реєстрації не залежить від волі неповнолітньої дитини, а тому за своїм характером є поважними.

У Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією №1386 (ХIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року передбачено, що дитина має користуватися благами соціального забезпечення. Їй має належати право на здорове зростання й розвиток; із цією метою спеціальні догляд і охорона мають бути забезпечені дитині та її матері, зокрема належний допологовий та післяпологовий догляд. Дитина повинна мати право на належні харчування, житло, відпочинок і медичне обслуговування.

Мотивована оцінка і висновки суду.

Судом встановлено, що з 2020 року і до сьогодні неповнолітній ОСОБА_4 не проживає за місцем своєї реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 .

Дитина знаходиться на повному утриманні позивачки та її матері і проживає за адресою: АДРЕСА_3 .

Тому, визнання дитини такою, що втратила право користування житлом, не суперечить її інтересам, оскільки вона проживає в іншому місці з відповідними умовами.

Крім того, враховуючи вищевикладене, оскільки неповнолітня дитина, яка була зареєстрована за місцем проживання свого батька ОСОБА_3 , самостійно, в силу свого віку, не могла визначати свого місця проживання, а забезпечення найкращих інтересів дітей є визначальним у справах про їх право на житло, то суд з огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, приходить до висновку про задоволення позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись статтями 9, 71, 72 ЖК України, статтею 6 СК України, статтею 29 ЦК України, статтями 259, 264 - 265, 268, 354 ЦПК України, Законом України «Про охорону дитинства», суд,

у х в а л и в :

Позов ОСОБА_1 , інтереси якої представляє ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 , третя особа: Заводська міська рада Миргородського району Полтавської області про визнання особи такою, що втратила право користування житлом задовольнити.

Визнати малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Рішення суду може бути оскаржене до Полтавського апеляційного суду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_4 , адреса місця проживання: АДРЕСА_2 ).

Відповідач: ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_5 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ).

Третя особа: Заводська міська рада Миргородського району (вул. Полтавська, 4/16, м.Заводське, Миргородський район, Полтавська область, ).

Повний текст рішення виготовлено 20 травня 2025 року.

Суддя Мирослава КУНЕЦЬ