КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/824/5338/2025 Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 травня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Голуб С.А.,

суддів: Слюсар Т.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання - Гаврилко Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 06 листопада 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Стопченко Катерина Олександрівна, про розірвання договору довічного утримання,

в с т а н о в и в:

У травні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним вище позовом, обґрунтовуючи його тим, що 22 квітня 2024 року між нею та ОСОБА_2 укладено договір довічного утримання, за умовами якого вона передала, а відповідачка отримала у власність 1/2 частки квартири за адресою: АДРЕСА_1 , взамін чого зобов?язалася забезпечувати її утриманням та доглядом довічно на умовах даного договору.

Відповідно до пункту 7 договору розмір щомісячної допомоги, яка мала б надаватися відповідачкою, сторони оцінили в сумі 2 500,00 грн. Сума щомісячної допомоги підлягала виплаті до 20-го числа кожного місяця на руки. Утримання (догляд) визначений сторонами у вигляді, зокрема, забезпечення грошовими ресурсами для задоволення потреб та створення умов для нормальної життєдіяльності, забезпечувати харчуванням, лікарськими засобами (медикаментами), необхідними послугами та всім необхідним для повноцінного життя.

Позивачка зазначала, що жодного із взятих на себе обов?язків відповідачка не виконала, свідомо ухиляючись від спілкування із нею. Після укладення договору ОСОБА_2 перестала провідувати її, не забезпечувала харчуванням, медикаментами, одягом, наданням побутових послуг, іншою необхідною допомогою. Після того, як вона звернулася до відповідачки з пропозицією розірвати договір довічного утримання за згодою сторін, остання почала їх погрожувати.

ОСОБА_1 також звернулася до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Стопченко К.О., яка посвідчувала даний договір довічного утримування, із заявою про одностороннє розірвання договору, однак отримала письмову відмову у вчиненні нотаріальної дії.

Оскільки відповідачка не виконала взятих на себе обов`язків за договором довічного утримання від 22 квітня 2024 року, позивачка просила розірвати цей правочин.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 06 листопада 2024 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із цим судовим рішенням, позивачка в особі представника - адвоката Соболівського А.М. звернулась з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, та невідповідності висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції не встановлено чи виконувала відповідачка умови договору довічного утримання в частині надання позивачці догляду та створення умов для нормальної життєдіяльності.

Матеріали справи містять виписку із медичної карти стаціонарного хворого № 4119, якою підтверджено, що ще до моменту укладення договору від 22 квітня 2024 рокуОСОБА_1 мала проблеми зі здоров`ям та була госпіталізована з 27 березня по 05 квітня 2024 року до КНП «Київська міська клінічна лікарня № 4» з основним діагнозом: атеросклеротична хвороба серця.

Наявність проблем зі здоров`ям та потреба у догляді (придбанні медикаментів, продуктів, приготування їжі, прибирання) сприяли поспішному укладенню договору довічного утримання.

Поряд з цим, матеріали справи містять письмові пояснення ОСОБА_3 і ОСОБА_4 , які підтверджують, що саме вони здійснюють догляд та піклування за ОСОБА_1 у зв`язку з тим, що взяті на себе зобов`язання за договором довічного утримання ОСОБА_2 не виконуються.

Утім, вказані обставин судом першої інстанції повністю проігноровані, а неналежне виконання договору в частині надання позивачці догляду не досліджувалося.

Суд дійшов помилкового висновку, що права позивачки не порушено, не взявши до уваги факт відсутності доказів сплати щомісячних платежів (як під час звернення позивачки до суду, так і під час безпосереднього розгляду справи судом).

Відповідачка не надала суду жодних доказів на підтвердження сплати щомісячних платежів як до моменту укладення договору, так і після його укладення. Більш того, судом не враховано, що безпосередньо під час розгляду справи порушення договору в частині сплати щомісячних платежів тривало.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідачка просить вказану апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, посилаючись на те, що доводи позивачки є необґрунтованими, надуманими і такими, що вводять суд в оману, оскільки умови договору довічного утримання нею не порушувались, вона належним чином виконує взяті на себе зобов`язання, а позивачка останнім часом перебуває під психологічним тиском сторонніх осіб.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник позивачки - адвокат Соболівський А.М. підтримав доводи апеляційної скарги, просив задовольнити її вимоги.

Відповідачка та її представник - адвокат Сологуб С.А. в судовому засіданні заперечували проти доводів апеляційної скарги, просили залишити її без задоволення.

Третя особа в судове засідання не з'явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, причини неявки до апеляційного суду не повідомила, тому колегія суддів дійшла висновку, що її неявка відповідно до вимог частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасників справи в судовому засіданні, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

Суд першої інстанції встановив, що 22 квітня 2024 року ОСОБА_1 (відчужувач) та ОСОБА_2 (набувач) уклали договір довічного утримання, відповідно до умов якого відчужувач передала у власність набувачеві 1/2 частку квартири АДРЕСА_2 , взамін чого набувач зобов`язалась забезпечувати відчужувача утриманням довічно на умовах цього договору (пункт 1).

Згідно із пунктом 7 вказаного договору набувач зобов`язується довічно утримувати відчужувача, тобто забезпечувати грошовими ресурсами для задоволення потреб та створення умов для нормальної життєдіяльності, забезпечувати відчужувача харчуванням, лікарськими засобами (медикаментами), необхідними послугами та всім необхідним для повноцінного життя. Набувач зобов`язується сплатити надання відчужувачу будь-яких медичних послуг, у тому числі, але не виключно: медичної допомоги, медичного обстеження, операцій, тощо, у разі виникнення такої потреби. День, в який будуть виконуватися обов`язки по даному договору буде обиратися на власний розсуд набувачем. Сторони дійшли згоди про розмір щомісячної допомоги, яка становитиме 2 500,00 грн на місяць і буде щомісячно надаватися відчужувачу особисто до 20 числа кожного місяця.

Відповідно до пункту 8 договору якщо в поточному місяці суми витрат на харчування, ліки, необхідні послуги будуть більшими чи меншими зазначеної у пункті 7 цього договору середньомісячної суми, вважається належним виконанням відповідне перерахування суми на харчування, лікарські засоби (медикаменти), необхідні послуги у наступних місяцях, але не більше ніж за один рік.

Пунктом 9 договору передбачено, що набувач зобов`язується здійснити поховання відчужувача квартири після його смерті, або компенсувати вартість ритуальних послуг особі, яка здійснила поховання, у разі неможливості здійснити поховання набувачем самостійно через поважні причини.

У пункті 10 договору сторонами визначено, що грошове утримання буде щомісячно виплачуватись, починаючи з моменту укладання цього договору до 20 числа поточного місяця готівкою на руки відчужувачу. Сума грошового щомісячного утримання, вказана в пункті 7 цього договору, підлягає індексації та нараховується щорічно в лютому місяці чергового року за попередній рік з урахуванням річного індексу інфляції споживчих цін за інформацією Державної служби статистики України Не своєчасна сплата індексації не є порушенням істотних умов договору. У разі наявності у відчужувача претензій щодо виконання набувачем умов даного договору за календарний місяць, який минув, відчужував зобов`язаний надати письмову претензію набувачеві до 5-го числа наступного місяця. У разі відсутності претензій вважається, що відчужувач задоволений виконанням умов даного договору набувачем.

Як передбачено в пункті 14 договору, істотними умовами договору вважатимуться вчасна сплата щомісячних платежів і довічне право на проживання відчужувача у вказаній квартирі. Разом з правом проживання в квартирі відчужувач приймає на себе обов`язок її зберігання та утримання в належному стані. Відчужувач несе повну відповідальність за шкоду, спричинену його діями третім особам, в процесі використання квартири для свого проживання.

Цей договір може бути розірваний за згодою сторін, а у випадку невиконання його істотних умов і відмови від добровільного розірвання однієї зі сторін - у судовому порядку (пункт 15).

Як вбачається з матеріалів справи, 06 травня 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом про розірвання договору довічного утримання від 22 квітня 2024 року з підстав, передбачених частиною другою статті 651, частиною першою статті 755 ЦК України.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що у договорі довічного утримання сторони дійшли згоди про розмір щомісячної допомоги, яка становитиме 2 500,00 грн на місяць і буде щомісячно надаватися відчужувачу особисто до 20 числа кожного місяця. Тобто, на момент звернення позивачки до суду - 06 травня 2024 року термін виконання зобов`язання ще не настав, відповідно, і порушень прав позивачки, на які вона посилалась у позовній заяві, не відбулося.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

За правилом частин першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року в справі № 925/642/19 зазначено, що порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України). Цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства (частина перша статті 14 ЦК України).

Цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (частина перша статті 526 ЦК України).

Згідно з статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Якщо внаслідок прострочення боржника виконання зобов`язання втратило інтерес для кредитора, він може відмовитися від прийняття виконання і вимагати відшкодування збитків (стаття 612 ЦК України).

У статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку;(3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду).

Статтею 744 ЦК України встановлено, що за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або її частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Згідно з частиною першою статті 749 ЦК України у договорі довічного утримання (догляду) можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувача.

За правилами статті 751 ЦК України матеріальне забезпечення, яке щомісячно має надаватися відчужувачу, підлягає грошовій оцінці.

Отже, договір довічного утримання є однією із правових форм забезпечення непрацездатних за віком або за станом здоров`я фізичних осіб. Недієздатна особа, відчужуючи квартиру (домоволодіння) передусім має на меті отримання утримання, догляду і інших послуг, яких вона потребує в наслідок недієздатності. Зобов`язання за договором довічного утримання вважається належно виконаним з моменту вчинення передбаченої договором дії набувачем.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 755 ЦК України договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов`язків, незалежно від його вини.

Правовим наслідком розірвання договору довічного утримання у зв`язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов`язків за договором є повернення до відчужувача права власності на майно, яке було ним передане (частина перша статті 756 ЦК України).

Згідно з вимогами частин першої та другої статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Згідно з частинами першою-четвертою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства (стаття 13 ЦПК України) суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Таким чином, заявляючи вимоги про порушення набувачем умов договору довічного утримання, відчужувач мала надати суду докази факту порушення набувачем своїх обов`язків за вказаним правочином.

За положеннями статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до статті 69 ЦПК України свідком може бути кожна особа, якій відомі будь-які обставини, що стосуються справи. Свідок зобов`язаний з`явитись до суду за його викликом у визначений час і дати правдиві показання про відомі йому обставини.

Відповідно до статті 95 ЦПК України письмовими доказами є документи, які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішенні спору.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Позивачка на доведення своїх позовних вимог надала суду лише письмові пояснення гр. ОСОБА_3 та гр. ОСОБА_4 , в яких вони пояснювали, що ОСОБА_1 з 29 квітня 2024 року проживає у квартирі ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_3 , а також те, що ОСОБА_5 і ОСОБА_4 (бувша дружина сина позивачки) здійснюють догляд та піклування за ОСОБА_1 (а.с. 50-58).

За загальним правилом, встановленим у статтях 89, 264 ЦПК України обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Колегія суддів погоджується із доводами апеляційної скарги в тому, що суд першої інстанції не дав оцінки письмовим поясненням гр. ОСОБА_3 та гр. ОСОБА_4 , проте ця обставина не може бути підставою для скасування рішення суду і ухвалення нового з урахуванням цих доказів.

Позивачка зазначає, що письмові пояснення гр. ОСОБА_3 та гр. ОСОБА_4 є письмовими доказами.

Однак, оскільки в цих поясненнях вказані особи повідомляють суд про обставини, свідком яких вони були безпосередньо, то ці показання є показаннями свідків, а отже вони не можуть бути викладені письмово, а мають надати свої показання в судовому засіданні із приведенням їх до присяги відповідно до частин п`ятої, шостої статті 230 ЦПК України.

У межах розгляду цієї справи позивачка не заявляла клопотання про допит вказаних вище осіб в судовому засіданні, отже вони у судовому засіданні в якості свідків судом не допитувались, про кримінальну відповідальність не попереджались, до присяги не приводились, а тому надані ними письмові пояснення не можуть бути визнані належними і допустимими доказами.

Інших доказів, які б доводили невиконання відповідачкою істотних умов договору довічного утримання матеріали справи не містять.

В доводах апеляційної скарги зазначається, що наявність проблем зі здоров`ям позивачки та потреба у догляді сприяли поспішному укладенню зазначеного договору. Із позовом про розірвання договору довічного утримання, який був укладений між сторонами 22 квітня 2024 року, позивачка звернулась до суду вже 06 травня 2024 року, тобто через два тижні після його укладення.

Зазначені обставини у сукупності з тим, що позивачка не надала жодного доказу невиконання відповідачкою умов договору, свідчать про те, що реальною причиною звернення до суду з позовом являється не невиконання відповідачкою своїх обов`язків за договором, а відсутність бажання позивачки в подальшому отримувати допомогу від відповідачки і передачі їй у власність 1/2 частини квартири.

Проте, для розірвання договору має бути або згода обох сторін договору на таке розірвання, або наявність підстав, передбачених договором і статтею 651 ЦК України. Жодної із підстав для розірвання договору довічного утримання, укладеного між сторонами, судом не встановлено.

Ураховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги ґрунтуються на власному тлумаченні і розумінні стороною позивачки спірних правовідносин та положень законодавства, вони не спростовують правильність висновків суду першої інстанції і не дають підстав вважати, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, які передбачені статтею 376 ЦПК України, як підстави для скасування рішення суду.

Суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, які відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скаргзі, відсутні.

Згідно із пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У такому разі новий розподіл судових витрат у справі не проводиться згідно зі статтями 141, 382 ЦПК України.

Керуючись статтями 367 - 369, 372, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 06 листопада 2024 року в даній справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 16 травня 2025 року.

Головуючий С.А. Голуб

Судді: Т.А. Слюсар

Д.О. Таргоній