Справа № 487/1555/24
Провадження № 2/487/190/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 травня 2025 року м. Миколаїв

Заводський районний суд м. Миколаєва у складі головуючого судді Сухаревич З.М., за участю секретарів судового засідання: Удовиченко Д.Д., Сердюк В.М., Марченко Л.В., позивача ОСОБА_1 , представників позивача Олещук Т.Л., Мурлигіної О.Я., представника відповідача Тимошина Ю.В., третьої особи Дем`янова О.Є., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства Миколаївської міської ради «Міська лікарня швидкої медичної допомоги», третя особа: директор Комунального некомерційного підприємства Миколаївської міської ради «Міська лікарня швидкої медичної допомоги» Дем`янов Олександр Євгенович, про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

14 лютого 2024 року до суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства Миколаївської міської ради «Міська лікарня швидкої медичної допомоги», третя особа: директор Комунального некомерційного підприємства Миколаївської міської ради «Міська лікарня швидкої медичної допомоги» Дем`янов Олександр Євгенович, в якому просить:

1. Визнати незаконним наказ директора КНП ММР «Міська лікарня швидкої медичної допомоги» №6/к від 08.01.2024 про звільнення ОСОБА_1 з роботи за п. 1 ст. 40 КЗпП України;

2. Поновити ОСОБА_1 на роботі на посаді лікаря-хірурга Відділення хірургії №1 Комунального некомерційного підприємства Миколаївської міської ради «Міська лікарня швидкої медичної допомоги».

3. Стягнути з КНП ММР «Міська лікарня швидкої медичної допомоги» середній заробіток за весь час вимушеного прогулу без відрахування податків та зборів.

5. Допустити негайне виконання судового рішення в частині поновлення на роботі.

6. Стягнути з КНП ММР «Міська лікарня швидкої медичної допомоги» на користь ОСОБА_1 100 000 грн моральної шкоди.

7. Стягнути з КНП ММР «Міська лікарня швидкої медичної допомоги» на користь ОСОБА_1 судові витрати.

Позовна заява мотивована тим, що з 01.02.2019 позивач працював лікарем-хірургом відділення хірургії №1 КНП ММР «Міська лікарня швидкої медичної допомоги». 15.11.2023 його попереджено про майбутнє звільнення з посади за п. 1 ст. 40 КЗпП України із запропонуванням переведення на вакантні посади з додатком №1. Вказаний додаток не містив посад кваліфікації позивача. Як зазначено в попередженні, звільнення повинно було відбутися на підставі наказу директора «Про скорочення ліжкового фонду та штату працівників» (наказ №133 від 25.09.2023). Однак наказом № 6 від 08.01.2024 позивача звільнено з роботи 15.01.2024 за п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку з скороченням чисельності працівників. Первісно в наказі було вказано підставою звільнення відмова позивача від переведення. Після звернення до адміністрації, позивачу було видано наказ з тими ж реквізитами, але із зазначенням іншої причини звільнення попередеження про скорочення. Вважає, що його звільнення є незаконним і відбулось із порушенням порядку, передбаченого КЗпП України: запропонована позивачу робота не відповідала його кваліфікації, відповідач не надав переліку всіх вакантних посад та не запропонував вільні посади лікарів, які позивач міг обіймати виходячи з його кваліфікації. Зокрема, позивач може працювати лікарем ендоскопістом, ця посада була вільна, але не запропонована позивачу. Також відповідачем не враховано переважне право позивача на залишення на роботі (єдиний лікар з двох відділень, який має 40 років стажу хірурга та 26 років вищу категорію лікаря-хірурга; тривалий час працював відповідальним хірургом, працював в Миколаївському обласному онкологічному диспансері). На відміну від позивача лікарі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 працюють біля 5-6 років та не мають відповідної категорії. Ще менший стаж у ОСОБА_5 та ОСОБА_6 . Крім того ОСОБА_3 на час скорочення працював повний робочий день в іншому, опікуваному відділенні лікарні №3, а тому повиннен бути скороченим. Разом із тим, не зважаючи на переважне право позивача залишення на роботі, звільнили позивача, а вказану особу перевели на роботу лікарем-хірургом екстренної допомоги на 0,5 ставки, тобто знову за сумісництвом. Також ОСОБА_5 навчається на денному відділенні в аспірантурі, не має переважного права і міг займати лише 0,5 ставки. У новоствореному відділенні існує посада лікаря-хірурга торакального, половину ставки якої зайнято лікарем ОСОБА_7 , який надає лише консультації. Відповідач міг половину ставки передати ОСОБА_3 , а позивача залишити працювати на ставку лікаря-хірурга екстренної допомги, яка фактично є вільною. Вважає, що відповідачем порушено вимоги ч. 2 ст. 42, ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України, його звільнення є незаконним, тому просить визнати наказ про звільнення незаконним, поновити позивача на роботі та стягнути середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, тобто по день ухвалення рішення. Порушенням трудових прав позивача йому завдана моральна шкода, яка полягає у відчутті несправедливості, втрати звичайного образу життя, позбавлення спокою. Моральну шкоду оцінює в 100 000 грн.

Ухвалою суду від 23 лютого 2024 року відкрито провадження у даній справі, призначено її розгляд в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

11 квітня 2024 року надійшло клопотання представника позивача про долучення доказів, в якому зазначено, що ОСОБА_3 переведено на посаду лікаря-хірурга сумісника екстренної допомоги відділення загальної хірургії на 0,5 ставки з 01.12.2023. Як вбачається зі штатного розпису лікарні на 2024 рік на момент звільнення ОСОБА_1 у відділенні загальної хірургії були вільними 0,5 ставки лікаря хірурга торакального та 0,5 ставки лікаря хірурга екстренної допомоги. Проте відповідач не запропонував ці вкансії ОСОБА_1 . Окрім цього, з 01.12.2023 р. 0,5 ставки лікаря екстренної допомоги у відділенні загальної хірургії займає лікар-сумісник ОСОБА_3 .. Проте у ОСОБА_1 , оскільки це його основна робота, було переважне право залишитись на роботі при скороченні чисельності лікарів-хірургів, ніж у лікаря-сумісника. Також у лікарні новостворене відділення ендоскопії з 3,0 ставками лікаря-ендоскопіста екстренної допомоги. Цю роботу за фахом міг виконувати позивач, проте йому цю посаду не запропонували. Дані про внесені епізоди не можуть бути єдиним критерієм оцінки продуктивності праці. Особисто позивач цю інформацію не вносив і це пов`язано з організацією роботи у відділенні. Дані до медичної інформаційної системи (МІС) вносили лікарі, які чергували у палатах.

11.04.2024 представником позивача подано розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

23.04.2024 надійшло клопотання представника позивача про витребування доказів.

01 травня 2024 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач просить відмовити у задоволенні позову з таких підстав. Позивачу надано перелік вакантних посад на підприємстві, від працевлаштування на які він відмовився, у зв`язку з чим підготовлено наказ на двох аркушах, в яких зазначено підставу звільнення п. 1 ст. 40 КЗпП України, у зв`язку з скороченням чисельності працівників та, на першому аркуші вказано, що «Заява про відмову від переведення на іншу роботу», тобто позивач не обрав жодної із запропонованих робіт, а на наступному аркуші вказано «Попердження про скорочення». Отже, відповідач в наказі вказав правову підставу припинення трудових відносин, що свідчить про наявність правової визначеності та достатності для розуміння причин звільнення. Щодо можливості обімати посаду лікаря ендоскопіста та обов`язок повідомити про наявність такої посади, відповідач зазначає, що відповідно до п. 1 розділу ІІ Положення про порядок проведення атестації лікарів, п. 7 Порядку проведення атестації лікарів, лікарі, які не працювали більше трьох років за конкретною лікарською спеціальністю не можуть займатися лікарськю діяльністю за цією спеціальністю без відновлення медичної пракитики шляхом проходження стажування. Відповідач не володіє інформацією про те, що протягом останніх п`яти років позивач проходив атестацію на кваліфікаційну категорію лікаря едоскопіста або працював лікарем ендоскопістом. Це позбавляло можливості перевести позивача на зазначену посаду, навіть якщо вона була би вакантною. Станом на день повідомлення про скорочення так і на день звільнення були відсутні посади посади за фахом позивача з причин скорочення саме фахівців загально-хірургічного профілю. Окреме відділення ендоскопічних відділень відкрито не було та позивач має єдину діючу квліфікаційну категорію за спеціальнісю «Хірургія». Враховуючи відсутність вакантних посад за даною спеціальністю, позивачу було запропоновано інші посади. Щодо переважного права залишення на роботі, відповідач зазначає, що 12 жовтня 2023 року проведено засідання комісії з визначення осіб, що мають переважне право на залишення на роботі або щодо яких законодавством встановлено заборону на звільнення. За результатми проведеного аналізу «результативність праці» лікар ОСОБА_1 має найнижчий показник внесених електронних медичних записів (епізодів) 0 (нуль). У зв`язку з чим запропоновано попередити лікаря ОСОБА_1 про майбутнє скорочення. Обов`язок лікаря вносити відомості про заведені епізоди передбачено п.п. 2.13 та 2.25 ч. 2 «Завдання та обов`язки» Посадової інструкції лікаря хірурга ОСОБА_1 . Жодного дискримінаційного поводження по відношенню до Позивача не встановлено, рішення про його звільнення прийнято суто на підставі документів, яік висвітлюють продуктивність його праці протягом 2022-2023 років. Щодо запропонованих позивачем кадрових перестановок, відповідач зазначає, що ці доводи можуть бути слушними, однак, як станом на день повідомлення Позивача про скорочення, так і на дату звільнення, існуючі зміни в організації виробництва та праці не дозволяли залишити (перевести) Позивача на посаду згідно його кваліфікації, а запропонована інша робота була відхилена Позивачем. Позивач стверджує, що за даними лікарні у відділенні була вільна половина ставки лікаря-хірурга, проте вказана посада йому запропонована не була. На запит позивача відповідач вказав, що є вільною половина ставки лікаря-хірурга торакального, а також половина ставки лікаря-хірурга екстренної допомоги. Однак, відповідач не володіє інформацією про те, що протягом останніх п`яти років Позивач проходив атестацію на кваліфікаційну категорію лікаря-хірурга торакального або працював лікарем-хірургом торакальним, що унеможливлює призначення Позивача на посаду лікаря-спеціаліста «Лікар-хірург торакальний» за спеціальністю «Торакальна хірургія». Що стосується половини ставки лікаря-хірурга екстреної допомоги, то в КНП ММР «МЛШМД» постійно існує умовно вільні 0,5 ставки у зв`язку з тим, що пост лікарні Хірургія екстренної допомоги працює цілодобово та щоденно, тобто фактично відпрацьованими є 0,2-0,22 ставки (в залежності від місяця). Відповідно забезпечити нормальну тривалість робочого часу, визначену ч.1 ст.50 КЗпП України, не виявляється за можливе. У зв`язку з цим у відповідача для цлодобових постів існує умовно вільні 0,5 ставки для оплати цих 0,2-022 ставки, які є відпрацьованими. Щодо моральної шкоди, відповідач зазначає, що питання про стягнення моральної шкоди є похідною вимогою, а тому окремо від вирішення питання про законність звільнення задоволенню не підлягає. Так, визначення моральної шкоди в 100 000 грн. не обґрунтовується Позивачем, не наводяться докази та підстави визначення шкоди саме в такому розмірі. Орієнтований розрахунок судових витрат в розмірі 100 000 грн підтверджено лише в частині судового збору у сумі 1211,20 грн. Відповідно до договору про надання правничої допомоги відповідач очікує понести витрати в розмірі 16 000 грн. На підставі викладеного, відповідач просить відмовити в задоволенні позову та вирішити питання про розподіл судових витрат.

07 червня 2024 року надійшла відповідь на відзив, яка мотивована тим, що твердження відповідача про законність звільнення не відповідають дійсності та суперечать фактичним обставинам, які підтверджуються наданими доказами: обставинами щодо двох наказів про звільнення з різними підставами підтверджується копіями трудової книжки, наказів, попередження; відповідач був зобов`язаний запропонувати всі вакантні посади, які він міг обіймати відповідно до своєї кваліфікації. На момент звільнення позивача 15.01.2024 у відділенні загальної хірургії були вільними 1,75 ставки лікаря хірурга екстренної допомоги. Проте відповідач не запропонував ці посади. Також з штатного розпису на 2024 рік вбачається, що у лікарні новостворене відділення ендоскопії з 3,0 ставками лікаря-ендоскопіста екстреної допомоги. Цю роботу позивач міг виконувати при проходженні стажування та підтвердження кваліфікації за період попередження до звільнення. Про це було відомо відповідачу, але не запропоновано пройти стажування та переведення на цю посаду. З 01.12.2023 0,5 ставки лікаря хірурга екстреної допомоги у відділенні загальної хірургії лікарні займає лікар-сумісник ОСОБА_3 . У ОСОБА_1 , оскільки це його основна робота, було переважне право залишитися на роботі, ніж у лікаря-сумісника ОСОБА_3 , якого згідно нгаказу від 29.12.2023 переведено на посаду лікаря-хірурга сумісника екстренної допомоги відділення загальної хірургії на 0,5 ставки з 01.12.2023. Порівняно з іншими лікарями цього відділення ( ОСОБА_8 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ), позивач за стажем роботи мав переважне право залишитись на роботі. Інформація про кількість наданих послуг та закритих епізодів не можуть бути єдиним критерієм оцінки продуктивності праці. Ця інформація стосується внесення електронних даних. Особисто він цю інформацію не вносив. Цю інформацію вносили лікарі, які чергували у палатах. Це пов`язано з організацією роботи у відділенні його завідуючим ОСОБА_11 , якому підпорядковуються лікарі-хірурги. Позивач відповідав за визначення тактики лікування, в разі необхідності оперативного лікування визначав оперуючих хірургів за їх кваліфікацією, проводив найбільш складні операції, надавав допомогу лікарям хірургічних спеціальностей в інших відділеннях лікарні у разі виникнення ускладнень під час оперативних втручань тощо. Про засідання комісії з визначення осіб, що мають переважне право на залишення на роботі або щодо яких законодавством встановлено заборону на звільнення, позивачу стало відомо лише з відзиву, він не ознайомлений з ним. Вказаний документ має суперечності. Що стосується тверджень відповідача, що підтприємство вимушено було зменшити кількість ліжок у відділеннях та зменшити кількість штатних одиниць у лікарні за пропозицією Управління охорони здоров`я ММР, то відповідно до відповіді Управління, документи щодо скорочення чисельності працівників/штату у КНП ММР «Міська лікарня швидкої медичної допомоги» відсутні в УОЗ ММР, відповідно до повноважень, затверджених в Положенні про управління охорони здоров`я Миколаївської міської ради», УОЗ ММР не видає рекомендацій. Підприємство КНП ММР «МЛШМД» відповідно до чинного законодавства має право самостійно планувати, організовувати і здійснювати свою діяльність, визначати основні напрямки свого розвитку відповідно до своїх завдань і цілей, самостійно формувати свою організаційну структуру, встановлювати чисельність та затверджувати штатний розпис за погодженням з УОЗ ММР.

Ухвалою суду від 15 липня 2024 року витребувано докази та здійснено виклик свідків.

05 вересня 2025 року надійшла заява представника відповідача на виконання вимог ухвали.

15 травня 2025 року надійшли додаткові пояснення відповідача, відповідно до яких, наказом № 133 від 25 вересня 2023 року вирішено провести скорочення, в тому числі лікарів-хірургів відділення хірургії №1 та №2. Відповідно до штатного розпису на 2023 рік, в лікарні наявно два відділення хірургії. 30.11.2023 затверджено новий штатний розпис, який введено в дію з 01.12.2023, відповідно до якого відсутні два відділення хірургії, натомість наявне відділення загальної хірургії. 29.12.2023 затверджено штатний розпис персоналу на 2024 рік, в якому передбачено відділення загальної хірургії. З метою укладення договору з НСЗУ для надання послуг з цілодобової екстренної медичної допомоги, в штатному розписі доповнено найменування посади «лікар-хірург» вказівною «екстренна допомога». Щодо ОСОБА_12 , то з 22.03.2021 по 14.02.2023 вона перебувала у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею з річного віку, а 28.10.2024 звільнена з роботи. Щодо ОСОБА_3 він працював на посаді лікаря-хірурга у хірургічному відділенні №1 за сумсництвом на 0,5 ставки з 01.09.2023. З 01.12.2023 його переведено на посаду лікаря-хірурга у відділення загальної хірургії за сумісництвом на 0,5 ставки. Абзац 4 частини 1 статті 43-1 КЗпП України, який передбачав звільнення з суміщуваної роботи у зв`язку з прийняттям на роботу іншого працівника, який не є сумісником виключено на підстві ЗУ № 2352-ІХ від 01.07.2022 р.

Позивач та представник позивача в судовому засіданні підтримали позов, надали пояснення аналогічні змісту позовної заяви та відповіді на відзив. Додатково пояснили, що відпустка ОСОБА_12 закінчилась 14.02.2023 та вона фактично не займала посаду, оскільки була за кордоном. Фактично була ліквідація двох хірургічних відділень і створення нового, тому питання переважного права залишення на роботі повинно було вирішуватись по двом відділенням одночасно. Позивач має більший стаж роботи, кваліфікацю, тому має переважне право на залишення на роботі. Комісія не обговорювала важливі обставини для залишення на роботі. Свідок ОСОБА_11 в судовому засіданні пояснив, що ніяких відомостей на комісію не надавав. Позивач дізнався про засідання комісії 15.11.2023, коли принесли попередження про звільнення. Його не ознайомлювали з протколом засідання. Ефективність праці не може визначатись за критерієм оцінки закритих епізодів. Вся робота, яка проведена позивачем була включена в звіти при виписці пацієнтів іншими лікарями. В 2022 році ключ позивача був заблокований, а тому він не міг вносини дані в програму НСЗУ. Фактично винесено два накази про звільнення з різними підставами. До цього була конфліктна ситуація, оскільки позивач висловлював критику на адресу керівництва щодо організації роботи лікарні. Фактично були вільні посади тимчасово вільна посада ОСОБА_13 , яку повинні були запропонувати. ОСОБА_3 0,5 ставки. Гарантія працевлаштування розповсюджується на основних працівників, оскільки сумісники не потребують такої гарантії, оскільки мають основне місце роботи. Просили задовольнити позов у повному обсязі та вирішити питання розподілу судових витрат. Повідомили, шо докази понесеня витрат на професійну правничу допомогу будуть надані після ухвалення рішення.

Представник відповідача в судовому засідання заперечував проти позову, надав пояснення аналогічні змісту відзиву та додаткових пояснень. Додатково пояснив, з штатного розпису вбачається, що протягом 2022-2024 р.р. скорочувалась кількість працівників. Лікарня переведена на самозабезпечення, тобто Миколаївська міська рада лише забезпечує оплату комунальних послуг, а НСЗУ оплачує надані лікарнею послуги. Кожен з епізодів вноситься до програми, за що лікарня отримує кошти від НСЗУ. Неможливо визначити хто лікує або проводить операції краще, тому при визначенні продуктивності праці виходили з критерію джерела доходів лікарні. Позивач підтвердив, що не вносив епізоди до програми, у нього закінчився ключ і він його не продовжив. Це призвело до того, що за його роботу НСЗУ нічого не сплатило, але він отримував заробітнгу плату за рахунок послуг, наданих іншими лікарями. Позивачу було запропоновано роботу, але він відмовився. На момент звільнення у позивача не було документів, що підтверджують його іншу фахову спеціалізацію хірурга торованльного та ендоскопіста. ОСОБА_13 мобілізований і за ним зберігається робоче місце, а тому не може бути запропоновано його посаду особі, яка скорочується. Наказ про звільнення надрукований на двох аркушах, а тому має однакові реквізити. Вважає, що підтприємство дотрималось вимг КЗпП України при звільненні позивача і просить відмовити у позові.

Третя особа в судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позову.

Вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши надані докази, суд приходить до такого висновку.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 у 2003 році прийнятий на посаду лікаря-хірурга 1 хірургічного відділення у Лікарню швидкої медичної допомоги. З 01.02.2019 ОСОБА_1 працює лікарем-хірургом відділення хірургії №1 Комунального некомерційного підприємства Миколаївської міської ради «Міська лікарня швидкої медичної допомоги» (том 1 а.с. 12).

Відповідно до штатного розпису персоналу КНП ММР «Миколаївської лікарні швидкої медичної допомоги» на 2023 рік, затвердженого 03.01.2023, у КНП ММР «Миколаївська лікарня швидкої медичної допомоги» в хірургічному відділенні №1 на 40 ліжок лікарів 15,5 посад (завідувач відділенням 1,0; лікар-хірург 3,5; лікар-хірург-торакальний 1,0; лікар-хірург екстренної допомоги 10,0), в хірургічному відділенні №2 на 40 ліжок лікарів 14,5 посад (завідувач відділенням 1,0; лікар-хірург 3,5; лікар-хірург екстренної допомоги 10,0).

Відповідно до наказу КНП ММР «Міська лікарня швидкої медичної допомоги» від 29.03.2023 №68, наказано, серед іншого, скоротити відділення з 01.04.2023 року: хірургічне відділення №1 на 10 ліжок, хірургічне відділення №2 на 10 ліжок; провести оптимізацію штату лікарні шляхом скорочення з 01.04.2023 по підрозділах: відділення хірургії №1: лікар-хірург екстренної допомоги 3,0 штатні одиниці; відділення хірургії №2: лікар-хірург екстренної допомоги - 3,0 штатні одиниці (том 1 а.с. 204-205).

Листом від 14.07.2023 Управління охорони здоров`я Миколаївської міської ради в черговий раз пропонує КНП ММР «Міська лікарня швидкої медичної допомоги» дослухатись до її рекомендацій та привести штатний розпис КНП ММР «МЛШМД» у відповідність до навантаження спеціалістів лікувального закладу (том 1 а.с. 206).

Листом від 01.09.2023 Управління охорони здоров`я Миколаївської міської ради повернуло КНП ММР «Міська лікарня швидкої медичної допомоги» проект штатного розпису на 01.09.2023 та просить врахувати зауваження, серед яких відділення загальної хірургії та токсилогічно-терапевтичне відділення передбачити не більше 50 ліжок відповідно до навантаження (том 1 а.с. 144).

06 вересня 2023 року затверджено штатний розпис персоналу КНП ММР «Миколаївської лікарні швидкої медичної допомоги» на 2023 рік з 01.09.2023, відповідно до якого у відділенні загальної хірургії на 50 ліжок 19 посад лікарів (завідувач відділенням 1,0; лікар-хірург 3,0; лікар-хірург-торакальний 1,0; лікар-хірург екстренної допомоги 14,0). (том 2 а.с. 73-85).

Відповідно до наказу КНП ММР «Міська лікарня швидкої медичної допомоги» від 25.09.2023 №133, у зв`язку зі скрутним фінансовим становищем, що склалося на підприємстві внаслідок недостатнього фінансування на оплату послуг за пакетом медичних гарантій від Національної служби здоров`я України, що унеможливоює виконання вимог Постанови № 482 та враховуючи рекомендації Управління охорони здоров`я Миколаївської міської ради від 14.07.2023 р. № 283/14.01-07 та від 01.09.2023 р. № 349/14.01.07, наказано, серед іншого, скоротити відділення з 01.10.2023 року: хірургічне відділення №1 на 40 ліжок, хірургічне відділення №2 на 40 ліжок; провести оптимізацію штату лікарні шляхом скорочення по підрозділах: відділення хірургії №1: 2,0 ставки лікаря-хірурга, 3,0 ставки лікаря-хірурга екстренної допомоги; відділення хірургії №2: 1,0 ставку завідувача відділення, 2,0 ставки лікаря-хірурга, 3,0 ставки лікаря-хірурга екстренної допомоги. Визначено, що штатний розпис набирає чинності з 01.12.2023 (том 1 а.с. 200-203).

15 листопада 2023 року ОСОБА_1 отримав попередження про майбутнє звільнення з посади згідно з пунктом 1 статті 40 КЗпП 30.11.2023 року, у зв`язку зі скороченням ліжкового фонду та штату працівників, на підставі наказу директора «Про скорочення ліжкового фонду та штату працівників» №133 від 25.09.2023 року. Запропонували переведення на вакантні посади в лікарні згідно з додатком №1 5,0 ставок сестри медичної палатної відділення анестезіології та інтенсивної терапії; 2,0 ставки сестри медичної палатної відділення нейрохірургії; 1,0 ставки сестри медичної процедурної відділення нейрохірургії; 1,0 ставка молодшої медсестри відділення нейрохірургії; 2,0 ставки рентген-лаборанта рентгенологічного відділення; 1,0 ставки сестри медичної процедурної відділення токсико-терапевтичного; 2,0 ставка медичної сестри міського травматологічного пункту; 2,0 ставки сестри операційного відділення травматології; 1,0 ставки сестри медичної процедурної відділення травматології; 1,0 ставки сестри медичної палатної відділення травматології; 3,0 ставки молодшої медсестри операційної відділення травматології; 1,0 ставку робітника з поточного ремонту будинків (том 1 а.с. 17, 18).

30 листопада 2023 року затверджено штатний розпис персоналу КНП ММР «Миколаївської лікарні швидкої медичної допомоги» на 2023 рік з 01.12.2023, відповідно до якого у відділенні загальної хірургії на 50 ліжок 19 посад лікарів (завідувач відділенням 1,0; лікар-хірург 3,0; лікар-хірург-торакальний 1,0; лікар-хірург екстренної допомоги 14,0).

29 грудня 2023 року затверджено штатний розпис персоналу КНП ММР «Миколаївської лікарні швидкої медичної допомоги» на 2024 рік, відповідно до якого у відділенні загальної хірургії на 50 ліжок 19 посад лікарів (завідувач відділенням 1,0; лікар-хірург 3,0; лікар-хірург-торакальний 1,0; лікар-хірург екстренної допомоги 14,0) (том 2 а.с. 86-98).

Відповідно до наказу №6/к від 08 січня 2024 року (розпорядження) про припинення трудового договору (контракту) ОСОБА_1 звільнено 15.01.2024 з посади лікаря-хірурга відділення хірургії № 1 на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України, у зв`язку з скороченням чисельності працівників. Підстави звільнення: заява про відмову від переведення на іншу роботу, попередження про скорочення.

Згідно з відповіддю Комунального некомерційного підприємства Миколаївської міської ради «Міська лікарня швидкої медичної допомоги» (КНП ММР «МЛШМД») на запит лікаря-хірурга ОСОБА_1 від 09.01.2024, наявні такі ставки хірурга: відділення загальної хірургії: завідувач відділення ОСОБА_14 1,0 ставка, лікар-хірург 3,0 ставки: ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 . Лікар-хірург торокальний 1,0 ставка: зайнята 0.5 ст. ОСОБА_18 , вільні 0,5 ставки. Лікар-хірург екстренної допомоги 14,0 ставок: ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_6 , ОСОБА_21 , ОСОБА_10 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_11 , ОСОБА_2 , ОСОБА_9 , ОСОБА_13 (мобілізований) ОСОБА_12 , 0,5 ст. ОСОБА_3 , 0.5 ст. вільні (том 1 а.с. 20).

Вказані відомості узгоджуються з відповіддю КНП ММР «МЛШМД» на адвокатський запит від 25.01.2024 (том 1 а.с. 66) та відповідними наказами директора КНП ММР «МЛШМД» (том 1 а.с. 67-69, том 2).

Відповідно до доповідної записки начальника ВК КНП ММР «Міська лікарня швидкої медичної допомоги» ОСОБА_24 , на момент звільнення ОСОБА_1 були вільні 0,5 ставки лікаря-хірурга торокального відділення загальної хірургії, але ОСОБА_1 не міг займати цю посаду так як не має відповідного сертифікату лікаря-хірурга торокального. Для цілодобової роботи лікарні введені цілодобові чергові пости персоналу, які для лікарів становлять 5,0 шт. одиниць, за якими фізично може бути зайнято 4,0 посади, так як для п`ятої фізичної особи не буде дотримано умов повної зайнятості. Для надання надійного функціонування відділення в цілодобовому режимі та дотримання норм праці, кількість штатних посад повинна перевищувати кількість фізичних осіб. ОСОБА_3 лікар-сумісник, прийнятий за сумісництвом з дотриманням вимог ч. 3 ст. 24 КЗпП України. ОСОБА_6 було звільнено після скорочення, те ж саме стосується і прийняття за сумісництвом лікаря-хірурга ОСОБА_6 і ОСОБА_25 . Про штатний розклад лікарні на 2024 рік не було створено відділення ендоскопії, були 3,0 ставки лікаря-ендоскопіста ОСОБА_1 не міг займати посаду, так як не має відповідного сертифікату лікаря-ендоскопіста. (том 1, а.с. 143).

Відповідно до Протоколу засідання комісії КНП ММР «Міська лікарня швидкої медичної допомоги» з визначення осіб, що мають переважне право на залишення на роботі або щодо яких законодавством встановлено заборону на звільнення від 12.10.2023 комісія слухала голову комісії ОСОБА_26 , яка повідомила присутнім, що згідно до наказу по підприємству від 25.09.2023 №133 «Про скорочення штату працівників», у хурургічному відділенні №1 скороченню підлягають 5 (п`ять) штатних одиниць за посадою (професією) лікарі-хірурги. За результатами проведення оцінки продуктивності праці і кваліфікації лікарів ( ОСОБА_27 , ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , ОСОБА_9 , ОСОБА_15 , ОСОБА_10 , ОСОБА_5 ОСОБА_20 , ОСОБА_18 , ОСОБА_22 ) встановлено, що переважне право на залишення на роботі належить лікарям ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , ОСОБА_9 , ОСОБА_18 , ОСОБА_20 , ОСОБА_5 , ОСОБА_10 , ОСОБА_22 - за результативністю роботи, за кількістю заповнення електронних епізодів, а лікар ОСОБА_1 за результатами аналізу роботи за 2022-2023 роки заповнив 0 епізодів, ОСОБА_27 30 епізодів. Комісія вирішила в строк, передбачений ч.1 ст. 49-2 КЗпП України в письмовій формі попередити лікарів-хірургів відділення хірургії № 1 ОСОБА_27 , ОСОБА_1 про їх вивільнення по причині скорочення штату за посадою (професією) на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України (том 2 а.с. 53-55)

Не погоджуючись з наказом про звільнення, ОСОБА_1 звернувся до суду.

Оцінюючи законність звільнення ОСОБА_1 , надаючи оцінку зібраним у справі доказам, суд виходить з такого.

Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Відповідно до частини першої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

ОСОБА_1 звільнено з займаної посади на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України, у зв`язку з скороченням чисельності працівників.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом, зокрема, у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Процедура вивільнення працівників на підставі пункту 1 частини 1 статті 40 КЗпП України регламентована положеннями частини 2 статті 40, статей 42, 49-2 цього Кодексу, що містять юридичні гарантії забезпечення прав працівників від незаконного звільнення та сприяння у збереженні роботи.

Так, частиною 2 статті 40 КЗпП України передбачено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідно до частини 1 та 2 статті 49-2 цього ж Кодексу, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Вимогами частини 3 статті 49-2 КЗпП України встановлено, що одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган, фізична особа, яка використовує найману працю, пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, у фізичної особи. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, у фізичної особи працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Верховний Суд неодноразово, зокрема у постановах від 11 березня 2020 року у справі №813/1220/16, від 09 липня 2020 року у справі № 809/2894/13-a, наголошував на тому, що однією з правових гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника. При цьому, власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Тобто, роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, які відповідають зазначеним вимогам, що існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 статті 40 КЗпП України, Верховний Суд звертав увагу на обов`язок суду з`ясувати, чи дійсно у відповідача були зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за 2 місяці про наступне вивільнення (постанови від 09 квітня 2020 року у справі № 182/1670/18, від 01 квітня 2020 року у справі № 683/1084/17 та інш.).

Тож у випадку фактичного скорочення займаної працівником посади йому має бути запропонована рівноцінна посада, передбачена новим штатним розписом, а в разі, якщо на таку посаду претендують також інші працівники, роботодавець зобов`язаний провести порівняльний аналіз продуктивності їхньої праці і кваліфікації з метою визначення працівника, який має переважне право на залишення на роботі, як це передбачено частиною першою статті 42 КЗпП України.

Суд встановив факт змін у організації виробництва і праці у роботодавця та скорочення штату працівників, що є підставою для порушення питання про звільнення позивача на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України за умови дотриманням вимог, передбачених частиною третьою статті 49-2 КЗпП України

У правовому висновку, викладеному у постанові Верховного Суду України від 01 квітня 2015 року у справі № 6-40цс15, зазначено, що, оскільки обов`язок щодо працевлаштування працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Аналіз наведених положень закону приводить до висновку, що роботодавець зобов`язаний запропонувати працівнику, який вивільнюється, всі наявні вакансії, які за своєю кваліфікацією може займати працівник, і не лише за місцем його роботи в певному структурному підрозділі, а всі вакансії, які є вільними в межах структури підприємства, установи, організації як юридичної особи в цілому, включаючи її відокремлені підрозділи.

Такий правовий висновок відповідає правовим позиціям Верховного Суду України, викладеним у своїх постановах від 01 квітня 2015 року у справі № 6-40цс15, від 23 березня 2016 року у справі № 6-2487цс15, від 25 травня 2016 року у справі № 6-3048цс15, у постанові Верховного Суду в постанові від 10 вересня 2018 року по справі №487/6407/16-ц.

Також встановлено, що відповідач своєчасно та належним чином повідомив позивача про наступне вивільнення та запропонував вакантні посади. Проте позивач вважає, що на момент його звільнення були вільні посади лікарів, які він міг обіймати, проте відповідач їх не запропонував.

Згідно з штатним розписом на 2023 рік з 01.12.2023 у відділенні загальної хірургії на 50 ліжок 19 посад лікарів. Аналогічна кількість посад лікарів у цьому відділенні і у штатному розписі на 2024 рік (том 2, а.с. 86-89).

З аналізу вказаних штатних розписів, відповідей КНП ММР «Міська лікарня швидкої медичної допомоги» на запит позивача та накази директора КНП ММР «Міська лікарня швидкої медичної допомоги» (том 1 а.с.20, а.с. 66, том 2) судом встановлено, що на час звільнення позивача вказані у штатному розписі посади лікарів у відділенні загальної хірургії є зайнятими не у повному обсязі, а саме вільна 0,5 ставки лікаря-хірурга торакального та 0,5 ставки лікаря-хірга екстренної допомоги.

Однак, як слідує з доповідної записки начальника ВК КНП ММР «Міська лікарня швидкої медичної допомоги» І. Гнатюк, для цілодобової роботи лікарні введені цілодобові чергові пости персоналу, які для лікарів становлять 5,0 шт. одиниць, за якими фізично може бути зайнято 4,0 посади, оскільки для п`ятої посади не буде дотримано умов повної зайнятості. Для надання надійного функціонування відділення в цілодобовому режимі та дотримання норм праці, кількість штатних посад повинна перевищувати кількість фізичних осіб (том 1 а.с. 143).

Отже, фактично 0,5 ставки лікаря-хірурга екстренної допомоги не є вільними.

Окрім цього, суд зазначає, що роботодавець при скороченні чисельності або штату працівників зобов`язаний запропонувати працівнику іншу наявну роботу на підприємстві, якщо така є. Проте закон не зобов`язує роботодавця пропонувати неповний робочий час.

Доводи позивача про те, що відповідач повинен був запропонувати тимчасово вільну посада ОСОБА_13 суд відхиляє, оскільки ОСОБА_13 призваний на вйськову службу і відповідно до ст. 119 КЗпП України за ним зберігаються місце роботи і посада (наказ № 120/к від 21.03.2022 том 2 а.с. 51).

Отже, в розумінні КЗпП України ця посада не є вакантною, а тому не може пропонуватись при скороченні чисельності або штату працівників.

Щодо 0,5 ставки лікаря-хірурга торакального, окрім відсутності у роботодавця пропонувати позивачу неповний робочий час під час скорочення, суд зазначає, що відповідно до п. 7 ПОРЯДКу проведення атестації лікарів, затведженому Наказом Міністерства охорони здоров`я України 22 лютого 2019 року № 446, атестація лікарів на присвоєння або підтвердження кваліфікаційних категорій проводиться за бажанням лікаря. Лікарі, які протягом року після закінчення п`ятирічного строку з дати попередньої атестації не виявили бажання і не подали документи на чергову атестацію та/або лікарі, яким за рішенням атестаційної комісії відмовлено в атестації або присвоєнні (підтвердженні) кваліфікаційної категорії, та/або лікарі, які не працювали більше трьох років за конкретною лікарською спеціальністю не можуть займатися лікарською діяльністю за цією спеціальністю без відновлення медичної практики шляхом проходження стажування (або курсів спеціалізації) відповідно до розділу V цього Порядку.

Позивачем не надано доказів, які свідчать про те, що він виконав вказані вище умови та повідомив про це позивача до звільнення.

Так само позивачем не надано доказів, з урахуванням вимог п. 7 ПОРЯДКу проведення атестації лікарів, що він мав право працювати лікарем ендоскопістом, на що він посилається у позовній заяві, зазначаючи, що цю посаду йому не запропонували.

До того ж, як убачається з матеріалв справи, з 01.12.2023 р. у відділенні ендоскопії 7,0 ставок лікарів, з яких 3,0 ставки лікаря-ендоскопіста екстренної допомоги та вказані ставки зайняті: 0,5 ставки ОСОБА_21 з 01.10.2013 року на підставі наказу № 708-к від 01.10.2013 року; 0,5 ставки ОСОБА_17 з 01.10.2013 на підставі наказу № 708-к від 01.10.2013 року; 0,5 ставки ОСОБА_14 з 01.10.2013 року на підставі наказу № 708-к від 01.10.2013; 0,5 ставки - ОСОБА_19 з 01.10.2013 р. на підставі наказу № 708-к від 01.10.2013 року, з 01.06.2023 переведена на 1,0 ставки згідно наказу № 318/к; 0,5 ставки - лікар ОСОБА_19 з 01.06.2023 переведена на підставі наказу № 283-к (том 2 а.с.57, 124-128).

Із урахуванням зазначеного вище, суд не погоджується з позивачем, що роботодавцем, у порушення вимог частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України, не було виконано свого обов`язку щодо надання пропозицій щодо всіх наявних в установі вакансій, які існували на день звільнення позивача і які він міг би обіймати.

Щодо тверджень позивача про його переважне право на залишення на роботі, суд дійшов такого висновку:

Положеннями частини 1 статті 42 КЗпП України регламентовано, що при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Частиною 2 статті 42 КЗпП України, визначено працівників, яким надається перевага в залишенні на роботі при рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації.

Отже, у першу чергу перевага на залишення на роботі надається особам, які мають більш високу кваліфікацію і продуктивність праці. Тому при вирішенні питання про звільнення працівника роботодавець зобов`язаний перевірити наявність у працівників, посади яких скорочуються, більш високої чи більш низької кваліфікації і продуктивності праці.

Визначальним критерієм для визначення наявності переважного права на залишенні на роботі при скороченні чисельності штату працівників, у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці є саме рівень кваліфікації працівника та продуктивність праці. Тому при вирішенні питання про звільнення працівника роботодавець зобов`язаний перевірити наявність у працівників, посади яких скорочуються, більш високої чи більш низької кваліфікації і продуктивності праці. Для такої перевірки повинні досліджуватись документи та інші відомості про освіту і присвоєння кваліфікаційних розрядів (класів, категорій, рангів), про підвищення кваліфікації, про навчання без відриву від виробництва, про винаходи і раціоналізаторські пропозиції, авторами яких є відповідні працівники, про тимчасове виконання обов`язків більш кваліфікованих працівників, про досвід трудової діяльності, про виконання норм виробітку (продуктивність праці), про розширення зони обслуговування, про збільшення обсягу виконуваної роботи, про суміщення професій тощо. Продуктивність праці і кваліфікація працівника повинні оцінюватися окремо, але в кінцевому підсумку роботодавець повинен визначити працівників, які мають більш високу кваліфікацію і продуктивність праці за сукупністю цих двох показників. При відсутності різниці у кваліфікації і продуктивності праці перевагу на залишення на роботі мають працівники, перелічені в частині другій статті 42 КЗпП України. Для виявлення працівників, які мають це право, роботодавець повинен зробити порівняльний аналіз продуктивності праці і кваліфікації тих працівників, які залишилися на роботі, і тих, які підлягають звільненню. Такий правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 161/7196/19 (провадження № 61-4375св20).

Суд не володіє достатньою інформацією для визначення продуктивності праці будь-якого працівника, оскільки це є прерогативою виключно роботодавця, який володіє повною інформацією про результативність праці, що характеризує ефективність її витрат у виробництві та сфері послуг. Визначення працівників з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці є компетенцією роботодавця. Такі висновки викладені у постановах Верховного Суду від 7 серпня 2019 року у справі № 367/3870/16-ц (провадження № 61-38248св18) та від 01 лютого 2023 року у справі № 607/18097/19 (провадження № 61-3781св22), від 16 серпня 2023 року у справі № 202/825/16-ц (провадження № 61-2164св19).

Судом встановлено, що для визначення переважного права на залишення працівників на роботі відповідачем була створена комісія та протоколом цієї комісії від 12.10.2023 (том 2 а.с. 53-55) за результатами проведення оцінки продуктивності праці і кваліфікації лікарів прийнято рішення попередити лікарів ОСОБА_1 і ОСОБА_27 про їх вивільнення по причини скорочення штату.

Як убачається із вказаного протоколу, комісією враховано досвід роботи за професією, наявність/відсутність категорії, наявність/відсутність стягнення, продуктивність праці (якість виконання посадових обов`язків, дотримання трудової дисципліни, дотримання санітарних норм та правил техніки безпеки). На відміну від інших лікарів, ОСОБА_1 не добре виконує посадові обов`язки, не дотримується трудової дисципліни, а також за 2022-2023 рік заповнив 0 епізодів.

Обговорення продуктивності праці та прийняття рішення комісією, оформлене протоколом від 12.10.2023, підтвердили допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_26 , ОСОБА_28 , ОСОБА_29 , ОСОБА_30 .

Покази свідка ОСОБА_11 про неучасть в засіданні комісії суд оцінює критично, оскільки під час допиту в судовому засіданні він підтвердив, що питання скорочення штату обговорювалося на оперативних нарадах неодноразово. При цьому він не надавав жодних рекомендацій щодо скорочення праціників, оскільки вважає, що це є повноваженнями дирекції закладу. Але можливо він неофіційно висловлював свою думку щодо можливості скорочення певних працівників.

Разом з цим, ОСОБА_31 в судовому засіданні підтвердив, що протягом 2022-2023 р.р. ОСОБА_1 не було внесено до медичної інформаційної системи жодного епізоду, оскільки у нього не працював ключ.

З вказаного протоколу, в сукупності з іншими наявними у справі доказами, встановлено, що ОСОБА_1 хоча і має вищій рівень кваліфікації та досвід роботи порявніно з іншими лікарями, які займали рівнозначну посаду, проте продуктивність його праці є нижчою порівняно з ними.

Згідно відповіді КНП ММР «Міська лікарня швидкої медичної допомоги» на запит суду, ОСОБА_1 за 2022 рік проведено 74 оперативне втручання, за 2023 рік 46 оперативних втручань (том. 2 а.с. 44).

Відповідно до відомостей про внесення електронних записів (том 1 а.с. 145-190), ОСОБА_1 жодного запису протягом 2022-2023 років не вніс, що не оспорювалось ним в судовому засіданні.

Доводи позивача про те, що внесенння/невнесення епізодів не може бути єдиним критерієм оцінки продуктивності праці суд відхиляє оскільки, як видно із протоколу комісії, під час оцінки продуктивності праці оцінювалось не тількі кількість внесених епізодів, а і якість виконання посадових обов`язків, дотримання трудової дисципліни, дотримання санітарних норм та правил техніки безпеки.

Окрім цього, суд звертає увагу, що відповідно до пунктів 2.13, 2.25, посадової інструкції лікаря хірурга хірургічного відділення № 1 КНП ММР «Міська лікарня швидкої медичної допомоги» до завдання та обов`язки лікаря: веде лікарську документацію, лікар зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі ввадити інформацію про пацієнта в Медичну інформаційну систему з якою працює лікарня. З вказаною посадовою інструкцією ОСОБА_1 ознайомлений 12.10.2020 року (том 1, а.с. 63).

Посилання позивача на те, що повинен бути скорочений лікар-сумісник ОСОБА_3 суд відхиляє, оскільки розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця у випадку звільнення з суміщуваної роботи у зв`язку з прийняттям на роботу іншого працівника, який не є сумісником, допускалось до 19.07.2022, тобто до виключення абзацу 4 частини 1 статті 43-1 КЗпП України на підставі Закону № 2352-IX від 01.07.2022.

Доводи позивача про те, що відповідч міг половину ставки передати ОСОБА_3 , змінивши у відділенні організацію праці, а його залишити працювати на ставку лікаря-хірурга екстренної допомоги, суд не бере до уваги, оскільки це право не використовувалось відповідачем, а тому суд не повинен обговорювати питання про доцільність такої перестановки (перегрупування).

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 19 постанови від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» (із змінами і доповненнями), судам слід мати на увазі, що при проведенні звільнення власник або уповноважений ним орган вправі в межах однорідних професій і посад провести перестановку (перегрупування) працівників і перевести більш кваліфікованого працівника, посада якого скорочується, з його згоди на іншу посаду, звільнивши з неї з цих підстав менш кваліфікованого працівника. Якщо це право не використовувалось, суд не повинен обговорювати питання про доцільність такої перестановки (перегрупування).

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що позивач не мав переважного права на залишення на роботі.

З наведеного вище у сукупності слідує висновок, що відповідачем дотримано установлений законом порядок звільнення позивача.

Наявність двох наказів про звільнення із різними підставами звільнення не впливає на причини звільнення п. 1 ст. 40 КЗпП України скорочення чисельності працівників, та окремо не свідчить про його незаконність.

Враховуючи наведене вище, суд вважає, що при звільненні ОСОБА_1 не було порушено його прав, звільнення позивача здійснено відповідно до вимог чинного законодавства, тому позовні вимоги про визнання незаконним наказу директора КНП ММР «Міська лікарня швидкої медичної допомоги» №6/к від 08.01.2024 про звільнення та про поновлення на роботі не підлягають задоволенню.

Відповідно не підлягають задоволенню і похідні вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та компенсації моральної шкоди, оскільки впливають з основних вимог про скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі, у задоволенні яких суд відмовляє.

Підсумовуючи викладене, у задоволенні позову слід відмовити.

За приписами ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, у разі відмови в позові - на позивача.

Враховуючи, що у задоволенні позову відмовлено, судові витрати позивача стягненню не підлягають.

Керуючисть ст.ст. 4, 7, 10, 11-13, 76-83, 141, 259, 263-265, 268, 273, 352, 354-355 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

В задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства Миколаївської міської ради «Міська лікарня швидкої медичної допомоги», третя особа: директор Комунального некомерційного підприємства Миколаївської міської ради «Міська лікарня швидкої медичної допомоги» Дем`янов Олександр Євгенович, про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,стягнення моральної шкоди відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Миколаївського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 .

Відповідач: Комунальне некомерційне підприємство Миколаївської міської ради «Міська лікарня швидкої медичної допомоги», , адреса: м. Миколаїв, вул. Корабелів, 14В.

Третя особа: директор Комунального некомерційного підприємства Миколаївської міської ради «Міська лікарня швидкої медичної допомоги» Дем`янов Олександр Євгенович, адреса: м. Миколаїв, вул. Корабелів, 14В.

Повне судове рішення складено 22 травня 2025 року.

Суддя: З.М. Сухаревич