Справа № 473/142/24 Головуючий у 1-й інстанції Вуїв О. В.
Провадження № 22ц/812/859/25 Доповідачка в апеляційній інстанції Ямкова О. О.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

21 травня 2025 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючої-судді: Ямкової О. О.,

суддів: Крамаренко Т. В., Локтіонової О. В.,

із секретарем: - Горенко Ю. В.,

за участю: представника відповідачки ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою

Акціонерного товариства (далі АТ) «Сенс Банк»

на рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 10 березня 2025 року, ухваленого під головуванням судді Вуїва О. В. у місті Вознесенську Миколаївської області о 08 год 47 хв зі складанням повного рішення, у справі

за позовом

АТ «Сенс Банк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3

про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И Л А:

29 грудня 2023 року АТ «Сенс Банк» звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення 29 757, 94 доларів США заборгованості за договором кредиту, з кожного у розмірі по частині боргу.

В обґрунтування позову банк зазначив, що позичальником ОСОБА_2 укладено договір кредиту, за умовами якого позичальник отримав 18 000 доларів США під 13,5% річних, розмір яких змінено відповідно до додаткової угоди №1 від 7 жовтня 2008 року до 15% річних, із строком повернення 10 січня 2023 року.

В забезпечення виконання умов цього договору 11 січня 2008 року з іншою особою, ОСОБА_4 укладено іпотечний договір.

Між тим, до закінчення строку кредитування, в порушення умов договору кредиту, позичальником, поручителем та майновим поручителем зобов`язання належним чином не виконані. Позичальником сплачено за договором платежів у меншому розмірі, ніж підлягали щомісячній оплаті у встановлені договором строки.

Втім, під час поділу майна між колишнім подружжям на підставі зустрічного позову позичальника ОСОБА_2 за рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 26 березня 2013 року зобов`язання за укладеним з банком договором кредиту розподілено в рівних частках між ОСОБА_2 та його колишньою дружиною ОСОБА_3 .

Посилаючись на ці обставини, банк просив стягнути суму боргу в рівних частинах з відповідачів, як колишнього подружжя, а саме по частині заборгованості за кредитом та відсотками за його користування, з урахуванням 3% річних.

У відзиві на позовну заяву відповідачка ОСОБА_3 , діючи через свого представника ОСОБА_1 , звернулась з заявою про застосування строку позовної давності, посилаючись на ті обставини, що позивачем пропущено позовну давність щодо платежів за період з 10 лютого 2008 року по 10 березня 2017 року, оскільки вона повинна обчислюватись окремо для кожного платежу. Тому неналежним виконанням зобов`язань за договором позичальник достроково змінив строк їх виконання, так як протягом більше 60-ти днів не погашав платежі за тілом кредиту, внаслідок чого 14 березня 2011 року сплив строк кредитування та нарахування відсотків за користування кредитом. Посилалась на відповідну судову практику.

Позовні вимоги банка вважала необґрунтованими і в частині нарахування та стягнення платежів у відповідності до статті 625 ЦК України, оскільки в натуральному зобов`язанні відсутня грошова відповідальність за несвоєчасність його виконання.

Заявила про попередній розмір витрат на правничу допомогу, які планує понести.

Позивач направив до суду додаткові пояснення, в яких заперечив щодо пропуску ним позовної давності на звернення із цим позовом, виходячи з того, що перебіг позовної давності до вимог про стягнення заборгованості за кредитом та відсотками за користування кредитом до обох відповідачів перервано здійсненням позичальником платежу 6 листопада 2017 року, після чого до сплину трьох років, продовжено строки передбачені статтею 257 ЦК України на строк дії карантину встановленого з метою запобігання поширенню коронавірусої хвороби, а з 24 лютого 2022 року на період дії воєнного стану, який триває.

За такого вважав, що позовну давність за пред`явленими ним вимогами продовжено 12 березня 2020 року, і тому позов ним подано в межах позовної давності.

Зазначав також, що вимоги про стягнення 3% річних підлягають задоволенню, оскільки позовну давність для звернення із цим позовом за основними вимогами не пропущено, а стягнення 3% річних можливе до моменту фактичного виконання зобов`язання та обмежується останніми трьома роками, які передували подачі позову.

На додаткові пояснення представника позивача, відповідачкою, яка діє через свого представника ОСОБА_1 , подані заперечення, у яких нею зазначено про неспроможність доводів позивача переважно з аргументів, викладених нею у відзиві на позов та заяві про застосування позовної давності. Додатково послалася на те, що сплата відповідачем ОСОБА_2 коштів до листопада 2017 року не свідчить про визнання ним боргу за тілом кредиту, оскільки в період з 2011 року і до 1 вересня 2015 року позичальником такі платежі не погашені, а отже датою переривання позовної давності не є 6 листопада 2017 року, день коли позичальником було внесено останній платіж за договором.

Відповідачем ОСОБА_2 також надано відзив на позовну заяву, у якому він вважав її необґрунтованою, та такою, що не підлягає задоволенню, посилаючись на ті ж самі обставини, що і відповідачка ОСОБА_3 . А саме вказав, що останній плановий платіж ним здійснено 10 листопада 2010 року, після чого усі платежі зараховувались на погашення простроченої заборгованості, і тому порушення кредитного зобов`язання, яке ним не було усунуте впродовж 60 днів відбулося 10 листопада 2010 року, внаслідок чого змінився строк кредитування та у нього виник обов`язок достроково повернути кредит не пізніше 11 січня 2011 року, чого він не виконав.

За зміною строку виконання зобов`язання банк не правильно враховував погашені ним платежі не на тіло кредиту, а на проценти, внаслідок чого протиправно зарахував на погашення процентів внесені ним платежі на суму 11 054,79 доларів США. В той час коли повинен був зарахувати цю суму на погашення тіла кредиту, внаслідок чого залишок заборгованості по тілу фактично складає суму в розмірі 1 823 долари США.

Заперечував щодо позовних вимог про стягнення платежів, передбачених статтею 625 ЦК України, з огляду на встановлену законом позовну давність.

Просив суд відмовити у задоволенні позову про стягнення процентів за користування кредитом за його недоведеністю, а у стягненні заборгованості за тілом кредиту, виходячи із фактичного боргу на суму 1 823 долари США, відмовити за спливом позовної давності. Після чого відмовити і у стягненні сум в порядку статті 625 ЦК України.

Ухвалою Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 1 жовтня 2024 року від позивача АТ «Сенс Банк» витребувані окремі детальні (помісячні) розрахунки заборгованості за договором кредиту, укладеному з ОСОБА_2

14 листопада 2024 року на виконання вимог ухвали банком повідомлено, що детальний розрахунок суми заборгованості долучено до позовної заяви, а 23 січня 2024 року повідомлено про неможливість виконання ухвали з технічних причин через здійснення обліку кредиту за позичальником та відсутністю позначення щодо особи, яка внесла кошти на погашення, а також відсутності технічної можливості розділити кредит на дві частини, з огляду позичальника та його колишньої дружини ОСОБА_3 .

Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 10 березня 2025 року у задоволенні позову АТ «Сенс Банк» відмовлено. Розподілено судові витрати, зокрема витрати на правничу допомогу.

При ухваленні рішення суд першої інстанції виходив з відсутності підстав для задоволення вимог про стягнення заборгованості за кредитом у зв`язку із пропуском банком позовної давності, а вимог про стягнення процентів за користування кредитом та платежів, передбачених статтею 625 ЦК України, у зв`язку з їх безпідставністю.

В апеляційній скарзі представник позивача, посилаючись на те, що рішення суду ухвалено з процесуальним порушенням без належного повідомлення позивача про дату та час слухання справи, а також з порушенням норм матеріального права за неправильним застосування позовної давності, просив його скасувати та ухвалити нове про задоволення позову банка.

На думку представника позивача, суд неправильно розрахував дату сплину позовної давності, як 6 жовтня 2014 року, з огляду на здійснення позичальником платежів на погашення кредиту до 6 листопада 2017 року. Тому, з врахуванням законодавчого продовження позовної давності, банк звернувся до суду з дотриманням її вимог.

Неправильне застосування судом позовної давності призвело до безпідставної відмови у стягненні боргу за тілом кредиту та нарахованими процентами, як за користування ним за умовами договору, так і у відповідності до статті 625 ЦК України.

Заперечував щодо стягнення витрат на правничу допомогу.

Посилався на відповідну судову практику.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідачка ОСОБА_3 , діючи через свого представника, її вимоги вважала необґрунтованими, у зв`язку зі спливом позовної давності, і як наслідок подальше безпідставне нарахування процентів за користування кредитом. Вважала заявлене банком зобов`язання натуральним, невиконання якого не породжує підстави для нарахування процентів у відповідності до статті 625 ЦК України. Погодилася з висновками суду першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які приймають участь у справі, перевіривши наведені в скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що справа розглянута судом з ухваленням судового рішення у судовому засіданні 10 березня 2025 року, яке відбулося без участі представника позивача, але за наявністю поданих ним заяв про розгляд справи за його відсутністю (т.1 а.с.233-237, 121, 132, 162, 191, 198, 227-228) та належного повідомлення про дату та час розгляду справи через електронний кабінет підсистеми «Електронний суд» щодо усіх судових засідань, крім 10 березня 2025 року.

Тому, посилаючись на належне отримання 31 січня 2025 року судового повідомлення про дату та час слухання справи 6 березня 2025 року, у якому суд відклав постановлення рішення на 10 березня 2025 року, про дату якого позивача повідомлено через електронний кабінет із запізненням, лише 10 березня 2025 року об 11 годині 28 хвилині (т.1 а.с.232-237), представник позивача просив скасувати рішення суду, з огляду на порушення його процесуальних прав.

Дійсно, процесуальне порушення, якщо воно допущено судом першої інстанції стосовно належного повідомлення учасника справи про дату, час і місце судового засідання, за положеннями пункту 3 частини 3 статті 376 ЦПК України є обов`язковою підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового.

Порядок такого повідомлення учасників справи про дату та час її слухання визначено за положеннями статей 128-131 ЦПК України.

Частиною 5 статті 128 ЦПК України передбачено, що судова повістка про виклик особи повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання.

Днем вручення повістки (частина 8 статті 128 ЦПК України) є день вручення повістки під розписку або день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки до електронного кабінету особи тощо.

Отже, про останнє судове засідання 10 березня 2025 року позивача повідомлено з порушенням строку, але з технічних причин, а не з вини суду, який відправив таке повідомлення (технічний документ) 6 березня 2025 року.

Тобто неналежне повідомлення позивача про судове засідання, призначене на 10 березня 2024 року, не можна розглядати, як неповідомлення особи про розгляд справи, коли учасник справи взагалі жодним чином не повідомлявся судом і не знав про наявність справи у провадженні суду. У цьому випадку неповідомлення позивача або його неналежне повідомлення про окреме судове засідання у справі, навіть якщо у цьому засіданні було ухвалено рішення (при безспірному підтвердженні матеріалами справи факту обізнаності представника позивача про розгляд судом справи), - не є неповідомленням особи про розгляд справи, наслідком якого може стати застосування апеляційним судом пункту 3 частини 3 статті 376 ЦПК України.

Такі висновки колегії суддів відповідають висновкам Великої Палати Верховного Суду (ВП ВС), що викладені нею у постанові від 25 вересня 2024 року при розгляді справи №490/9587/18, де зазначено, що особа, не повідомлена про розгляд справи , - це особа, яку не сповістили про наявність судового провадження у справі і яка відповідно не знала / не могла знати про розгляд справи.

Тому, на переконання колегії суддів, судом першої інстанції під час розгляду справи за поданим банком позовом дотримані норми процесуального права, що регулюють порядок вручення судових повісток учасникам справи щодо дати та часу її слухання, а також свідчать про своєчасність їх надсилання судом через електронний суд. А з огляду на положення частини 3 статті 211 ЦПК України та зміст статті 233 ЦПК України, за наявністю поданої представником позивача заяви про розгляд справи за відсутністю представників банка, судом ухвалено судове рішення у судовому засіданні 10 березня 2025 року без порушення процесуальних прав банка щодо обізнаності про перебіг розгляду справи за поданим ним позовом.

За наведеного, колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду з підстав, передбачених пунктом 3 частини 3 статті 376 ЦПК України, у зв`язку з дотриманням судом норм процесуального права під час розгляду справи.

Одночасно, перевіряючи висновки та мотиви суду першої інстанції, з яких він виходив при ухваленні рішення суду, колегія суддів не може з ними погодитися, враховуючи таке.

Як вбачається з матеріалів справи, 11 січня 2008 року між ОСОБА_2 та Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку (далі АКБ) «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Сенс Банк» (т. 1 а.с.40-92, 93-118), укладено договір кредиту № 647/11-К11, за умовами якого позичальнику банком надано кредит у розмірі 18 000 доларів США на споживчі потреби з кінцевим терміном повернення основної заборгованості до 10 січня 2023 року шляхом внесення щомісячних платежів у розмірі 100 доларів США до 10 числа кожного місяця. За користування кредитними коштами передбачена сплата позичальником відсотків у розмірі 13,5% за перший рік, які в подальшому підлягають щорічному перегляду (т. 1 а.с.9-13).

7 жовтня 2008 року між ОСОБА_2 та АКБ «Укрсоцбанк» укладена додаткова угода №1 про внесення змін до кредитного договору, де між позичальником та банком досягнуто згоди про збільшення процентної ставки до 15% річних (т. 1 а.с.14).

За змістом пунктів 1.3.1, 1.3.2 виконання зобов`язання за цим договором кредиту забезпечено укладенням банком іпотечного договору з ОСОБА_5 та договору поруки з відповідачкою ОСОБА_3 , яка відповідає перед кредитором як солідарний боржник.

За умовами договору кредиту між позичальником та банком визначено порядок погашення простроченої заборгованості (пункт 2.5), яка підлягає погашенню в наступній черговості: спочатку прострочена заборгованість за нарахованими процентами, потім прострочена заборгованість за кредитом, і в подальшому строкова заборгованість за нарахованими процентами, строкова заборгованість за кредитом, пеня за порушення строків повернення кредиту та сплати процентів, штраф.

Одночасно сторонами договору кредиту у пунктах 4.5-4.6 передбачені підстави та порядок зміни строку настання виконання зобов`язання, зокрема у пункті 4.5 міститься застереження, яким визначено, що у разі невиконання (неналежного виконання) позичальником обов`язків, що містяться у пунктах 3.3.8., 3.3.9 цього договору, протягом більше ніж 60 календарних днів, строк користування кредитом вважається таким, що сплив, та відповідно, позичальник зобов`язаний протягом одного робочого дня погасити кредит в повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції.

За змістом договору кредиту та на підставі поданої позичальником заяви на видачу готівки №1 від 12 січня 2008 року, ОСОБА_2 отримано від банку 18 000 доларів США, еквівалент яких у гривнях становив 90 900 грн (т. 1 а.с.15).

У подальшому, на виконання умов договору кредиту в період з 5 лютого 2008 року по 6 листопада 2017 року позичальником ОСОБА_2 здійснені погашення отриманих кредитних коштів в різних сумах, що за наданим банком розрахунком складає: 2 958,64 долара США строкової заборгованості за кредитом, 2163,57 долара США простроченої заборгованості за кредитом та 17 977,30 доларів США заборгованості за процентами за користування кредитом. Останній платіж від позичальника враховано банком на погашення простроченої заборгованості 1 вересня 2015 року, а останній платіж 6 листопада 2017 року - на погашення боргу за процентами. Внаслідок цього та станом на 6 вересня 2023 року, і з огляду на фактичне нарахування боргу станом на 13 червня 2023 року, тобто після закінчення кінцевого строку кредитування за пунктом 1.1.2 договору кредиту 10 січня 2023 року, позивачем розрахована заборгованість за договором кредиту в загальній сумі 27 843,21 долар США, яка складається з : 12 877,79 доларів США боргу за тілом кредиту та 14 965,42 боргу за процентами (т.1 а.с.16-26).

Ця заборгованість пред`явлена банком 29 грудня 2023 року до стягнення в судовому порядку, в рівних частках з позичальника ОСОБА_2 та відповідачки ОСОБА_3 .

Заперечуючи проти стягнення нарахованих банком сум за договором кредиту, без оспорювання розміру нарахувань за тілом кредиту та процентами на час останнього платежу за кредитом, обидва відповідача посилалися на зміст пункту 4.5 договору та пропуск позивачем позовної давності, про застосування якої просили суд першої інстанції.

Тому, суд першої інстанції, врахував положення пункту 4.5 договору кредиту та зарахування банком 6 жовтня 2011 року належної суми платежу від позичальника на погашення тіла кредиту, а також відсутність інших зарахувань за такими платежами у строк до 2 квітня 2015 року, які зокрема, враховані банком на погашення процентів, вважав встановленим, що у зв`язку з неналежним виконанням своїх зобов`язань з погашення тіла кредиту позичальником достроково змінено строк їх виконання, давність за яким сплила 6 жовтня 2014 року.

Отже, встановивши такі обставини, суд першої інстанції дійшов висновку, що банк, пред`являючи 8 січня 2024 року (поштою 29 грудня 2023 року) позов, втратив право на стягнення сум за тілом кредиту за спливом позовної давності, про застосування наслідків якої у цих правовідносинах просили відповідачі.

З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів не може повністю погодитися, оскільки він не відповідає обставинам справи та нормам матеріального права.

Тому, перевіряючи висновки, до яких дійшов суд першої інстанції, та вирішуючи питання про можливість задоволення позову банка про стягнення боргу за кредитом на підставі доводів, викладених ним у апеляційній скарзі, колегія суддів вважає за необхідне встановити початок настання строку виконання зобов`язання, та як наслідок підстави для застосування статті 257, 267 ЦК України.

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (частина 1 статті 509 ЦК України).

Відповідно до частини 1 статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту (частина 1 статті 527 ЦК України).

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Відповідно до частин 1 та 2 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до частини 2 статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

За такого, узгоджуючи між собою положення пункту 4.5 договору кредиту, позичальник і кредитор у цій справі визначили, що дострокове виконання зобов`язання відповідно частини 2 статті 1050 ЦК України настає у випадку невиконання або неналежного виконання позичальником своїх зобов`язань протягом 60 днів, тобто у такому разі днем повернення кредиту є 61 день їх неналежного виконання. Для цього від сторін договору не потребується виконання окремих дій, а є достатнім сам факту неналежного виконання позичальником свого обов`язку протягом визначеного строку.

Втім, суд першої інстанції, вважаючи останнім днем належного виконання позичальником своїх зобов`язань 6 жовтня 2011 року, помилково поділив їх на окрему належну сплату ним сум за тілом кредиту та за процентами, і не звернув увагу на умови договору кредиту, до якого сторонами не додано та не узгоджено графік окремих платежів, як за тілом кредиту, так і за процентами.

Навпаки, сторонами договору кредиту узгоджено, що належним виконанням позичальником у відповідний строк, тобто до 10 числа кожного місяця, є сплата платежу у сумі 100 доларів США (пункт 1.1.1), який не поділяється на окремі суми за тілом кредиту або за процентами. А отже, сплата позичальником щомісячно суми в розмірі 100 доларів США у строк з лютого 2008 року та до січня 2023 року, тобто до 10 числа кожного місяця, є належним виконанням обов`язку, у розумінні пунктів 1.1 та 4.5 договору. Іншого у договорі або додатках до договору сторонами не узгоджено.

За наведених обставин, колегія суддів висновує, що неналежним виконанням обов`язку, у розумінні положень пункту 4.5 договору кредиту, є неналежна сплата позичальником суми платежу, що є меншою, ніж 100 доларів США, протягом 60ти днів, яка, в свою чергу, є підставою для застосування зміни строку виконання зобов`язання. При тому порядок та строки сплати процентів, крім щомісячної процентної ставки за користування кредитом, між позичальником та кредитором шляхом визначення суми окремого щомісячного платежу за процентами або графіку їх внесення не визначено, а отже окреме нарахування банком платежів за процентами та зарахування за цими платежами сум, що сплачені позичальниками, не призводить до дострокової зміни настання строку виконання зобов`язань за договором, оскільки унеможливлює визначення обсягу та строку виконання такого зобов`язання позичальником, яке могло би розцінюватися як неналежне виконання обов`язку у строки, обумовлені договором.

За розрахунком, який надано банком, та який не оспорено ні позичальником, ні відповідачкою ОСОБА_3 (т.1 а.с.16-27), вбачається, що починаючи з 5 лютого і по 7 березня 2014 року позичальником ОСОБА_2 на погашення кредитних зобов`язань вносилися щомісячні платежі у сумі, що перевищує або дорівнює визначеному платежу у 100 доларів США або у меншому розмірі, але у строки, що не перевищували 60ти днів. І лише з 7 березня 2014 року до 5 вересня 2014 року відповідачем ОСОБА_2 на погашення сум кредиту сплачені щомісячні платежі у сумах по 50 доларів США (т.1 а.с.25), внаслідок чого позичальником протягом 60ти днів, починаючи з 7 березня і по 10 червня 2014 року неналежно виконанні зобов`язання.

Таким чином, станом на 11 червня 2014 року настав строк дострокового виконання зобов`язань за договором кредиту. Тобто у банка виникло право вимагати, а у позичальника виник обов`язок повернути усю суму, не повернутого тіла кредиту, та нарахованих процентів за його користування в межах строку, з дати видачі кредиту і до дня настання виконання зобов`язання, тобто до 11 червня 2014 року.

За розрахунком, наданим банком, та не оспореним відповідачами, така сума боргу станом на 11 червня 2014 року, з урахуванням внесених позичальником платежів складає: 12 877 доларів США за тілом кредиту та 1 136,87 доларів США заборгованості за процентами.

При тому підстави для нарахування банком процентів, після 11 червня 2014 року, як строку настання виконання зобов`язань, відсутні, з огляду на врахування колегією суддів правового висновку, викладеного у постановах ВП ВС від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, та від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц, де висновувано, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною 2 статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення грошового зобов`язання.

За такого, встановивши, що у позичальника наявний борг за укладеним кредитним договором, слід з`ясувати чи є підстави для застосування наслідків позовної давності, на що посилалися відповідачі у поданих ними заявах до суду першої інстанції.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина 1 статті 261 ЦК України).

За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина 5 статті 261 ЦК України).

Відповідно до статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина 4 статті 267 ЦК України).

Отже, встановивши, що 11 червня 2014 року настав строк виконання зобов`язання, право кредитора на пред`явлення у судовому порядку вимог до позичальника повинен був спливти 11 червня 2017 року. Але, погашаючи борг шляхом внесення платежів у сумах, що визначені за пунктом 1.1 договору кредиту, та протягом усього строку, а саме до 6 листопада 2017 року, позичальник переривав перебіг позовної давності. Це переривання відбулося, навіть, не зважаючи на часткове зарахування банком цих сум на оплату тіла кредиту або на оплату процентів, так як у розмірі обов`язкового щомісячного платежу в 100 доларів США немає розподілу на ці окремі види платежів.

Тому, з огляду на те, що 6 листопада 2017 року є днем останнього платежу позичальника за договором кредиту, з 7 листопада 2017 року почався новий перебіг позовної давності за виконанням обов`язків, що випливають із договору кредиту, яка сплила б 7 листопада 2020 року, але була продовжена на підставі пункту 12 Перехідних та Прикінцевих положень Цивільного кодексу України на строк дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), включно до 1 липня 2023 року, та з березня 2022 року на час дії воєнного стану відповідно до пункту 19 цих же Перехідних та Прикінцевих положень.

За наведеного, АТ «Сенс Банк», звернувшись до суду із цим позовом 29 грудня 2023 року, діяв в межах позовної давності, внаслідок чого підстав для її застосування за заявами відповідачів, колегія суддів не вбачає.

В той же час, пред`являючи позов до позичальника ОСОБА_2 та до відповідачки ОСОБА_3 , банк пред`явив вимоги до відповідачки не за умовами договору поруки, укладеного на забезпечення умов договору кредиту, де у позичальника та його поручителя виникає солідарний обов`язок перед кредитором, а відповідно до рішення суду, в порядку спільного обов`язку колишнього подружжя щодо погашення боргів за зобов`язаннями одного, внаслідок укладення договору кредиту з банком в інтересах родини. Тобто пред`явив до відповідачки ОСОБА_3 вимоги в порядку частини 4 статті 65 СК України.

Так, відповідно до рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 26 березня 2013 року, яке набрало законної сили 8 квітня 2013 року, судом встановлено, що ОСОБА_2 уклав 11 січня 2008 року з АКБ «Укрсоцбанк» договір кредиту №647/11-К11 в інтересах сім`ї, внаслідок чого зобов`язання за цим договором кредиту поділено в рівних частках між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та з колишньої дружини на користь ОСОБА_2 стягнуто частину сплачених ним платежів на користь банку, після припинення подружніх відносин (т. 1 а.с.29-33).

Тому судом у вищенаведеній справі встановлено, що кошти, отримані колишнім чоловіком ОСОБА_2 за умовами договору кредиту витрачені на потреби сім`ї, внаслідок чого половина від сплачених ним платежів стягнута на його користь з колишньої дружини. У подальшому та у такому ж самому судовому порядку ним, як колишнім чоловіком, подані позови про стягнення частини внесених платежів на користь банка з колишньої дружини.

За наведених обставин, та з огляду на те, що борги за зобов`язаннями, що укладені одним з подружжя, поділяються виключно між ними, колегія суддів доходить висновку, що наявність таких боргів не породжує у іншого з подружжя, яким договір з банком не укладався, зобов`язань за умовами такого договору, зокрема, як порядок сплати платежів, строків їх внесення, погашення штрафних санкцій тощо, оскільки у нього виникає обов`язок не з договору, укладеного з банком, а відповідно до рішення суду про поділ майна подружжя. У цьому випадку подружжя відповідає один перед одним, навіть, з можливістю оспорювати половину від сум штрафних санкцій чи іншого виду грошової відповідальності за неналежне виконання зобов`язань, що сплачені позичальником на користь банка, так як вони безпосередньо пов`язуються з особистими діями одного та іноді не будуть обов`язком для іншого за умовами частини 4 статті 65 СК України.

Тобто пред`явлення відповідачем ОСОБА_2 вимог до своєї колишньої дружини про поділ спільного майна подружжя разом зі спільними боргами не є взаємопов`язаними з правами та інтересами фінансового товариства, так як солідарне зобов`язання подружжя (стаття 543 ЦК України), так і виконання обов`язку в рівних частинах (стаття 540 ЦК України) перед кредитором виникає лише у випадках, передбачених договором або актом чинного законодавства, а не в порядку рішення суду про поділ майна подружжя між відповідачами.

Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною 1 статті 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

За таких обставин, колегія суддів висновує, що за обставинами справи є усі підстави для стягнення банком з позичальника ОСОБА_2 нарахованої заборгованості станом на 11 червня 2014 року та про відсутність умов для стягнення половини боргу за позовом банка до відповідачки ОСОБА_3 , які позивачем пред`явлені до неї, не як до солідарного боржника, а як до колишньої дружини позичальника, яка зобов`язана до сплати половини сум, що сплачуються колишнім чоловіком на виконання зобов`язань за умовами договору кредиту.

Таким чином, рішення суду в частині позовних вимог, що пред`явлені банком до відповідачки ОСОБА_3 , підлягає скасуванню з підстав, передбачених пунктом 4 частини 1 статті 376 ЦПК України з постановленням нового, яким у задоволенні позову до неї слід відмовити за його необґрунтованістю, у зв`язку з відсутністю права у банка вимагати від ОСОБА_3 , як колишньої дружини позичальника, сплати сум, що виникли у колишнього чоловіка за взятими на себе зобов`язаннями за договором, укладеним з позивачем. При тому вважає відсутніми підстави для зміни судового рішення в частині відмови у задоволенні позову до ОСОБА_3 , оскільки суд відмовляючи у задоволенні позову в цій частині виходив з обґрунтованості заявлених вимог, але відмовив, як за пропуском позовної давності, так і за фактичною сплатою процентів позичальником.

Одночасно, переглядаючи позов в частині, що пред`явлена до відповідача ОСОБА_2 , колегія суддів враховує, що є підстави для стягнення з нього боргу, що нарахований банком станом на 11 червня 2014 року з вирахуванням сум, що ним сплачені, як на час дії строку кредитування, так і після настання обставин, що призвели до зміни строку виконання зобов`язання, що в цілому складає 9 714,87 доларів США заборгованості, та є боргом за тілом кредиту, оскільки виникла на 11 червня 2014 року заборгованість за процентами в сумі 1 136,87 доларів США погашена за рахунок сплати позичальником процентів після 11 червня 2014 року на загальну суму 4 299 доларів США, внаслідок чого сума переплати в розмірі 3 162, 13 доларів США підлягала зарахуванню на погашення тіла кредиту.

В той же час, з огляду на обсяг пред`явлених банком вимог до позичальника, які не можуть бути задоволені судом у розмірі, що перевищує розмір заявлених позивачем вимог, колегія суддів вважає за необхідне стягнути з відповідача ОСОБА_2 на користь АТ «Сенс Банк» 6 438,90 доларів США за тілом кредиту. Підстав для стягнення заборгованості за процентами немає, у зв`язку з їх повним погашенням позичальником.

Щодо вирішення позовних вимог про стягнення на підставі статті 625 ЦК України, 3% річних за несвоєчасне погашення боргу з позичальника, то слід зазначити наступне.

Так, частиною 1 статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

За змістом статті 625 ЦК України нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення й обмежується останніми трьома роками, які передували подачі позову.

Такі висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 8 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц і підлягають застосуванню у даній справі.

Підстави для застосування правового висновку, викладеного у постанові Об`єднаною Палатою КЦС в складі ВС від 6 березня 2019 року під час розгляду справи №757/44680/15ц, на які посилалися відповідачі, представник відповідачки та застосував суд першої інстанції, відсутні за встановленням колегією суддів інших обставин справи, які не є подібними обставинам справи, що знаходилася на перегляді у суді касаційної інстанції.

З наданого у справі розрахунку 3% річних вбачається, його проведено за період з березня 2017 року і до початку введення на території України воєнного стану, 24 лютого 2022 року, тобто його розраховано в межах позовної давності, з урахуванням продовження її строку на період дії карантину.

Отже, підстав для застосування іншого відліку позовної давності, ніж той, який застосовано позивачем у цій справі, колегія суддів не вбачає.

В той же час при проведенні розрахунку слід провести нарахування 3% на суму боргу за тілом кредиту в період з березня по листопад 2017 року (останній платіж позичальника) за вирахуванням щомісячних платежів, які вносив позичальник на погашення кредиту, та починаючи з листопада 2017 року і по кінець періоду нарахування на суму, яка визначена колегією суддів, як борг за тілом кредиту в розмірі 9 714,87 доларів США, внаслідок чого 3% річних, як грошова відповідальність позичальника за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання складе 1 383, 22 доларів США.

Отже, рішення суду першої інстанції в частині вимог пред`явлених до позичальника ОСОБА_2 слід скасувати у відповідності до пунктів 3 і 4 частини 1 статті 376 ЦПК України, та постановити нове про часткове задоволення вимог банка, в межах обсягу заявлених ним вимог, внаслідок чого стягнути на його користь з позичальника 6 438,9 доларів США заборгованості за кредитом та 957, 37 доларів США, як 3% річних. У стягненні боргу за процентами слід відмовити.

При скасуванні рішення суду в іншій частині слід відмовити у задоволенні позовних вимог пред`явлених до ОСОБА_3 .

Скасовуючи рішення суду слід одночасно вирішити питання про стягнення правових витрат за послугами, що надані відповідачки ОСОБА_3 та заявлені її представником до відшкодування.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

За змістом частин 1, 8 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно задоволених позовних вимог, та розмір витрат, які сторонам сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення судового рішення за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Критерії оцінки поданих заявником доказів суд встановлює самостійно у кожній конкретній справі, виходячи з принципів верховенства права та пропорційності, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, що суди застосовують як джерело права згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та критерію розумності їхнього розміру, з урахуванням конкретних обставин справи та доводів сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначається, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими (необхідними), а їхній розмір - обґрунтованим.

Отже, вирішуючи заяву сторони судового процесу про компенсацію понесених нею витрат на професійну правничу допомогу суду належить дослідити та оцінити додані заявником до заяви документи на предмет належності, допустимості та достовірності відображеної у них інформації. Зокрема, чи відповідають зазначені у документах дані щодо характеру та обсягу правничої допомоги, наданої адвокатом, документам, наявним у судовій справі. Чи не вчиняв адвокат під час розгляду справи дій, які призвели до затягування розгляду справи. Чи не включено у документи інформацію щодо витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, які не підтверджені належними доказами. Та навпаки, якими доказами підтверджується заявлена до відшкодування сума, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги.

З матеріалів справи вбачається, що представником відповідачки ОСОБА_3 у справі за належно підтвердженими повноваженнями є адвокат Заставний Р. А. (т. 1 а.с.150, т. 2 а.с.34 зв). Внаслідок цього на підтвердження понесених у суді першої інстанції витрат на правничу допомогу відповідачкою, що діє через свого представника, у відзиві на позовну заяву та апеляційну скаргу, зазначено про попередній розрахунок витрат, які вона планує понести, а саме 20 000 грн у місцевому суді та 10 000 у суді апеляційної інстанції (т. 1 а.с.152-155, т. 2 а.с.25-29).

Як слідує з наданих доказів: копії договору про надання правничої допомоги №11/03/24 від 11 березня 2024 року та додаткової угоди №1 до вищевказаного договору, які підписані між ОСОБА_3 та адвокатом Заставним Р. А., ними, як сторонами, погоджено вартість послуг що складаються з представництва її інтересів у судах першої, апеляційної та касаційної інстанцій, на загальну суму 40 000 грн оплата за якими має бути здійснена протягом місяця з дня набрання судовим рішенням законної сили (т.1 а.с.157зв-158).

Згідно з пунктом 4 частини 1 статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Тому, враховуючи наведені норми матеріального та процесуального права, та правові підстави, за яких адвокат заперечував проти задоволення позовних вимог, що пред`явлені банком до Солощенко Г. П., які колегією суддів відхилені за необґрунтованістю, в той час як колегією суддів відмовлено у задоволенні позову пред`явленого до відповідачки з інших підстав, а також з огляду на заперечення банку з приводу співмірності заявлених витрат, на її користь з позивача слід стягнути 2 000 грн витрат, понесених у суді першої інстанції, та 1 000 грн - у суді апеляційної інстанції, а усього 3 000 грн, які є співмірними з огляду на підстави відмови у задоволенні позову та відповідають критерію розумності.

У відповідності до статті 141 ЦПК України за наслідками розгляду поданої позивачем апеляційної скарги з відповідача ОСОБА_2 на користь АТ «Сенс Банк» слід стягнути 4 060 грн 47 коп. судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції та 6 090 грн 71 коп. судового збору за розгляд справи в суді апеляційної і інстанції.

Керуючись статтями 255, 367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Сенс Банк» задовольнити частково.

Рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 10 березня 2025 року скасувати та ухвалити нове.

Позовні вимоги АТ «Сенс Банк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за тілом кредиту та процентами, нарахованими внаслідок порушення строків його оплати задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства «Сенс Банк» заборгованість за договором кредиту № 647/11-К11 від 11 січня 2008 року в розмірі 6 438,90 доларів США заборгованості за тілом кредиту та 957, 37 доларів США 3% річних.

В стягненні з ОСОБА_2 процентів за користування кредитом, виданого на підставі договору кредиту № 647/11-К11 від 11 січня 2008 року, - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства «Сенс Банк» 4 060 грн 47 коп. судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції та 6 090 грн 71 коп. судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.

У задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства «Сенс Банк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості відмовити.

Стягнути з Акціонерного товариства «Сенс Банк» на користь ОСОБА_3 витрати на правничу допомогу, понесені у судах першої та апеляційної інстанції у розмірі 3 000 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду у випадках, передбачених статтею 389 ЦПК України.

Головуюча О. О. Ямкова

Судді Т. В. Крамаренко

О. В. Локтіонова