Справа № 727/2490/25
Провадження № 2/727/891/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2025 року м. Чернівці

Шевченківський районний суд м. Чернівців в складі:

головуючого судді Дубець О.С.

за участю секретаря судового засідання Вовкун Н.Ю.,

позивача не з`явилась

представника позивача адвокатки Пустовіт І.Я.

представника відповідача Генцарюк М.-Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Шевченківського районного суду м. Чернівців цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Чернівецької міської ради про визнання недійсним договору про порядок перерахунку та використання коштів для створення і розвитку інфраструктури м. Чернівців,

ВСТАНОВИВ:

І. ОПИСОВА ЧАСТИНА

Зміст позовних вимог та процесуальні дії вчинені в ході справи

ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до Чернівецької міської ради про визнання недійсним договору про порядок перерахунку та використання коштів для створення і розвитку інфраструктури м. Чернівців, в якому просить:

-визнати недійсним Договір про порядок перерахунку та використання коштів для створення і розвитку інфраструктури м.Чернівців від 20 серпня 2020 року, укладений між ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) та Чернівецькою міською радою ().

Ухвалою суду від 10 березня 2025 року у справі відкрито спрощене позовне провадження, розгляд справи вирішено проводити з повідомленням (викликом) сторін. Цією ж ухвалою відповідачу був наданий строк для подання відзиву на позову заяву.

У встановлений судом строк від відповідача надійшов відзив на позовну заяву в якому останній просить суд:

-у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Ухвалою суду від 14 травня 2025 року відмовлено у задоволенні клопотання представника Чернівецької міської ради про зупинення провадження у справі № 727/2490/25 до вирішення Верховним Судом справи № 727/4375/24.

У відповідності до частини 1 статті 244 ЦПК України судом відкладено ухвалення та проголошення судового рішення до 19 травня 2025 року.

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача

В обґрунтування заявлених вимог позивачка зазначає, що вона на підставі договору купівлі-продажу від 03 липня 2017 року є власницею незавершеної будівництвом нежитлової будівлі літ. «Е», відсоток готовності 73%, яка складає 10/1000 часток нежитлових будівель, що по АДРЕСА_1 .

Також вона є користувачем земельної ділянки по АДРЕСА_1 загальною площею 0,0918 га на підставі договору оренди землі, укладеного з Чернівецькою міською радою 30 липня 2018 року за №10841, який в подальшому неодноразово поновлювався та останнім рішенням 60 сесії Чернівецької міської ради VІІІ скликання від 30 січня 2025 року за №2178 поновлений на 5 років, цільове призначення земельної ділянки - для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості, включаючи об`єкти оброблення відходів, зокрема із енергогенеруючим блоком.

З метою реконструкції належної позивачці будівлі, вона звернулася до Департаменту містобудівного комплексу та земельних відносин Чернівецької міської ради за отриманням містобудівних умов та обмежень для проектування об`єкта будівництва на АДРЕСА_1 . 07 березня 2019 року їй були видані містобудівні умови та обмеження для проектування об`єкта будівництва будівництво складської будівлі на АДРЕСА_1 за №392-МУО.

Пізніше, 20 серпня 2020 року за пропозиціє Чернівецької міської ради між позивачкою та відповідачем був укладений договір про порядок перерахунку та використання коштів для створення і розвитку інфраструктури м.Чернівців, за умовами якого позивачка зобов`язалася перерахувати до відповідного місцевого бюджету кошти для створення і розвитку інфраструктури міста у розмірі 278440,60 грн. в строк до 08 липня 2023 року.

Посилається на те, що вказаний Договір був укладений на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» № 132-IX від 20 вересня 2019 року. Ініціатором укладення вказаного договору була виключно Чернівецька міська рада. Позивачка наміру та вільного волевиявлення на укладення вказаного договору не мала, але вимушена була його підписати, оскільки представник відповідача запевнив її в обов`язковості укладення такого договору.

При цьому, відповідач, на думку позивачки, навмисно не повідомив її про те, що Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» № 132-IX від 20 вересня 2019 року з 01 січня 2020 року виключено статтю 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», яка зобов`язувала замовника будівництва сплачувати пайовий внесок, а тому укладення договору про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту не було обов`язковим.

Разом з тим, відповідач запевнив позивачку в тому, що без укладення між нею та Чернівецькою міською радою договору про порядок перерахунку та використання коштів для створення і розвитку інфраструктури м.Чернівці, реалізація нею будівництва складської будівлі по АДРЕСА_1 буде неможливою, чим ввів позивачку в оману.

Позивач про обставину виключення із Закону вказаної статті не знала, вважаючи, що укладення спірного договору є обов`язковим згідно із законодавством України.

Також позивачка посилається на те, що під час розгляду справи №727/4375/24 Шевченківським районним судом м. Чернівців (рішення від 24 вересня 2024 року) та Чернівецьким апеляційним судом (постанова від 22 січня 2025 року) за позовом Чернівецької міської ради до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за Договором про порядок перерахунку та використання коштів для створення і розвитку інфраструктури м. Чернівці було встановлено, що з моменту укладення договору будівництво складської будівлі на АДРЕСА_1 розпочато не було, а також позивачкою не було отримано будь-яких дозвільних чи погоджувальних документів.

З урахуванням викладеного, з посиланням на статті 203, 215, 230 ЦК України, просила суд визнати оспорюваний договір недійсним, оскільки останній був вчинений під впливом обману.

Чернівецька міська рада у відзиві на заперечення позову ОСОБА_1 посилалась на таке.

Відповідно до положень статей 627, 628, 629 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Представник відповідача посилається на те, що позивачкою помилково зазначено, що Договір про порядок перерахунку та використання коштів від 20 серпня 2020 року укладений на виконання частин 1-3, 8-9 статті 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» від 17 лютого 2011 року №3038-VI (в редакції, що діяла до 01 січня 2020 року).

В свою чергу оспорюваний Договір між Чернівецькою міською радою та ОСОБА_1 від 20 серпня 2020 року укладений на виконання статті 31 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» та жодних посилань на статтю 40 цього Закону в ньому немає.

Також представник відповідача вказує, що неаргументованими є доводи позивачки в частині посилання на частини 1 та 2 статі 215 ЦК України.

Наміри позивачки щодо визнання недійсним договору, є нічим іншим, як приховане бажання односторонньої відмови від зобов`язання.

В судовому засіданні представник позивачки адвокатка Пустовіт І.Я. підтримала позовні вимоги з мотивів, викладених в позовній заяві та просила суд їх задовольнити. Додатково пояснила, що будівництво у зв`язку із карантином, викликаним вірусом COVID-19, а пізніше, з початком повномасштабного вторгнення Російської федерації на територію України, розпочато не було до теперішнього часу.

Представник відповідача позовні вимоги не визнала та просила суд відмовити у задоволенні позову з мотивів, наведених у відзиві на позов. Наголосила на тому, що відповідно до норм ЦК України сторони вільні в укладанні договору та позивачка помилково вважає, що оспорюваний Договір укладений на виконання вимог статті 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності».

ІІ. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Фактичні обставини справи, встановлені судом та зміст спірних правовідносин

Дослідивши докази по справі судом встановлені такі фактичні обставини справи та зміст спірних правовідносин.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 03 липня 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Заленською М.В., зареєстрованого в реєстрі за № 865, є власницею незавершеної будівництвом нежитлової будівлі літ. «Е», відсоток готовності 73%, яка складає 10/1000 часток нежитлових будівель, розташованого по АДРЕСА_1 та зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 03 липня 2017 року за №91011672.

Позивачка є користувачем земельної ділянки на АДРЕСА_1 загальною площею 0,0918 га на підставі договору оренди землі, укладеного з Чернівецькою міською радою 30 липня 2018 року за №10841, який в подальшому неодноразово поновлювався та останнім рішенням 60 сесії Чернівецької міської ради VІІІ скликання від 30 січня 2025 року за №2178 поновлений на 5 років, цільове призначення земельної ділянки - для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості, включаючи об`єкти оброблення відходів, зокрема із енергогенеруючим блоком.

Згідно із затвердженими наказом Департаменту містобудівного комплексу та земельних відносин Чернівецької міської ради від 07 березня 2019 року № 392-МУО ОСОБА_1 отримала Містобудівні умови та обмеження для проектування об`єкта будівництва будівництво складської будівлі за адресою: АДРЕСА_1 .

20 серпня 2020 року між Чернівецькою міською радою та ОСОБА_1 був укладений Договір про порядок перерахунку та використання коштів для створення і розвитку інфраструктури м. Чернівці (далі Договір). Договір укладений на виконання статей 6 та 627 ЦК України, статей 18, 31 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні».

Відповідно до п. 1.1. вказаного Договору ОСОБА_1 зобов`язалася при здійсненні будівництва складської будівлі по АДРЕСА_1 перерахувати до відповідного міського бюджету до 08 липня 2023 року кошти для створення і розвитку інфраструктури міста Чернівці (пайовий внесок) в сумі 278440,60 грн.

Пунктом 2.2. Договору передбачено, що пайовий внесок у 278440, 60 грн. підлягає до сплати замовником відповідно до розрахунку, який є невід`ємною частиною Договору.

Пунктом 3 Додатку до Договору визначено, що на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» від 20 вересня 2019 року № 132-ІХ ОСОБА_1 сплачує кошти пайової участі в сумі 278440,60 грн на розвиток інфраструктури м. Чернівців.

Відповідно до п. 3.1. Додатку до Договору кошти пайової участі сплачуються до 08 липня 2023 року (в разі здачі об`єкта в експлуатацію раніше вказаного строку, Замовник зобов`язаний сплатити кошти пайової участі в повному обсязі до прийняття його в експлуатацію).

З урахуванням наведених позицій сторін та встановлених обставин справи, судом встановлено, що предметом даного позову є визнання недійним Договору про порядок перерахунку та використання коштів для створення і розвитку інфраструктури м.Чернівців від 20 серпня 2020 року, укладений між ОСОБА_1 та Чернівецькою міською радою у зв`язку із введенням позивачки в оману.

Релевантні джерела права й акти, їх застосування та позиція суду

Положеннями частини 1 статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до положень статей 12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, а кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частин першої-третьої, восьмої-дев`ятої статті 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» від 17 лютого 2011 року №3038-VI (в редакції, що діяла до 01 січня 2020 року) порядок залучення, розрахунку розміру і використання коштів пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту встановлюють органи місцевого самоврядування відповідно до цього Закону.

Замовник, який має намір щодо забудови земельної ділянки, у відповідному населеному пункті, зобов`язаний взяти участь у створенні і розвитку інженерно - транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту. Пайова участь у розвитку інфраструктури населеного пункту полягає у перерахуванні замовником до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку зазначеної інфраструктури. Розмір пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту визначається протягом десяти робочих днів з дня реєстрації органом місцевого самоврядування звернення замовника про укладення договору про пайову участь та доданих до нього документів, що підтверджують вартість будівництва об`єкта, з техніко-економічними показниками. У разі зміни замовника розмір пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту зменшується на суму коштів, сплачених попереднім замовником відповідно до укладеного ним договору про пайову участь. Договір про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту укладається не пізніше ніж через 15 робочих днів з дня реєстрації звернення замовника про його укладення, але до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію.

З 01 січня 2020 року набули чинності норми Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» № 132-IX від 20 вересня 2019 року, якими була виключена стаття 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності».

Пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» передбачено, що:

- договори про сплату пайової участі, укладені до 1 січня 2020 року, є дійсними та продовжують свою дію до моменту їх повного виконання;

- установлено, що протягом 2020 року замовники будівництва на земельній ділянці у населеному пункті перераховують до відповідного місцевого бюджету кошти для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту (далі - пайова участь) у такому розмірі та порядку: 1) розмір пайової участі становить (якщо менший розмір не встановлено рішенням органу місцевого самоврядування, чинним на день набрання чинності цим Законом): для нежитлових будівель та споруд - 4 відсотки загальної кошторисної вартості будівництва об`єкта; для житлових будинків - 2 відсотки вартості будівництва об`єкта, що розраховується відповідно до основних показників опосередкованої вартості спорудження житла за регіонами України, затверджених центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну житлову політику і політику у сфері будівництва, архітектури, містобудування; 3) замовник будівництва зобов`язаний протягом 10 робочих днів після початку будівництва об`єкта звернутися до відповідного органу місцевого самоврядування із заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва, до якої додаються документи, які підтверджують вартість будівництва об`єкта. Орган місцевого самоврядування протягом 15 робочих днів з дня отримання зазначених документів надає замовнику будівництва розрахунок пайової участі щодо об`єкта будівництва; 4) пайова участь сплачується виключно грошовими коштами до прийняття відповідного об`єкта будівництва в експлуатацію; 5) кошти, отримані як пайова участь, можуть використовуватися виключно для створення і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури відповідного населеного пункту; 6) інформація щодо сплати пайової участі зазначається у декларації про готовність об`єкта до експлуатації або в акті готовності об`єкта до експлуатації.

Таким чином, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» №132-ІХ від 20 вересня 2019 року виключено статтю 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» та встановлено імперативну спеціальну норму щодо сплати пайової участі, згідно з якою замовник вже не звертається із заявою про укладення договору, а звертається із заявою про визначення розміру пайової участі, отримує розрахунок, сплачує її до прийняття відповідного об`єкта будівництва в експлуатацію та інформацію щодо сплати зазначає вже безпосередньо у декларації. Жодних інших додаткових вимог, обов`язків, процедур спеціальною імперативною нормою, яка регулює відносини сплати пайової участі не передбачено.

Отже, за змістом Закону №132-IX і Прикінцевих та перехідних положень до нього, з 01 січня 2020 року у замовників будівництва відсутній обов`язок укладати з органом місцевого самоврядування відповідний договір про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту. Дійсними та такими, що продовжують свою дію до моменту їх виконання, є лише договори про пайову участь, укладені до 01 січня 2020 року.

Як вказував Верховний Суд у справах №909/1143/19, №902/4442/19, з 01 січня 2020 року набули чинності норми Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні», які скасовують статтю 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» та, відповідно, із скасуванням статті 40 Закону положення Порядку про пайову участь замовників будівництва у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста не відповідають нормам вказаного Закону.

Подібний висновок викладено і в постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 04 лютого 2022 року у справі №909/1135/19 та постанові Верховного Суду від 14 липня 2022 року у справі № 910/9626/20.

Як встановлено судом, 20 серпня 2020 року між Чернівецькою міською радою та ОСОБА_1 був укладений Договір про порядок перерахунку та використання коштів для створення і розвитку інфраструктури м.Чернівців, згідно з яким позивачка зобов`язалася при здійсненні будівництва складської будівлі по АДРЕСА_1 перерахувати до відповідного місцевого бюджету до 08 липня 2023 року кошти для створення і розвитку інфраструктури міста Чернівці (пайова участь) в сумі 278440,60 грн.

Судом встановлено, що станом на 2020 рік ОСОБА_1 не виступала замовником будівництва, а тому не повинна була укладати договір про порядок перерахунку та використання коштів для створення і розвитку інфраструктури.

Доказів того, що ОСОБА_1 взагалі розпочала будівництво, під час судового розгляду справи здобуто не було. Матеріали справи містять тільки Містобудівні умови та обмеження для проектування об`єкта будівництва, затверджені наказом Департаменту містобудівного комплексу та земельних відносин Чернівецької міської ради 07 березня 2019 року за № 392-МУО.

Враховуючи наведене суд доходить висновку, що правових підстав для укладання оспорюваного договору на дату його підписання (20 серпня 2020 року) не було, оскільки на той час вже було відсутнє положення закону, яке б зобов`язувало позивача сплачувати відповідні кошти пайової участі у розвиток інфраструктури міста та укладати відповідний договір.

Статтею 11 ЦК України встановлено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Згідно з частиною 1 статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з частиною 1 статі 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

У відповідності до частини 1 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до пункту другого постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

З урахуванням наведеного суд доходить висновку, що укладення оспорюваного Договору пайової участі прямо суперечить вимогам Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» в редакції на час його підписання.

При його укладенні не було додержано вимоги частини 1 статті 203 ЦК України, згідно з якою зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, що є підставою недійсності правочину.

Згідно з частиною 1 статті 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Частина 1 статті 229 ЦК України визначає, що якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей майна, які значно знижують його цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до пункту двадцятого постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

У вирішенні спорів про визнання правочинів недійсними на підставі статей 230, 233 ЦК України суди повинні мати на увазі, що відповідні вимоги можуть бути задоволені за умови доведеності позивачем фактів обману, наявності тяжких обставин і наявності їх безпосереднього зв`язку з волевиявленням другої сторони щодо вчинення правочину.

Враховуючи вищенаведені приписи діючого законодавства та на підставі встановлення фактичних обставин справи, суд доходить висновку, що при укладенні оспорюваного Договору не було додержано вимоги частини першої статті 203 ЦК України, згідно з якою зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, що є підставою недійсності правочину, оскільки на момент укладання спірного правочину, з урахуванням норми Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» від 20 вересня 2019 року №132-IX, з 01 січня 2020 року у замовників будівництва був відсутній обов`язок укладати з органом місцевого самоврядування відповідний договір про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту.

Суд не бере до уваги посилання відповідача на те, що позивачка, як учасник цивільних правовідносин, є вільною в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості, оскільки з урахуванням встановлених обставин справи вважає, що відповідач не дотримався загальних засад цивільного законодавства таких, як справедливість, добросовісність та розумність.

Верховний Суду в постанові від 16 травня 2018 року у справі № 449/1154/14 виснував, що добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Разом з тим, знаючи, що норми чинного на момент укладення оспорюваного Договору законодавства не містили обов`язку забудовника укладати Договір про пайову участь, відповідач тим не менше ініціював укладення такого Договору із позивачкою та підписав його.

Висновки суду за результатами розгляду справи

Щодо суті позовних вимог

Таким чином оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд доходить висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до Чернівецької міської ради про визнання недійсним Договору про порядок перерахунку та використання коштів для створення і розвитку інфраструктури від 20 серпня 2020 року є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Щодо судових витрат

Відповідно до частини першої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Частиною першою статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З урахуванням наведеного з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню сплачений судовий збір в розмірі 1211,20 грн.

Про стягнення інших судових витрат позивачкою не заявлено.

Керуючись статтями 12, 13, 81, 133, 141, 259, 263-265, 268, 273, 351-355 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Чернівецької міської ради про визнання недійсним договору про порядок перерахунку та використання коштів для створення і розвитку інфраструктури м Чернівців задовольнити.

Визначити недійсним Договір про порядок перерахунку та використання коштів для створення і розвитку інфраструктури м.Чернівців від 20 серпня 2020 року, укладений між ОСОБА_1 та Чернівецькою міською радою.

Стягнути на користь ОСОБА_1 з Чернівецької міської ради судові витрати, які складаються з суми судового збору в розмірі 1211,20 грн (одна тисяча двісті одинадцять грн 20 коп.).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено безпосередньо до Чернівецького апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне найменування учасників процесу:

Позивач: ОСОБА_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач: Чернівецька міська рада, юридична адреса: м. Чернівці, площа Центральна, буд. 1, ЄРДПОУ 36068147.

Дата складання повного судового рішення 19 травня 2025 року.

Суддя Дубець О.С.