Провадження № 2/521/1689/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2025 року м. Одеса

Хаджибейський районний суд міста Одеси у складі:

головуючого судді Ганошенка С.А.,

за участю секретаря судового засідання Довгань Ж.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження у залі суду в м. Одесі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договору позики,-

ВСТАНОВИВ:

Позивачка 26.11.2024 року звернулась через підсистему «Електронний суд» до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договору позики, в якому просить:

- розірвати договір позики, укладений між Позивачем та Відповідачем № 22/02/22 від 22 лютого 2022 року;

- стягнути з відповідача ОСОБА_2 на її користь борг за договором позики, еквівалентний 3000 доларів США, перерахований у гривні за курсом НБУ на день повернення боргу;

- стягнути з відповідача ОСОБА_2 на її користь, згідно з договором позики, штрафи у розмірі 500 грн. за кожну прострочену частину боргу, загальною сумою 9000 грн.;

- стягнути з відповідача ОСОБА_2 на її користь суму 8900 грн. трьох відсотків річних за час прострочки сплати боргу, згідно з ст. 625 ЦКУ.

- стягнути судові витрати за сплату судового збору та витрати на правову допомогу у розмірі 10 000 грн.

Після уточнення позовних вимог позивач не зазначала вимогу про розірвання договору позики між сторонами.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 22 лютого 2022 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали між собою договір позики коштів від 22 лютого 2022 р., № 22/02/22. Цього ж дня вона передала відповідачу 87000 гривень готівкою, що було еквівалентом 3000 доларів США суму, обумовлену у договорі позики коштів, яку він згідно графіку укладеного між ними договору, зобов`язувався повернути до 04 липня 2022 р., у гривнях еквівалентно до 3000 доларів США за курсом НБУ на момент повернення коштів. Крім того, згідно з пунктом 3.3 договору, позичальник зобов`язаний сплатити штраф у розмірі 500 грн. за кожну прострочену або неповернену вчасно частину позики.

На підтвердження отримання від позивача коштів в сумі 87000 гривень, було укладено Акт приймання передачі коштів. У зазначений термін відповідач боргу не повернув. Вона неодноразово зверталась до нього з проханням повернути борг в добровільному порядку, однак врегулювати спір мирним шляхом мені не вдалося. Відповідач відмовився повертати їй борг згідно укладеного між ними договору позики коштів, мотивуючи це відсутністю вільних коштів. Борг відповідача підтверджується договором позики коштів від 22 лютого 2022 р., № 22/02/22, один примірник якого знаходиться у позивача, актом приймання передачі коштів та розпискою від 22 лютого 2022 р. про отримання ним від позивача коштів в сумі 87000 гривень, що є еквівалентом 3000 доларів США.

Відповідач не виконав зобов`язання за договором позики № 22/02/22. Наразі борг становить еквівалент 3000 доларів США у гривнях за курсом НБУ на день повернення. Згідно з пунктом 3.3 договору, відповідач також має сплатити штрафи за прострочення у розмірі 500 грн. за кожен прострочений платіж. Загальна сума штрафів складає 9000 грн. Окрім того, відповідно до ст. 625 ЦК України, відповідач зобов`язаний сплатити 3% річних за прострочення платежів, що становить 8900 грн. на момент подачі позову.

Ухвалою суду від 28.11.2024 року позов залишено без руху.

06.12.2024 року позивачка надіслала заяву про усунення недоліків за ухвалою суду від 28.11.2024 року, надавши квитанцію про сплату судового збору.

Ухвалою суду від 09.12.2024 року провадження у справі відкрите, справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з призначенням судового засідання.

Розгляд справи неодноразово відкладався через заяви сторін за необхідністю ознайомлення з матеріалами справи та залучення фахівців з правничої допомоги.

10.04.2025 року на адресу суду від представника відповідача адвоката Білоус І.І. надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник просить відмовити за недоведеністю позовних вимог з наступних підстав. Відповідно до договору, відповідач взяв у борг 87000 гривень 00 коп., але як випливає із позовної заяви, позивач такої вимоги як стягнення 87000 (Вісімдесят сім тисяч) гривень 00 коп. не заявляє. А вимога про стягнення трьох тисяч доларів США є безпідставною та недоведеною.

Що стосується штрафних санкцій, а саме: стягнути з відповідача на користь позивача, згідно з договором позики, штрафи у розмірі 500 грн. за кожну прострочену частину боргу, загальною сумою 9000 грн, то відповідач також заперечує проти задоволення цієї вимоги, так як зазначена вимога є похідною від основної вимоги за зобов`язанням.

Пунктом 2.3. Договору передбачалось повернення отриманої суми позики Позичальником до 04 липня 2022 року включно в національній валюті України (в гривні) на поточний рахунок Позикодавця рівними частками - по 5000,00 (п`ять тисяч) гривень 00 копійок та 2000,00 (Дві тисячі) гривень 00 копійок - останній платіж, що сплачуються щопонеділка кожного тижня, починаючи з 07 березня 2022 року, відповідно до графіка.

Як вже зазначалось, позивач не пред`являв вимогу про повернення коштів у гривні відповідно до договору, тому і штрафні санкції стягненню не підлягають, так як вимоги про повернення позичених коштів, ані у досудовому порядку, ані у суді позивачем не пред`являлась тому і штрафні санкції не застосовуються. Також позивач просить стягнути з відповідача на свою користь суму 8900 грн. трьох відсотків річних за час прострочення сплати боргу згідно зі ст. 625 ЦК України. Проти зазначеної вимоги відповідач також заперечує з наступних підстав: позивач не надав розрахунок трьох відсотків річних, тому не зрозуміло від якої суми позивач проводив розрахунок від 87000 грн. чи від 3000 доларів США, якщо від 3000 доларів США, то за яким курсом та з якого дня і по який день. Крім того, відповідно до п. 1.1 Договору позика є безвідсотковою, а тому відсотки на суму займу за Договором не можуть нараховуватися. Як вбачається з матеріалів справи, відповідач отримав кошти у гривні, а тому повернути борг повинен також у гривні. Орієнтовний розрахунок судових витрат, які відповідач планує понести у зв`язку із розглядом цієї справу становить 20 000 грн. (а.с. 42-43).

17.04.2025 року через підсистему «Електронний суд» від представника позивача адвоката Берзінь С.Л. надійшла відповідь на відзив, в якій представник позивача вважає, заперечення і доводи, викладені відповідачем ОСОБА_2 у відзиві на позов, є необґрунтованими та не підлягають задоволенню, зважаючи на наступне.

Як вбачається з відзиву, відповідач не заперечує проти факту укладення договору та отримання ним коштів від позивача у борг, однак, на думку відповідача, спірним є питання щодо суми позики, зокрема суми та валюти, в якій така позика має бути повернута.

У своєму відзиві відповідач зазначає: «позивач просить стягнути з відповідача 3 000,00 доларів США, але доказів того, що відповідачу було передано 3000,00 доларів США в матеріалах справи не міститься». Вважає, що відповідач у ході аналізу позовних вимог ОСОБА_1 зробив неправильний висновок та невірно розтлумачив вимоги позивача, адже у прохальній частині позову зазначається: «Стягнути з відповідача ОСОБА_2 на мою користь борг за договором позики, еквівалентний 3000 доларів США, перерахований у гривні за курсом НБУ на день повернення боргу». Тобто, позивач просить не про стягнення 3000,00 доларів США, а про стягнення гривневого еквіваленту 3000,00 доларів США, оскільки саме такі умови для повернення позики були узгоджені сторонами у Договорі, зважаючи на наступне.

Відповідно до п. 2.4 Договору сторонами погоджено, що при поверненні закріплених сум, відповідно до графіку в п. 2.3 даного Договору, кошти умовно перераховуються в іноземну валюту (Долар США) за офіційним курсом Національного банку України гривні до долару США на дату зарахування коштів на поточний рахунок позикодавця та віднімаються від основної суми позики, а саме 3000,00 доларів США.

Виходячи з вищевказаного, згідно з умовами Договору сторони погодили, що позика надається відповідачу у національній валюті (гривні), однак кожен гривневий платіж, здійснений позичальником у рахунок погашення боргу, умовно має бути перерахований у долари США за курсом, актуальним на день зарахування коштів на поточний банківський рахунок позикодавця, та такий доларовий еквівалент має відніматися від суми 3000,00 доларів США.

Таким чином, якщо після здійснення усіх платежів згідно з графіком платежів залишається певна різниця між сумою 3000,00 доларів США та умовно перерахованими в долари гривневими платежами відповідача, то відповідач зобов`язується повернути таку різницю у національній валюті за курсом, встановленим Національним банком України (НБУ), на дату повернення.

Як вказувалося у позові, відповідач не здійснив жодного платежу згідно з графіком платежів, встановленим у п. 2.3 Договору, а тому поверненню підлягає сума в національній валюті (гривні), що станом на день подання даного позову до суду є еквівалентною сумі 3000,00 доларів США.

Станом на 25.11.2024 року (день звернення позивача до суду із позовною заявою через підсистему «Електронний суд») офіційний курс гривні до долара США, встановлений Національним банком України, становив 41,3193 грн. за 1 долар США. Офіційний курс гривні щодо іноземних валют (в тому числі за минулий період часу) знаходиться у відкритому доступі на офіційному сайті НБУ.

Так, сума 3000,00 доларів США станом на 25.11.2024 року (день подання позову) є еквівалентною сумі 123 957,90 гривень (3000,00 х 41,3193).

Отже, за твердженнями позивача правова природа правовідносин з відповідачем склалася наступним чином.

Поверненню підлягає сума позики у розмірі 123957,90 грн., оскільки саме така сума є гривневим еквівалентом 3000,00 доларів США станом на день звернення Позивача з даним позовом до суду (25 листопада 2024 року).

Щодо стягнення штрафу за прострочення здійснення платежів за договором позики.

Згідно з п. 3.3 Договору у випадку порушення позичальником графіку повернення отриманої суми позики, встановленого п. 2.3 даного Договору, позичальник буде зобов`язаний сплатити Позикодавцю штраф у сумі 500,00 грн. за кожну вчасно неповернену суму позики або повернену в неповному обсязі відповідно до встановленого графіка.

У п. 2.3 Договору позики міститься графік платежів, який передбачає повернення наданої позики шляхом здійснення 18 платежів: 17 платежів по 5000,00 грн. та 1 платіж 2000,00 грн.

Як уже зазначалося вище, жоден з цих платежів здійснений не був, а тому за кожен вчасно неповернений платіж (всього 18 таких платежів) згідно з умовами Договору нараховується штраф у розмірі 500,00 грн. Так, загальний розмір штрафу за прострочення виплати платежів за договором позики складає 9000,00 грн. (500,00 грн. х 18).

Таким чином, вимога позивача щодо стягнення з відповідача 9000,00 грн. у якості штрафу за прострочення повернення позики згідно умов Договору позики № 22/02/22 від 22.02.2022 є законною та підлягає задоволенню.

Щодо стягнення трьох процентів річних від простроченої суми позики.

Відповідач у відзиві зазначає: «позивач не надав розрахунок трьох відсотків річних, тому не зрозуміло від якої суми позивач проводив розрахунок від 87000 грн. чи від 3000 доларів США, якщо від 3000 доларів США, то за яким курсом та з якого дня і по який день. Крім того, відповідно до п. 1.1 Договору позика є безвідсотковою, а тому відсотки на суму займу за Договором не можуть нараховуватися».

Позика дійсно є безвідсотковою, а тому проценти у розумінні ст. 1048 ЦК України не нараховувалися за правомірне користування відповідачем такими коштами у період з 22.02.2022 по 04.07.2022.

Отже, три відсотки річних, встановлені ст. 625 ЦК України, є відповідальністю боржника та такі відсотки нараховуються фактично як штрафні санкції за неналежне виконання взятих на себе боржником грошових зобов`язань, а тому вимога позивача про стягнення 3% річних у відповідності до ст. 625 ЦК України є правомірною та підлягає задоволенню.

Розрахунок:

Період розрахунку: з 05.07.2022 року по 31.12.2022 року - 180 днів [Проценти] = 123 957,90 грн. (сума боргу) х 3,000% (процентна ставка) / 100% х 180 (кількість днів) / 365 (днів у році) = 1 833,90 грн.

Період розрахунку: з 01.01.2023 року по 31.12.2023 року - 365 днів [Проценти] = 123 957,90 грн. (сума боргу) х 3,000% (процентна ставка) / 100% х 365 (кількість днів) / 365 (днів у році) = 3 718,74 грн. Період розрахунку: з 01.01.2024 року по 25.11.2024 року - 330 днів [Проценти] = 123 957,90 грн. (сума боргу) х 3,000% (процентна ставка) / 100% х 330 (кількість днів) / 366 (днів у році) = 3 352,96 грн.

Період розрахунку Кількість днів Сума боргу Ставка Проценти 05.07.2022 - 31.12.257,90 3,000 % 1833,90 01.01.2023 - 31.12.257,90 3,000 % 3718,74 01.01.2024 - 25.11.257,90 3,000 % 3352,96.

Разом: 8905,60 грн.

Так, згідно вищевказаних підрахунків позивача три проценти річних від простроченої суми за період неправомірного користування боржником коштами позикодавця складають 8 905,60 грн. Отже, вимога позивача про стягнення з відповідача трьох відсотків річних у сумі 8 905,60 грн. є законною та обґрунтованою, а тому підлягає задоволенню.

Щодо витрат позивача на правову допомогу адвоката. За результатами попереднього (орієнтовного) розрахунку судових витрат, які відповідач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи, встановлено, що їх розмір складає 10 000,00 гривень. (а.с.53-56).

19.05.2025 року через підсистему «Електронний суд» від представника позивача адвоката Берзінь С.Л. надійшло клопотання про доручення доказів по справі, а саме акт надання послуг відповідно до Договору про надання професійної правової допомоги від 15.04.2025 р., Договір про надання професійної правової допомоги від 15.04.2025 р., квитанція до прибуткового ордеру №б/н від 15.04.2025 р. на суму 10 000 грн. (а.с.62-65).

У судове засідання 20.05.2025 року сторони не з`явились, про день та час слухання справи повідомлялись належним чином та своєчасно, заяв та клопотань про відкладення справи сторони суду не надали. 20.05.2025 року від представника позивача адвоката Берзінь С.Л. надійшла заява про розгляд справи за відсутності позивача та представника (а.с.66).

Відповідач в судові засідання 16.01.2025 року, 11.02.2025 року, 27.02.2025 року, 20.03.2025 року, 16.04.2025 року та 20.05.2025 року не з`явився, викликався шляхом направлення смс-повідомлень, які отримані, що підтверджується довідками (а.с. 28, 52, 60).

Суд у зв`язку з неявкою відповідача та неповідомленням про поважні причини такої неявки в судове засідання в порядку статті 280 ЦПК України, враховуючи відсутність відповідних заперечень від позивача, ухвалив слухати справу за відсутності відповідача, що не з`явився, у порядку заочного розгляду справи.

Оскільки сторони в судове засідання не з`явились, то відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Вивчивши наявні матеріали справи у їх сукупності, дослідивши письмові докази, надавши правовідносинам, що виникли між сторонами належну правову оцінку, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 22 лютого 2022 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали між собою договір позики коштів від 22 лютого 2022 р. № 22/02/22 (а.с. 6-7).

Згідно розписки від 22.02.2022 року ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 готівку у сумі 87 000 грн., що є еквівалентом 3000 доларів США (а.с. 8)

Актом приймання передачі коштів та розпискою від 22 лютого 2022 р. затверджено отримання ОСОБА_2 від ОСОБА_1 коштів в сумі 87000 гривень, що є еквівалентом 3000 доларів США. (а.с.9)

Як зазначила позивачка, у встановлений сторонами строк відповідач суму позики не повернув.

Таким чином, позикодавець належним чином виконав взятий на себе обов`язок із передачі грошових коштів. Разом з тим, за відсутності доказів протилежного, судом встановлено невиконання відповідачем у повному обсязі обов`язку з повернення суми позики у встановлений сторонами строк.

За положеннями ч. 2 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

В силу ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України).

Згідно зі ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до вимог ст. 545 ЦК України прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 року у справі № 464/3790/16-ц суд касаційної інстанції вказав, що досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди мають виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу за позикою кредитор повинен підтвердити своє право вимагати від боржника виконання боргового зобов`язання. Для цього з метою правильного застосування ст. 1046, 1047 ЦК України суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умови.

Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 18.09.2013 року у справі № 6-63цс13, від 02.07.2014 року у справі № 6-79цс14, від 13.12.2017 року у справі № 6-996цс17, від 25.03.2020 року у справі № 569/1646/14-ц, від 14.04.2020 року у справі № 628/3909/15, від 21.07.2021 року у справі № 758/2418/17.

За своїми правовими характеристиками договір позики є реальною, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана в оригіналі розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання (постанова Верховного Суду від 08 грудня 2021 року у справі № 200/1897/15-ц).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 року у справі № 2-383/2010 викладено правовий висновок, що ст. 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

У ст. 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23.01.2019 року у справі № 355/385/17).

У даній справі судом встановлено, що 31.05.2021 року між ОСОБА_1 (позикодавець) та ОСОБА_2 (позичальник) в простій письмовій формі було укладено договір позики грошей, за умовами п. 1.1. якого сторони домовилися, що позикодавець передає, а позичальник приймає у власність безвідсоткову позику в розмірі 87000 (вісімдесят сім тисяч) гривень 00 копійок, що на день передачі грошей відповідає еквівалентові 3 000 (три тисячі) доларів США за курсом долара США до гривні 29,00 (двадцять дев`ять), а позичальник зобов`язується повернути позикодавцю в строки та на умовах передбачених цим договором.

Таким чином, враховуючи те, що вказані вище обставини сторонами у справі не заперечуються, суд виснує про те, що між сторонами склалися правовідносини у сфері грошової позики, договір позики є дійсним, оскільки недійсним в цілому або в частині судом не визнаний. При цьому, суд зазначає, що також не заперечувалося представником позивача під час розгляду справи, основним документом, що підтверджував наявність між сторонами спірних правовідносин був саме договір позики, а боргова розписка укладалася відповідачем вже на виконання його умов, та, в цілому, саме ці документи, в сукупності підтверджують наявність у відповідача боргового зобов`язання.

Суд зазначає що договір позики сам по собі є одностороннім, оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона позикодавець, стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги. Також такий правочин може бути відплатним або безвідплатним.

У постанові Верховного Суду України від 18.09.2013 року у справі № 6-63цс13 та від 31.01.2024 року у справі № 753/14634/22 зазначено, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Відтак, враховуючи наведене, у даній справі судом встановлено, що за спірним договором позики, відповідач отримав від позивача гроші в борг, у розмірі 87000 (вісімдесят сім тисяч) гривень 00 копійок, що на день передачі грошей відповідало еквівалентові 3000 (три тисячі) доларів США за курсом долара до гривні, що був узгоджений сторонами у вказаному договорі позики.

У постанові від 13.07.2022 року у справі № 363/1834/17 (провадження № 14-53цс21) та від 11.09.2024 у справі № 500/5194/16-ц Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що грошовою одиницею України є гривня (ч. 1 ст. 99 Конституції України). Але Основний Закон не встановлює заборони використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. 2 ст. 192 ЦК України). Тобто гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на території України за номінальною вартістю (ч. 1 ст. 192 ЦК України), тоді як обіг іноземної валюти регламентований законами України.

Приписи чинного законодавства, хоч і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, у якому має бути виражене та виконане зобов`язання (ч. 1 ст. 192, ч. 1 ст. 524, ч. 1 ст. 533 ЦК України), однак не забороняють вираження у договорі грошового зобов`язання в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов`язання в іноземній валюті, а також на перерахунок грошового зобов`язання у випадку зміни НБУ курсу національної валюти України щодо іноземної валюти.

Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті (ч. 2 ст. 524 ЦК України). Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом (ч. 2 ст. 533 ЦК України).

Як укладення, так і виконання договірних зобов`язань, зокрема позики, виражених через іноземну валюту, не суперечить законодавству України.

Тобто, у даному разі, відповідно до умов договору позики, позикодавець та позичальник домовилися про надання та прийняття позики саме у національній валюті у розмірі 87000 грн., що на час укладення таких договорів було еквівалентно 3000 дол. США.

При цьому, за умовами того ж спірного договору сторони без застережень та зауважень погодили графік повернення позики відповідними частинами також у національній валюті - гривні, що є еквівалентним долару США, що свідчить також про узгодження між сторонами виду, строку та порядку повернення грошей.

Статтями 6 і 627 Цивільного кодексу України передбачено свободу договору, що полягає в тому, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Необхідно зазначити, що свобода договору передбачає не лише право сторін вільно виявляти волю на вступ у договірні відносини, але включає також можливість визначати зміст договору, у тому числі і визначати способи забезпечення договірних зобов`язань та гарантії прав сторін. Саме така свобода обмежується рамками чинних нормативних актів, звичаїв ділового обороту, а дії сторін повинні відповідати вимогам розумності, добросовісності та справедливості.

Свобода договору означає право громадян або юридичних осіб, та інших суб`єктів цивільного права вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначати умови такого договору. Однак під час укладання договору, визначаючи його умови, сторони повинні дотримуватись нормативно-правових актів.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України). При цьому, законодавець передбачив, що спрямування сторін договору має презюмувати безперечне виконання договірних зобов`язань.

Отже, у даному разі суд зазначає, що сторони, укладаючи договір позики, фактично узгодили спірне у даній справі питання щодо валюти позики - національної валюти, одночасно вказавши еквівалент зобов`язання в іноземній валюті, що не може судом розцінюватися двозначно, атому суд констатує обов`язок відповідача повернути борг саме у національній валюті гривні. Тому, суд вважає, що зобов`язання відповідача визначено у національній валюті, виконання такого зобов`язання з боку останнього має відбуватися у гривні у розмірі 87000 грн.

При цьому, за підрахунками суду, розмір коштів, який відповідач не повернув позивачу в рамках договору позики складає 87000 грн. 00 коп.

З огляду на положення ч. 1 ст. 1046, ч. 1 ст. 1049 ЦК України, які по суті визначають, що належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строк, розмірі та в тій самій валюті, яка визначена договором позики, суд виснує про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 частково знаходять своє підтвердження під час розгляду справи, з огляду на що, її позовні вимоги до ОСОБА_2 потребують часткового задоволення та стягнення з відповідача на її користь 87000 грн. 00 коп.

Доводи відповідача, зазначені ним у відзиві на позовну заяву про те, що у нього на час подання позовної заяви відсутні будь-які грошові зобов`язання перед позивачем є безпідставними та спростовуються наявними у справі матеріалами.

Враховуючи відсутність доказів щодо належного виконання відповідачем взятого на себе обов`язку з повернення суми позики, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 щодо стягнення суми позики в розмірі 87 000 грн., що еквівалентна на день укладення Договору позики, тобто 22.02.2022 року - 3000 доларів США. (29,00 грн. за 1 дол. США.), як сторони ви значили у договорі.

Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання.

В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Положення статті 625 ЦК України визначають, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання (частина 1).

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (частина).

Однак, відповідно до п.18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеноїстаттею 625цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Починаючи з 24 лютого 2022 року (під час дії в Україні воєнного стану, що є загальновідомим фактом) ОСОБА_2 звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за прострочення грошового прострочення відповідно до п.18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України.

Але разом з тим, до цієї дати компенсаційна виплата 3 % річних може бути нарахована лише за 23.02.2022 року.

Враховуючи викладене, зважаючи на те, що, розмір трьох відсотків річних не спростований відповідачем, суд дійшов висновку про стягнення трьох процентів річних від простроченої суми боргу.

Розрахунок здійснюється за формулою:

Сума санкції = С x 3 x Д : 365 : 100, де

С - сума заборгованості,

Д - кількість днів прострочення

Період прострочення грошового зобов`язання:Кількість днів у періодіСума
з 23/02/2022 до 23/02/2022 87000х3х1/365х10017,15 грн.

З огляду на вищевикладене, з відповідачки на користь позивача слід стягнути відсотки в розмірі 7,15 грн., нараховані за 23.02.2022 року .

У задоволенні решти позовних вимог про стягнення 3 % річних та штрафних санкцій слід відмовити за безпідставністю.

Щодо стягнення витрат на правову допомогу.

Судом встановлено, що представником позивача надано документи на підтвердження витрат на правову допомогу позивача, які склали 10 000 гривень. На підтвердження вказаного факту в матеріалах справи наявні копії: Договору про надання професійної правової допомоги від 15.04.2025 р., договір про надання професійної правової допомоги від 15.04.2025 р., квитанція до прибуткового ордеру № б/н від 15.04.2025 р. на суму 10 000 грн.,з яких складається:

- 8000,00 гривень, сплачені за складання та подання відповіді на відзив на позову до суду;

- 2000,00 гривень, сплачені за супровід справи у суді, подання клопотань та інших заяв (а.с.62-65).

Відповідно до позиції викладеній у постанові Верховного Суду у справі № 910/4881/18 від 18.12.2018 року, зменшення витрат на правову допомогу можливе лише у разі наявності клопотання сторони про їх зменшення внаслідок не співмірності.

Згідно постанови Верховного Суду у справі № 922/445/19 від 03 жовтня 2019 року, за умови належного підтвердження витрати на професійну правничу допомогу стягуються і у випадку, коли фактично ще не сплачені стороною, а тільки мають бути сплачені. Верховний Суд прийшов до висновку, що витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.

Верховний Суд у постанові від 09.04.2019 р. у справі №826/2689/15 зазначив, зокрема, що чинним процесуальним законодавством не передбачено обов`язку сторони, яка заявляє клопотання про відшкодування витрат на правничу допомогу, доводити обґрунтованість їх ринкової вартості, а тому сторона не повинна надавати докази на підтвердження обґрунтованості ринкової вартості послуг.

Відповідно до постанови Верховного Суду від 08.04.2019 р. у справі № 922/619/18, суд не наділений повноваженням, а відповідно - не вправі, зменшити розмір витрат на правничу допомогу з власної ініціативи.

Верховний Суд розглядаючи справи щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу неодноразово звертав увагу, також, на сутність стягнення судом таких судових витрат, зазначаючи, що стягнення витрат на професійну правничу допомогу є не лише компенсацією стороні, на користь якої ухвалене рішення, понесених нею витрат, але й у певному сенсі має спонукати іншу сторону, утримуватися від подання безпідставних заяв, скарг та своєчасно вчиняти дії, необхідні для поновлення порушених прав та інтересів фізичних та юридичних осіб, зокрема у сфері публічно-правових відносин (постанови Верховного Суду від 05.09.2019 р. у справі № 826/841/17, від 24.10.2019 р. у справі № 820/4280/17, від 25.10.2019 р. у справі № 826/13270/16).

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, суд приходить до висновку про необґрунтованість та не співмірність заявленої суми стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу, а тому вважає за необхідне, з врахуванням обставин справи та позиції відповідача зменшити цю суму до 4000 гривень.

Оскільки позовні вимоги задоволені частково, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума судового збору в розмірі 870,07 грн. (сума задоволених позивних вимог - 87007,15 грн., сума сплаченого судового збору 1417,58 грн., зазначена ціна позову 141758грн., а тому позивачу необхідно повернути за рахунок відповідача 1417,58 х 87007,15/141758 == 870,07 грн.) та витрати на правничу допомогу у розмірі 4000 гривень

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися в суд за захистом свого цивільного права у випадку його порушення з вимогою про примусове виконання зобов`язання в натурі. Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Керуючись ст.ст. 2, 4, 12, 13, 27, 64, 76, 81, 95, 258-259, 263-265, 268, 274, 279, 354 ЦПК України, суд, ст.ст.11, 13, 16, 526, 625, 1046-1050 ЦК України,-

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договору позики задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 ) борг у розмірі 87 000,00 гривень.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 ) 3 % річних від простроченої суми у розмірі 7,15 гривень.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 ) судовий збір у розмірі 870,07 гривень.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 ) витрати на правову допомогу у розмірі 4000 гривень.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржено безпосередньо до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Рішення набирає законної сили після спливу строку на апеляційне оскарження, а у разі подання апеляційної скарги після закінчення його апеляційного перегляду, якщо за його результатами рішення було залишено без змін.

Повний текст рішення суду складено 22.05.2025 року.

Суддя Сергій ГАНОШЕНКО