КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер апеляційного провадження: 22-ц/824/2402/2025
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2025 року м. Київ

Справа № 753/9443/24

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді-доповідача Ящук Т.І.,

суддів Кирилюк Г.М., Рейнарт І.М.,

за участю секретаря судового засідання Мех В.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 01 серпня 2024 року, ухвалене у складі судді Колесника О.М.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутих грошових коштів,

встановив:

У травні 2024 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутих грошових коштів.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 10.06.2021 року з метою подальшого укладення письмового договору позики позивачем з належного йому карткового банківського рахунку шляхом безготівкового перерахування на належний відповідачу картковий рахунок двома платежами було перераховано 25 000 грн та 29 000 грн, а загалом - 54 000 грн.

Однак, договору позики між сторонами укладено так і не було, в зв`язку з чим грошові кошти у сумі 54 000,00 грн набуті відповідачем без достатньої правової підстави і є безпідставно набутим майном.

ОСОБА_1 звертався до відповідача з заявою щодо повернення коштів, однак ОСОБА_2 кошти не повернула, проігнорувавши дану вимогу.

Оскільки відповідач набула без достатньої правової підстави грошові кошти, які належали позивачу, та не повернула їх, то наявні правові для застосування до спірних правовідносин положень ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Із урахуванням наведених обставин, позивач просив суд стягнути із відповідача на його користь безпідставно набуті грошові кошти у розмірі 54 000 грн, інфляційні втрати у розмірі 21 359,43 грн, штрафні санкції 3 % у розмірі 4734,12 грн, а загалом - 80 093,55 грн.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 01 серпня 2024 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням, позивач ОСОБА_1 звернувсяз апеляційною скаргою, у якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Вважає, що суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні не надав належної оцінки факту, що позивач письмово звертався до відповідача з вимогою щодо повернення коштів, тому суд порушив ст. 1212 ЦК України, згідно з якою особа, яка набула майно за рахунок іншої особи без достатньої правової підстави, зобов`язана повернути це майно. Звертає увагу на те, що спірні грошові кошти не підпадають до винятків, встановлених ст. 1215 ЦК України, та не були прихованою формою оплати будь-яких послуг відповідача, подарунком або безповоротною та безкоштовною матеріальною допомогою, а тому суд не застосував норми права про позадоговірні та кондиційні зобов`язання, які виникають за умови відсутності для цього правових підстав або ж якщо вони відпали, як зазначено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 лютого 2019 року у справі №320/5877/17.

Зазначає, що сторони не перебували у жодних родинних чи інших відносинах. Позивач здійснював перерахування спірних грошових коштів в рамках свого зобов`язання як позичальника у майбутніх правовідносинах позики, яке відповідно до усної домовленості він виконав - здійснив перерахування, а відтак не знав і не міг знати, що у нього відсутній обов`язок для сплати грошових коштів, яке припинилось внаслідок ухилення відповідача від укладання відповідного письмового договору позики.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Вважає, що суд першої інстанції ухвалив рішення, яке ґрунтується на нормах матеріального та процесуального права. Позивач надав суду єдиний доказ - копію претензії до відповідача та копії квитанції про її надіслання, що не може бути належним та допустимим доказом у справі про стягнення безпідставно набутих грошових коштів.

Також матеріали справи не містять доказів того, що відповідач після отримання у червні 2021 року грошових коштів, відмовилась від укладання письмового договору позики.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 підтримав доводи апеляційної скарги, просив суд скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив рішення суду залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача, представника відповідача, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволені позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надав доказів в розумінні ст. ст. 76-80 ЦПК України щодо призначення переказаних коштів з урахуванням укладення договору позики, а відтак позивач діяв по добровільному та безумовному перерахуванню грошових коштів у розмірі 54 000 грн і вони не є за своєю сутністю безпідставно набутими коштами відповідача у розумінні ст. 1212 ЦК України.

Оскільки суд відмовляє позивачу у задоволенні вимоги про стягнення безпідставно набутих грошових коштів у розмірі 54 000 грн, тому суд також відмовляє і у вимозі про стягнення штрафних санкцій за невиконання грошового зобов`язання відповідно до ст. 625 ЦК України, так як дана вимога є похідною від першої вимоги.

З висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується, вважає їх такими, що відповідають обставинам справи, наявним у матеріалах справі доказам, та зробленими з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 10 червня 2021 року ОСОБА_1 з належного йому карткового банківського рахунку шляхом безготівкового перерахування на належний ОСОБА_2 картковий рахунок двома платежами перерахував 25 000 грн та 29 000 грн, що не заперечується сторонами.

09 грудня 2023 року ОСОБА_1 надіслав ОСОБА_2 вимогу, у якій просив в строк до 01.03.2024 року повернути йому безпідставно набуте за його рахунок майно, а саме: грошові кошти у розмірі 54 000 грн шляхом їхнього перерахування на вказані банківські реквізити. Вказана вимога отримана ОСОБА_2 23.12.2023 року (а. с. 10-12).

Звертаючись до суду із цим позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що кошти у розмірі 54 000 грн були перераховані відповідачу з метою подальшого укладення письмового договору позики, однак договору позики між сторонами укладено так і не було, у зв`язку з чим грошові кошти у сумі 54 000 грн були набуті відповідачем без достатньої правової підстави.

Заперечуючи проти вимог позивача, ОСОБА_2 вказувала, що літом 2021 року у неї виникла потреба в отриманні медичних послуг, в зв`язку з чим ОСОБА_1 запропонував їй безкоштовну та безповоротну допомогу, перерахувавши грошові кошти у розмірі 54 000 грн без якихось додаткових умов щодо їх повернення. Позивач при наданні коштів не заявляв, а вона не розглядала отримані кошти, як запозичені або як ті, що вона повинна повернути при настанні якоїсь умови.

Відповідно до ч. 1 ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України. Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права (пункт 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004).

Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (п. 6 ст. 3 ЦК України).

Тлумачення як ст. 3 ЦК України загалом, так і п. 6 ст. 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства.

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

У пункті VII.-2:101 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права вказано, що збагачення є безпідставним, за винятком таких випадків: особа, яка збагатилася, має право на отримання збагачення за рахунок потерпілого в силу договору чи іншого юридичного акту, судового рішення або норми права; або потерпілий вільно і без помилки погодився на настання невигідних для себе наслідків.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18) зазначено, що: «добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі- «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них».

Особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала (ч. 1 ст. 1212 ЦК України).

Передбачений ст. 1212 ЦК України вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов: набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; відсутність для цього правових підстав. Отже, предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і неврегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави (яке іменується також зобов`язанням із безпідставного збагачення) полягає у вилученні в особи-набувача (зберігача) її майна, яке вона набула (зберегла) поза межами правової підстави у випадку, якщо така підстава для переходу майна (його збереження) відпала згодом, або взагалі без неї, якщо цей перехід (збереження) не ґрунтувався на правовій підставі, та у переданні відповідного майна тій особі-потерпілому, яка має належний правовий титул на нього.

Не підлягає поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом (ст. 1215 ЦК України).

Тлумачення вказаних норм свідчить, що при визначенні того, чи підлягають безпідставно набуті грошові кошти потерпілій особі слід враховувати, що акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад, зокрема, добросовісності. Безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, тому вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів.

До вказаних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 04 серпня 2021 року у справі № 185/446/18 (провадження № 61-434св20), від 11 січня 2023 року у справі № 548/741/21 (провадження № 61-1022св22), від 17 квітня 2024 року у справі № 127/12240/22 (провадження № 61-18405св23).

У цій справі встановлено, що позивач перерахував відповідачу грошові кошти у сумі 54 000 грн, знаючи, що між ним та відповідачем відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) з повернення коштів, позивач добровільно сплачував кошти, а тому поведінка позивача є суперечливою (тобто, потерпіла особа вільно і без помилки погодилася на настання невигідних для себе наслідків).

Посилаючись на те, що коштиу розмірі 54 000 грн були перераховані відповідачу з метою подальшого укладення письмового договору позики, позивач не надав суду будь-яких доказів на підтвердження домовленостей чи намірів сторін укласти письмовий договір позики у майбутньому, а також доказів того, що після отримання коштів відповідач ухилялася від укладення такого договору.

На підтвердження своїх вимог позивач надав суду копію вимоги про повернення безпідставно набутих грошових коштів, проте вказана вимога є документом, який підтверджує виключно сам факт пред`явлення такої вимоги, проте не може бути доказом існування між сторонами відносин, що випливають із договору позики. При цьому, колегія суддів враховує, що вказана вимога була направлена позивачем лише у грудні 2023 року, тобто після двох з половиною років після перерахування коштів відповідачу.

Таким чином, позивач не надав належних доказів того, що перераховані ним відповідачу грошові кошти у розмірі 54 000,00 грн є безпідставно набутим майном, що є його процесуальним обов`язком.

Доводи позивача про те, що у цільовому призначенні відповідного банківського перерахунку відсутні будь-які посилання на те, що грошові кошти є безповоротною допомогою, дарунком, висновків суду першої інстанції не спростовують, оскільки сам позивач як ініціатор переказу мав вказати в призначенні платежу - передання коштів у позику.

Суд звертає увагу на те, що безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, відтак, вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів.

Оскільки за встановленими у справі обставинами позивач не був зобов`язаний перераховувати кошти внаслідок відсутності договірних відносин із відповідачем, а також будь-яких інших зобов`язань, проте він здійснив ці платежі, то його поведінка щодо вимоги повернення цих коштів є вочевидь суперечливою та недобросовісною.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що позивач, перераховуючи грошові кошти у розмірі 54 000 грн,діяв добровільно, тому такі кошти за своєю сутністю не є безпідставно набутими коштами відповідачем, у зв`язку з чим не підлягають поверненню на підставі ст. 1212 ЦК України.

Отже, суд дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог про стягнення безпідставно набутих грошових коштів у розмірі 54 000,00 грн.

Враховуючи те, що вимога про стягнення коштів за невиконання грошового зобов`язання відповідно до ст. 625 ЦК України є похідною від основної вимоги про повернення безпідставно набутих коштів, тому суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні цієї вимоги.

На підставі викладеного колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції є безпідставними, спростовуються висновками суду, викладеними в його рішенні.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Отже, рішення ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 268, 367, 368, 374 - 375, 381 - 383 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 01 серпня 2024 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків зазначених у п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 19 травня 2025 року.

Суддя - доповідач: Ящук Т.І.

Судді: Кирилюк Г.М.

Рейнарт І.М.