Ухвала

Іменем України

02 травня 2025 року

м. Київ

справа № 359/1479/24

провадження № 61-3559ск25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Краснощокова Є. В., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником Семенюк Ольгою Григорівною , на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 29 травня 2024 року у складі судді: Семенюти О. Ю., та постанову Київського апеляційного суду від 29 січня 2025 року у складі колегії суддів: Мостової Г. І., Березовенко Р. В., Лапчевської О. Ф., та касаційну скаргу ОСОБА_3 , яка підписана представником ОСОБА_4 , на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 29 травня 2024 року у складі судді: Семенюти О. Ю., та постанову Київського апеляційного суду від 29 січня 2025 року у складі колегії суддів: Мостової Г. І., Березовенко Р. В., Лапчевської О. Ф., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення пені за прострочення сплати аліментів,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2024 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_3 про стягнення пені за прострочення сплати аліментів.

Позов мотивований тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у позивачки народилася дочка ОСОБА_5 , а ІНФОРМАЦІЯ_2 - син ОСОБА_6 . Відомості про батька дітей були записані за вказівкою матері у порядку, передбаченому частиною першою статті 135 СК України.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду від 24 листопада 2022 року визнано ОСОБА_3 батьком ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дочки ОСОБА_5 та сина ОСОБА_6 у розмірі 1/3 частки від заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову, а саме з 22 липня 2019 року, до досягнення старшою дитиною повноліття.

Постановою Київського апеляційного суду від 06 листопада 2023 року рішення суду першої інстанції в частині задоволення вимоги про визнання ОСОБА_3 батьком дітей було змінено шляхом викладення мотивувальної частини судового рішення в частині задоволення вказаної позовної вимоги в редакції, викладеній в постанові суду апеляційної інстанції; рішення Бориспільського міськрайонного суду від 24 листопада 2022 року в частині задоволення вимоги про стягнення з ОСОБА_3 аліментів на утримання дітей було залишено без змін.

Позивачка вказувала, що у зв`язку з тим, що відповідач ухиляється від сплати аліментів на утримання дітей, у нього виникла заборгованість за період часу з 22 липня 2019 року до 31 грудня 2023 року у розмірі 880 414,68 грн та пеня у розмірі 5 697 886,81 грн. Однак розмір неустойки за прострочення сплати аліментів на утримання дітей не може перевищувати 100 % заборгованості.

ОСОБА_1 просила:

стягнути з ОСОБА_3 на її користь пеню за прострочення сплати аліментів на утримання дітей за період часу з 22 липня 2019 року до 31 грудня 2023 року у розмірі 880 414,68 грн.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 29 травня 2024 року

позов ОСОБА_1 задоволено частково;

стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 пеню за прострочення аліментів на утримання дитини у розмірі 3 742,32 грн;

відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 в частині стягнення пені за прострочення аліментів на утримання дитини у більшому розмірі;

вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що:

відповідно до частини першої статті 196 СК України у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості;

суд першої інстанції виходив з того, що зі змісту розрахунку заборгованості зі сплати аліментів вбачається, що у ОСОБА_3 виникла заборгованість зі сплати аліментів на утримання дочки ОСОБА_5 та сина ОСОБА_6 за період часу з 22 липня 2019 року до 31 грудня 2023 року в розмірі 880 414 гривень 68 копійок. Однак рішення Бориспільського міськрайонного суду від 24 листопада 2022 року, яким відповідач був визнаний батьком ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , а також з нього на користь ОСОБА_1 були стягнуті аліменти на утримання дітей, набрало законної сили лише 06 листопада 2023 року. Тому до вказаного дня відповідач цілком законно не вважав себе батьком дітей та не був зобов`язаний сплачувати аліменти на їх утримання до закінчення апеляційного перегляду судового рішення. Ці обставини свідчать про те, що у ОСОБА_3 відсутня вина у виникненні заборгованості зі сплати аліментів на утримання дочки ОСОБА_5 та сина ОСОБА_6 за період часу з 22 липня 2019 року по 05 листопада 2023 року;

зі змісту довідки начальника Драбівського ВДВС у Золотоніському районі Черкаської області ЦМУ МЮ (м. Київ) №6646/26.5-45 від 21 березня 2024 року вбачається, що станом на 01 лютого 2024 року розмір заборгованості зі сплати аліментів на утримання дітей збільшився до 892 59429 грн. З копії платіжної інструкції № 0.0..1 від 15 лютого 2024 року вбачається, що 15 лютого 2024 року ОСОБА_7 сплатив позивачу грошові кошти в розмірі 892 594,29 грн, у такий спосіб він повністю погасив заборгованість зі сплати аліментів на утримання дітей. Однак всупереч частині першій статті 81 ЦПК України ОСОБА_7 та його представник ОСОБА_4 не подали докази на підтвердження поважних причин, що об`єктивно унеможливлювали виконання відповідачем аліментних зобов`язань за період часу з 06 листопада 2023 року по 14 лютого 2024 року. Тому у ОСОБА_1 виникло право вимагати від ОСОБА_3 сплати пені за прострочення аліментів на утримання дітей за період часу з 01 грудня 2023 року по 14 лютого 2024 року, адже заборгованість зі сплати аліментів на утримання дітей за період часу з 06 листопада 2023 року по 30 листопада 2023 року виникла у відповідача лише з 1 грудня 2023 року;

ОСОБА_1 просить стягнути з відповідача пеню зі сплати аліментів на утримання дітей виключно по 31 грудня 2023 року. Тому на виконання частини першої статті 13 ЦПК України суд не розглядає питання про стягнення з ОСОБА_8 пені за прострочення сплати аліментів за інший період часу - з 01 січня 2024 року по 14 лютого 2024 року. Адже для стягнення пені за вказаний період часу ОСОБА_1 слід пред`явити новий позов. Натомість, зі змісту розрахунку, викладеному в позові, вбачається, що розмір пені за прострочення сплати аліментів за період часу з 01 грудня 2023 року по 31 грудня 2023 року склав 3 742,32 грн;

з огляду на це суд виснував про те, що з ОСОБА_8 на користь позивачуи належить стягнути пеню за прострочення сплати аліментів на утримання дочки ОСОБА_5 та сина ОСОБА_6 в розмірі 3742,32 грн. Підстави для стягнення з відповідача пені за прострочення сплати аліментів в більшому розмірі відсутні. Тому у задоволенні позову в частині цієї вимоги ОСОБА_1 слід відмовити.

Постановою Київського апеляційного суду від 29 січня 2025 року:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Семенюк О. Г. задоволено частково;

рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 29 травня 2024 року скасовано та ухвалено нове, яким позов ОСОБА_1 задоволено частково;

стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 пеню за прострочення сплати аліментів на утримання дітей ОСОБА_5 , ОСОБА_6 за період з 07 листопада 2023 року до 31 грудня 2023 року у розмірі 100 000,00 грн;

вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що:

зобов`язання зі сплати аліментів носить періодичний характер і повинне виконуватися щомісяця, тому при розгляді спорів про стягнення на підставі частини першої статті 196 СК України пені від суми несплачених аліментів суд повинен з`ясувати розмір несплачених аліментів за кожним із цих періодичних платежів, установити строк, до якого кожне із цих зобов`язань мало бути виконане, та з урахуванням установленого - обчислити розмір пені виходячи із суми несплачених аліментів за кожен місяць окремо від дня порушення платником аліментів свого обов`язку щодо їх сплати до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, підсумувавши розміри нарахованої пені за кожен із прострочених платежів та визначивши її загальну суму;

апеляційний вважав, що відповідач ОСОБА_7 визнаний батьком дітей ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_4 на підставі рішення суду, яке набрало законної сили 06 листопада 2023 року, а тому саме з дня набрання рішенням суду законної сили 06 листопада 2023 року у відповідача виникли батьківські права та обов`язки відносно ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , визначені сімейним законодавством, зокрема і обов`язок сплати аліментів, стягнутих цим же рішенням суду;

рішенням Бориспільського міськрайонного суду стягнуто з ОСОБА_3 аліменти на дітей, починаючи з 22 липня 2019 року. Заборгованість зі сплати аліментів за період з липня 2019 року (початок періоду стягнення аліментів) по грудень 2023 року становить 880 414,68 грн. Указаний розмір заборгованості визначений державним виконавцем після відкриття 19 грудня 2023 року виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа щодо стягнення аліментів у розрахунку від 31 грудня 2023 року і не спростований відповідачем;

апеляційний суд вказав, що ураховуючи те, що передбачена статтею 196 СК України відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у вигляді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи, а батьківські обов`язки відповідача відносно дітей виникли лише після набрання законної сили рішенням суду про встановлення його батьківства, 06 листопада 2023 року. Апеляційний суд вважав, що вина відповідача у не сплаті аліментів за період з липня 2019 року (початок періоду стягнення аліментів за рішенням суду) по 06 листопада 2023 року (набрання законної сили рішенням суду про встановлення його батьківства) - відсутня. З огляду на це, апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для нарахування та стягненні пені за прострочення сплати аліментів за вказаний вище період;

разом з тим, правильно встановивши початок виникнення у відповідача обов`язку сплати аліментів, визначених рішенням суду - 07 листопада 2023 року (наступний день після набрання рішенням суду законної сили), суд першої інстанції неправильно визначив період стягнення пені (листопад 2023 року) та розмір заборгованості, на яку пеня нараховується (місячний платіж за листопад 2023 року) з огляду на таке. Після ухвалення рішення суду про встановлення його батьківства, 06 листопада 2023 року, відповідач був обізнаний про його обов`язок сплачувати аліменти у розмірі, встановленому рішення суду, та відповідальність за прострочення їх сплати у вигляді неустойки (пені). Як вбачається з розрахунку державного виконавця від 31 грудня 2023 року аліменти за листопад та грудень 2023 року відповідачем не сплачено. Позивачем у позовній заяві порушується питання про стягнення пені за прострочення сплати аліментів по 31 грудня 2023 року включно. Отже, пеня за прострочення сплати аліментів повинна бути нарахована за листопад та грудень 2023 року. Кількість прострочених днів з 07 листопада 2023 року до 31 грудня 2023 року становить 55 днів;

апеляційний суд виснував, що правило про стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення означає, що при обчисленні загальної суми пені за прострочення сплати аліментів ураховується сума несплачених аліментів та кількість днів прострочення. Таким чином, згідно розрахунку апеляційного суду, розмір пені за прострочення сплати аліментів за листопад та грудень 2023 року становить 484 231 грн (880 414 грн 68 коп. х 1% х 55);

апеляційний суд вказав, що згідно з частиною другою статті 196 СК України у редакції на час виникнення спірних правовідносин розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів. При зменшенні розміру неустойки на підставі частини другої статті 196 СК України, апеляційний суд з урахуванням регулювання сімейних правовідносин на засадах справедливості, добросовісності та розумності (частина 9 статті 7 СК України), обставин справи про те, що: відповідач не визнавав та заперечував проти свого батьківства; батьківські обов`язки відповідача відносно дітей виникли лише після набрання законної сили рішенням суду про встановлення його батьківства; обов`язок зі сплати заборгованості по аліментах виник одномоментно 07 листопада 2023 року; заборгованість зі сплати аліментів виникла лише після набрання законної сили рішенням суду про встановлення його батьківства; заборгованість зі сплати аліментів нарахована у значному розмірі; відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати застосовується лише за два місяці; заборгованість зі сплати аліментів сплачена відповідачем у повному обсязі 15 лютого 2024 року, до відкриття провадження у цій справі 15 березня 2024 року, - дійшов висновку про наявність підстав для зменшення розміру неустойки до 100 000 грн;

таким чином, апеляційний суд зробив висновок, що з відповідача підлягає стягненню неустойка, нарахована за період з 07 листопада 2023 року до 31 грудня 2023 року у розмірі 100 000 грн.

ОСОБА_1 18 березня 2025 року засобами поштового зв`язку подала до Верховного Суду касаційну скаргу, яка підписана представником Семенюк О. Г. , на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 29 травня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 29 січня 2025 року (повний текст постанови складено 17 лютого 2025 року).

Ухвалою Верховного Суду від 07 квітня 2025 року касаційну скаргу залишено без руху та встановлено строк для усунення недоліків. Особою, яка подала касаційну скаргу, на виконання ухвали Верховного Суду від 07 квітня 2025 року ці недоліки було усунуто, а саме: подано уточнену касаційну скаргу, у якій ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду і ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Підставою касаційного оскарження судових рішень ОСОБА_1 у касаційній скарзі зазначає неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, оскільки суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду: від 17 листопада 2021 року у справі № 569/14819/19; від 25 квітня 2018 року у справі № 572/1762/15-ц; від 03 квітня 2019 року у справі № 333/6020/16-ц; від 26 червня 2019 року у справі № 522/17771/14-ц; у справі № 520/17217/13-ц.

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що:

суди мали застосувати правові висновки, які містяться у постанові Верховного Суду від 17 листопада 2021 року у справі № 569/14819/19, де зазначено, що пеня за заборгованість зі сплати аліментів нараховується на всю суму несплачених аліментів за кожний день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, у якому не проводилося стягнення. Отже, зобов`язання зі сплати аліментів носить періодичний характер і повинне виконуватися щомісяця, тому при розгляді спорів про стягнення на підставі частини першої статті 196 СК України пені від суми несплачених аліментів суд повинен з`ясувати розмір несплачених аліментів за кожним із цих періодичних платежів, установити строк, до якого кожне із цих зобов`язань мало бути виконане, та з урахуванням установленого - обчислити розмір пені виходячи із суми несплачених аліментів за кожен місяць окремо від дня порушення платником аліментів свого обов`язку щодо їх сплати до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, підсумувавши розміри нарахованої пені за кожен із прострочених платежів та визначивши її загальну суму. Викладене узгоджується з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, висловленими у постановах від 25 квітня 2018 року у справі № 572/1762/15-ц (провадження № 14-37цс18) та від 03 квітня 2019 року у справі № 333/6020/16-ц (провадження № 14-616цс18);

Верховний Суд у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 522/17771/14-ц дійшов висновку про те, що під час розгляду справи суд повинен встановити обставини, з якими закон пов`язує звільнення від відповідальності платника аліментів за їх прострочення або зменшення розміру неустойки. Суд апеляційної інстанції зменшив розмір неустойки зі сплати аліментів ОСОБА_3 , виходячи з власних міркувань, при цьому не навів належних і обґрунтованих доводів, передбачених нормами частини другої статті 196 СК України. У матеріалах справи відсутні будь-які докази складного матеріального або сімейного стану відповідача. Окрім цього, сам відповідач до апеляційного суду з клопотанням про зменшення розміру неустойки (пені) у зв`язку з його тяжким матеріальним або сімейним станом не звертався, доказів на підтвердження таких обставин не надавав;

апеляційним судом не було ураховано висновків Верховного Суду щодо необхідності встановлення обставин, з якими закон пов`язує зменшення розміру неустойки, а саме: не підтверджено матеріальний стан боржника, що може бути підставою для застосування норм частини другої статті 196 СК України;

апеляційний суд у постанові розрахував розмір пені за прострочення сплати аліментів за листопад та грудень 2023 року у розмірі 484 231,00 грн. Але відповідач сплатив аліменти лише 15 лютого 2024 року, тобто суди загубили ще 31 день січня та 14 днів лютого, всього 25 днів. Отже судами невірно нарахований розмір неустойки (пені) за несвоєчасну сплату аліментів, а апеляційний суд безпідставно зменшив неправильно пораховану пеню.

ОСОБА_7 17 березня 2025 року засобами поштового зв`язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу, яка підписана представником ОСОБА_4 , на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 29 травня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 29 січня 2025 року (повний текст постанови складено 17 лютого 2025 року).

Ухвалою Верховного Суду від 07 квітня 2025 року касаційну скаргу залишено без руху та встановлено строк для усунення недоліків. Особою, яка подала касаційну скаргу, на виконання ухвали Верховного Суду від 07 квітня 2025 року ці недоліки було усунуто, а саме: подано уточнену касаційну скаргу, у якій ОСОБА_7 просить скасувати рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Підставою касаційного оскарження судових рішень ОСОБА_7 у касаційній скарзі зазначає неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, оскільки суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду: від 03 квітня 2019 року у справі № 333/6020/16-ц; від 19 січня 2022 року у справі № 711/679/21 та постановах Верховного Суду України від 11 вересня 2013 року у справі № 6-81цс13; від 01 жовтня 2014 року у справі № 6-149цс14.

Касаційна скарга ОСОБА_7 мотивована тим, що:

при винесенні постанови, апеляційний суд неправильно застосував частину першу статті 196 СК України, оскільки: не з`ясував розміру несплачених аліментів за кожним із періодичних платежів; не встановив строк, до якого кожне з аліментних зобов`язань мало бути виконано; при розрахунку загальної суми пені не визначав розміри нарахованої пені за кожен із прострочених платежів, виходячи з суми несплачених аліментів за кожен місяць окремо від дня порушення відповідачем обов`язку щодо їх сплати до дня їх фактичної сплати;

апеляційний суд неправильно визначив кількість днів прострочення, оскільки не урахував, що заборгованість по сплаті аліментів відраховується з першого дня місяця, наступного за місяцем, у якому мали бути сплачені аліменти, а не з дня наступного за днем набрання законної сили рішенням про стягнення аліментів. Також, апеляційний суд неправильно обрахував загальний розмір пені, визначивши, що «розмір пені за прострочення сплати аліментів за листопад та грудень склав 484 231 грн». Сума аліментного платежу за грудень 2023 року та нарахована на нього пеня не повинна була включатися апеляційним судом до загального розміру пені;

відповідно до пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України суд не дослідив зібрані у справі докази. Так, у матеріалах справи наявне клопотання про долучення доказів до матеріалів справи зі змісту якого вбачається, що ухвалою Верховного Суду від 26 квітня 2024 року було зупинено дію рішень у справі № 359/6678/19 в частині стягнення аліментів до закінчення їх перегляду в касаційному порядку. Виконання цих рішень поновлено постановою Верховного Суду від 25 червня 2024 року. Таким чином, рішення про стягнення аліментів підлягало виконанню починаючи з 25 червня 2024 року і у відповідача безспірний обов`язок виконати рішення в частині присуджених до стягнення аліментів виник лише з 25 червня 2024 року;

апеляційний суд не дослідив та не надав належної оцінки доказам часткової сплати (виконання) відповідачем зобов`язання зі сплати аліментів в межах суми платежу за один місяць згідно виконавчого листа від 24 листопада 2022 року у справі № 359/6678/19.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.

Суди встановили, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у ОСОБА_1 народилась дочка ОСОБА_5 , батьком якої був записаний ОСОБА_9 , що підтверджується копією свідоцтва про народження від 23 лютого 2017 року.

ІНФОРМАЦІЯ_2 у ОСОБА_1 народився син ОСОБА_6 , батьком якого був записаний ОСОБА_10 , що підтверджується копією свідоцтва про народження від 14 березня 2019 року.

Відомості про батька дітей були записані за вказівкою ОСОБА_1 в порядку, передбаченому частиною першою статті 135 СК України.

Суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру (частина третя статті 6 Закону України «Про доступ до судових рішень»).

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду від 24 листопада 2022 року в справі № 359/6678/19 (https://reyestr.court.gov.ua/Review/107659263):

позов ОСОБА_1 задоволено частково;

визнано ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , громадянина України, батьком ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ;

стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дітей: дочки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , у розмірі 1/3 частки всіх видів його заробітку (доходу), але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для кожної дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з моменту подання позову, а саме з 22 липня 2019 року, і до дня досягнення ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , повноліття;

у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення аліментів у більшому розмірі відмовлено

Постановою Київського апеляційного суду від 06 листопада 2023 року в справі № 359/6678/19 (https://reyestr.court.gov.ua/Review/114895462):

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення;

апеляційну скаргу ОСОБА_3 , подану представником - адвокатом Сливченко Ю. В., задоволено частково;

рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 24 листопада 2022 року у частині задоволення позовних вимог про визнання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , громадянина України, батьком ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 - змінено, виклавши мотивувальну частину рішення суду у частині задоволення вказаної позовної вимоги у редакції цієї постанови;

рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 24 листопада 2022 року у частині стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання дітей: дочки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , у розмірі 1/3 частки всіх видів його заробітку (доходу), але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для кожної дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з моменту подання позову, а саме з 22 липня 2019 року, і до дня досягнення ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , повноліття - залишено без змін.

Ухвалою Верховного Суду від 26 квітня 2024 року в справі № 359/6678/19 (провадження № 61-17877св23) (https://reyestr.court.gov.ua/Review/119045109):

задоволено заяву ОСОБА_3 про зупинення виконання/дії рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 24 листопада 2022 року та постанови Київського апеляційного суду від 06 листопада 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання батьківства та стягнення аліментів;

зупинено дію рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 24 листопада 2022 року та постанови Київського апеляційного суду від 06 листопада 2022 року в частині задоволеної позовної вимоги про визнання батьківства до закінчення їх перегляду в касаційному порядку;

зупинено виконання рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 24 листопада 2022 року та постанови Київського апеляційного суду від 06 листопада 2022 року в частині задоволеної позовної вимоги про стягнення аліментів до закінчення їх перегляду в касаційному порядку.

Постановою Верховного Суду від 25 червня 2024 року в справі № 359/6678/19 (провадження № 61-17877св23) (https://reyestr.court.gov.ua/Review/120029396):

касаційну скаргу ОСОБА_3 залишено без задоволення.

рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 24 листопада 2022 року у незміненій частині та постанову Київського апеляційного суду від 06 листопада 2023 року залишено без змін.

поновлено дію рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 24 листопада 2022 року та постанови Київського апеляційного суду від 06 листопада 2023 року в частині задоволеної позовної вимоги про визнання батьківства;

поновлено виконання рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 24 листопада 2022 року та постанови Київського апеляційного суду від 06 листопада 2023 року в частині задоволеної позовної вимоги про стягнення аліментів.

Суди встановили, що відповідно до відповіді Драбівського ВДВС у Золотінському районі Черкаської області від 19 січня 2024 року постановою від 19 грудня 2023 року відкрито виконавче провадження № НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчого листа № 359/6678/19.

Станом на 31 грудня 2023 року державним виконавцем нараховано заборгованість за період з липня 2019 року по грудень 2023 року у розмірі 880 414,68 грн.

Згідно з довідкою Драбівського ВДВС у Золотінському районі Черкаської області від 21 березня 2024 року № 6646/26.5-45 станом на 01 лютого 2024 року заборгованість ОСОБА_3 зі сплати аліментів у межах виконавчого провадження № НОМЕР_1 становила 892 594,29 грн.

15 лютого 2024 року заборгованість у сумі 892 594,29 грн сплачена ОСОБА_3 на рахунок ОСОБА_1 . Станом на 29 лютого 2024 року заборгованість відсутня.

Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частина дев`ята статті 7 СК України).

Загальні засади (принципи) приватного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, у першу чергу, акти сімейного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах сімейного законодавства (див. постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 25 січня 2021 року в справі № 758/10761/13-ц (провадження № 61?19815сво19), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 24 лютого 2025 року в справі № 206/4992/21 (провадження № 61-12735сво23)).

Сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу (частина перша статті 15 СК України).

Якщо в результаті психічного розладу, тяжкої хвороби або іншої поважної причини особа не може виконувати сімейного обов`язку, вона не вважається такою, що ухиляється від його виконання (частина третя статті 15 СК України).

Невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, встановлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін (частина четверта статті 15 СК України).

Касаційний суд вже підкреслював, що:

учасники сімейних правовідносин можуть мати особисті та майнові суб`єктивні сімейні обов`язки. Свої обов`язки учасники сімейних відносин здійснюють різними способами: здійснення активних дій; утримання від здійснення активних дій. Якщо невиконання особистих обов`язків учасників сімейних відносин у випадках, передбачених в законі, може припинятися або не зумовлювати відповідних наслідків, то невиконання сімейного обов`язку майнового характеру не допускається. Оскільки на відміну від особистих, майнові обов`язки можуть виконуватися незалежно від самого носія такого обов`язку за допомогою інших суб`єктів;

невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування відповідних правових наслідків, що можуть визначатися в: нормах СК України; домовленості (договорі) сторін. Наслідки невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку можуть мати: особистий характер, коли негативний вплив відбувається на особисту сферу зобов`язаної особи; майновий характер, якщо такий вплив здійснюється на майнову сферу зобов`язаної особи (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 січня 2022 року в справі № 711/679/21 (провадження № 61-18434св21), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 24 лютого 2025 року в справі № 206/4992/21 (провадження № 61-12735сво23)).

Батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття (стаття 181 СК України).

У разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості. У разі застосування до особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду, заходів, передбачених частиною чотирнадцятою статті 71 Закону України «Про виконавче провадження», максимальний розмір пені повинен дорівнювати різниці між сумою заборгованості та розміром застосованих заходів примусового виконання, передбачених частиною чотирнадцятою статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» (частина перша статті 196 СК України).

Положення ЦК України субсидіарно застосовуються для регулювання сімейних відносин. Стягнення пені, передбаченої абзацом 1 частини першої статті 196 СК України, можливе лише у разі виникнення заборгованості з вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти. У СК України не передбачено випадки, коли вина платника аліментів виключається. У такому разі підлягають застосуванню норми цивільного законодавства. Якщо платник аліментів доведе, що вжив всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання, то платник аліментів є невинуватим у виникненні заборгованості і підстави стягувати неустойку (пеню) відсутні. Саме на платника аліментів покладено обов`язок доводити відсутність своєї вини в несплаті (неповній сплаті) аліментів (див, зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 грудня 2020 року у справі № 661/905/19 (провадження № 61-16670сво19), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 24 лютого 2025 року в справі № 206/4992/21 (провадження № 61-12735сво23)).

Стягнення пені, передбаченої абзацом 1 частини першої статті 196 СК України, можливе лише у разі виникнення заборгованості з вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти. У СК України не передбачено випадки, коли вина платника аліментів виключається. Очевидно, що в такому разі підлягають застосуванню норми цивільного законодавства. Якщо платник аліментів доведе, що вжив всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання, то платник аліментів є невинуватим у виникненні заборгованості, і підстави стягувати неустойку (пеню) відсутні. Саме на платника аліментів покладено обов`язок доводити відсутність своєї вини в несплаті (неповній сплаті) аліментів. Розмір пені за місячним платежем розраховується так: заборгованість зі сплати аліментів за конкретний місяць (місячний платіж) необхідно помножити на кількість днів заборгованості, які відраховуються з першого дня місяця, наступного за місяцем, у якому мали бути сплачені, але не сплачувалися аліменти, до дня їх фактичної виплати (при цьому день виконання зобов`язання не включається до строку заборгованості) та помножити та 1 відсоток. Тобто, заборгованість за місяць х кількість днів заборгованості х 1 %. При застосуванні формулювання «не більше 100 відсотків заборгованості» в абзаці 1 частини 1 статті 196 СК України якщо обмежувати нарахування пені поточною заборгованістю (тобто, тією яка існує за всі місяці станом на момент пред`явлення позову чи на інший момент), то при пред`явленні позову за період коли існувало прострочення, а на момент пред`явлення позову поточна заборгованість відсутня, то і не буде межі, яку не повинна перевищувати пеня. Як наслідок, очевидно, що потрібно розмежовувати сукупну поточну заборгованість та заборгованість за аліментами за певний місяць. Колегія суддів, з урахуванням принципу розумності, вважає, що оскільки пеня є змінною величиною, основою для обчислення якої є саме заборгованість за аліментами за певний місяць, то формулювання «не більше 100 відсотків заборгованості» означає, що розмір пені не повинен перевищувати розміру заборгованості, на яку вона нараховується. У разі, якщо позивач, з урахуванням принципу диспозитивності пред`явив позов про стягнення пені за декілька місяців, то розмір пені за ці місяці не повинен перевищувати сукупний розмір заборгованості, на яку вона нараховується (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 січня 2022 року в справі № 711/679/21 (провадження № 61-18434св21)).

Велика Палата Верховного Суду звертала увагу, що право суду на зменшення неустойки є проявом принципу пропорційності у цивільному праві (див.: пункт 8.25 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19), пункт 85 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18)).

Розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів (частина друга статті 196 СК України).

Касаційний суд зауважує, що:

парламент встановив у частині першій статті 196 СК максимальну межу для пені, передбачивши, що розмір пені не повинен перевищувати розміру заборгованості, на яку вона нараховується. Окрім цього в сфері судового розсуду перебуває вирішення питання про зменшення пені (частина друга статті 196 СК). Тобто алгоритм визначення розміру пені, який підлягає стягненню на користь одержувача аліментів, полягає в наступному: спочатку, з урахуванням максимальної межі, визначається пеня; після цього з`ясовується чи є підстави для її зменшення;

при вирішенні питання про стягнення пені (статті 196 СК) законодавець надає суду право зменшувати розмір пені, а не звільняти платника аліментів від її сплати;

тлумачення частини другої статті 196 СК свідчить, що в ній не передбачено вимог щодо обов`язкової наявності одночасно двох підстав, а тому достатнім для зменшення неустойки може бути наявність лише однієї з них. Суд при вирішенні питання про зменшення розміру неустойки враховує матеріальний та/або сімейний стан платника аліментів;

саме на платника аліментів покладено обов`язок доводити матеріальний та/або сімейний стан платника аліментів як підстав для зменшення розміру пені. Такий матеріальний та/або сімейний стан платника аліментів має доводитися платником на момент коли відбулося прострочення чи повна несплата аліментів;

визначення справедливого та розумного розміру пені при застосуванні конструкції зменшення розміру пені належить до суддівського розсуду. Суд має забезпечити, щоб зменшення пені не порушувало права одержувача аліментів, але водночас не створювало надмірного фінансового навантаження для платника аліментів. Пеня має бути співрозмірною з правопорушенням (зокрема, прострочення, невиконанням зобов`язань, наявність/відсутність часткової оплати). Розмір пені має залишатися співрозмірним із розміром основного зобов`язання, тому суд не може зменшувати пеню до такої міри, що виключала б її роль як «стимулу» для своєчасного виконання аліментних зобов`язань.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Апеляційний суд встановив, що: позивачка просила стягнути пеню за прострочення сплати аліментів з 22 липня 2019 року до 31 грудня 2023 року включно; саме з дня набрання 06 листопада 2023 року рішенням Бориспільського міськрайонного суду від 24 листопада 2022 року у справі № 359/6678/19 законної сили у відповідача виникли батьківські права та обов`язки відносно дітей ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , визначені сімейним законодавством, зокрема і обов`язок сплати аліментів, стягнутих цим же рішенням суду; розмір пені за прострочення сплати аліментів за листопад та грудень 2023 року становить 484 231,00 грн (880 414,68 грн х 1% х 55); підставами для зменшення розміру неустойки до 100 000 грн є наступні обставини: відповідач не визнавав та заперечував проти свого батьківства; батьківські обов`язки відповідача відносно дітей виникли лише після набрання законної сили рішенням суду про встановлення його батьківства; обов`язок зі сплати заборгованості зі сплати аліментів виник одномоментно 07 листопада 2023 року; заборгованість зі сплати аліментів виникла лише після набрання законної сили рішенням суду про встановлення його батьківства; заборгованість зі сплати аліментів нарахована у значному розмірі; відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати застосовується лише за два місяці; заборгованість зі сплати аліментів сплачена відповідачем у повному обсязі 15 лютого 2024 року до відкриття провадження у цій справі 15 березня 2024 року.

За таких обставин, апеляційний суд обґрунтовано зробив висновок про наявність підстав для зменшення розміру неустойки до 100 000 грн.

Основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, диспозитивність (пункт 5 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (частина друга статті 12 ЦПК України).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

У цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин), та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача.

Отже, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Таким чином, суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 червня 2022 року в справі № 602/1455/20 (провадження № 61-475св22)).

В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову (частина шоста статті 367 ЦПК України).

Таким чином, аргумент касаційної скарги ОСОБА_1 про те, що пеня за заборгованість зі сплати аліментів нараховується на всю суму несплачених аліментів за кожний день прострочення її сплати і суди мали стягнути пеню за січень та лютий 2024 року необґрунтований, оскільки таких вимог позивачка не заявляла.

Аргумент касаційної скарги ОСОБА_1 про те, що суд не встановив обставин, з якими закон пов`язує зменшення розміру неустойки, і сам відповідач до апеляційного суду з клопотанням про зменшення розміру неустойки (пені) у зв`язку з його тяжким матеріальним або сімейним станом не звертався є необґрунтованим, оскільки зменшення розміру неустойки відповідно до частини другої статті 196 СК України перебуває в сфері судового розсуду. Апеляційний суд, при зменшенні розміру пені урахував обставини справи, зокрема значну заборгованість зі сплати аліментів, яка виникла одномоментно та те, що заборгованість зі сплати аліментів сплачена відповідачем у повному обсязі 15 лютого 2024 року, до відкриття провадження у цій справі 15 березня 2024 року.

Посилання ОСОБА_1 у касаційній скарзі на висновки, зроблені у постановах Верховного Суду: від 17 листопада 2021 року у справі № 569/14819/19; від 25 квітня 2018 року у справі № 572/1762/15-ц; від 03 квітня 2019 року у справі № 333/6020/16-ц; від 26 червня 2019 року у справі № 522/17771/14-ц; у справі № 520/17217/13-ц необґрунтовані, оскільки не свідчить про те, що апеляційний суд застосував норму права без урахування указаних висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.

Аргументи касаційної скарги ОСОБА_3 про те, що апеляційний суд неправильно застосував частину першу статті 196 СК України та неправильно визначив кількість днів прострочення касаційний суд відхиляє, оскільки апеляційним судом при визначенні розміру пені, що підлягала до стягнення з відповідача, застосовано частину другу статті 196 СК України та зменшено її розмір.

Аргументи касаційної скарги ОСОБА_3 про те, що оскільки ухвалою Верховного Суду від 26 квітня 2024 року було зупинено дію рішень у справі № 359/6678/19 в частині стягнення аліментів і поновлено їх виконання 25 червня 2024 року, а тому рішення про стягнення аліментів підлягало виконанню починаючи з 25 червня 2024 року і у відповідача безспірний обов`язок виконати рішення в частині присуджених до стягнення аліментів виник лише з 25 червня 2024 року необгрунтований. Відповідно до частини другої статті 273 ЦПК України у разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Відповідач заборгованість зі сплати аліментів сплатив у повному обсязі 15 лютого 2024 року, до відкриття провадження у цій справі 15 березня 2024 року.

Посилання ОСОБА_3 у касаційній скарзі на висновки, зроблені у постановах Верховного Суду: від 03 квітня 2019 року у справі № 333/6020/16-ц; від 19 січня 2022 року у справі № 711/679/21 та постановах Верховного Суду України від 11 вересня 2013 року у справі № 6-81цс13; від 01 жовтня 2014 року у справі № 6-149цс14 необґрунтовані, оскільки не свідчить про те, що апеляційний суд застосував норму права без урахування указаних висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Аналіз змісту оскарженої постанови апеляційного суду свідчить, що касаційна скарга є необґрунтованою, оскільки Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

У пункті 1 частини третьої статті 411 ЦПК України передбачено, що підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу.

Оскільки суд касаційної інстанції зробив висновок про необґрунтованість касаційної скарги на підставі пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України, то відсутні підстави для висновку про те, що суд не дослідив зібрані у справі докази згідно пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України.

Керуючись статтями 260, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , яка підписана представником Семенюк Ольгою Григорівною , на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 29 травня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 29 січня 2025 року та касаційною скаргою ОСОБА_3 , яка підписана представником ОСОБА_4 , на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 29 травня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 29 січня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення пені за прострочення сплати аліментів.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Крат

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков