Справа № 638/9250/25
Провадження № 2-з/638/101/25
УХВАЛА

Іменем України

23 травня 2025 року м. Харків

Шевченківський районний суд м. Харкова у складі судді Латки І.П., розглянувши заяву ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , від імені яких діє представник ОСОБА_3 , про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , від імені яких діє представник ОСОБА_3 , до ОСОБА_4 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, скасування рішення про державну реєстрацію, третя особа Сьома Харківська міська державна нотаріальна контора,

в с т а н о в и в:

У травні 2025 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , від імені яких діє представник ОСОБА_3 , звернулися до суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, скасування рішення про державну реєстрацію, третя особа Сьома Харківська міська державна нотаріальна контора.

22 травня 2025 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , від імені яких діє представник ОСОБА_3 , подали заяву про забезпечення позову, в якій просили вжити заходи забезпечення позову шляхом:

- накласти арешт на нерухоме майно (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 120) - житлові будинки, які розташовані за адресою АДРЕСА_1 , право власності на яке зареєстровано за ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_1 );

- Заборонити ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_1 ) та будь-яким іншим фізичним та юридичним особам вчиняти будь-які дії щодо відчуження (продаж, внесення до статутного капіталу, міна, відчуження у будь-який інший спосіб), обтяження (іпотекою тощо) нерухомого майна (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 120) - житлові будинки, які розташовані за адресою АДРЕСА_1 ;

- Заборонити будь-яким фізичним та юридичним особам вчиняти (у тому числі, але не виключно за зверненням ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_1 )) будь-які дії, що можуть мати наслідком припинення чи обмеження електропостачання, газопостачання, водопостачання, теплопостачання для потреб нерухомого майна (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 120) - житлові будинки, які розташовані за адресою АДРЕСА_1 .

Заява мотивована тим, що за період з 1988 по 2006 року чоловік позивачки ОСОБА_1 та батько позивача ОСОБА_2 , мешкаючи разом з ними в будинку літ. «З-1» по АДРЕСА_1 , за власні кошти провели реконструкцію на 1-му поверсі будинку, переобладнали літню кухню та об`єднали її з будинком, зруйнували коридор, побудували кухню і новий гараж, а також другий поверх. Вказані обставини встановлені рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 21.11.2018, яке було залишено без змін постановою Харківського апеляційного суду від 16.05.2019 та постановою Верховного Суду від 29.06.2023, у справі №638/16253/16-ц. Зокрема, встановлено, що за власні кошти сім`я ОСОБА_5 провела реконструкцію будинку літ. «З-1» по АДРЕСА_1 , переобладнавши літню кухню, об`єднавши її з будинком, зруйнувавши коридор, на 1-му поверсі побудували кухню і новий гараж, також побудували стіни другого поверху, які покрили крівлею, дозвіл на таку реконструкцію був отриманий, існування обставин, пов`язаних зі здійснення ОСОБА_5 будівництва, які б могли призвести до створення загрози життю та здоров`ю позивача - не встановлено. Крім того, рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 13.10.2023, яке залишено без змін постановою Харківського апеляційного суду від 16.01.2024 у справі №638/6895/22, відмовлено ОСОБА_4 в усуненні перешкод у користуванні домоволодінням АДРЕСА_1 (далі домоволодіння), шляхом зобов`язання останніх не перешкоджати проведенню технічної інвентаризації домоволодіння та виготовленню технічного паспорту та встановлено, що ОСОБА_4 не має ніякого відношення до самовільно збудованого двоповерхового будинку, який побудувала сім`я ОСОБА_5 .

Проте, незважаючи на зазначені судові рішення, Сьома Харківська міська державна нотаріальна контора, в особі державного нотаріуса Верещакі Галини Леонідівни, в порушення Закону України «Про нотаріат» видала свідоцтво про право на спадщину серія та номер 1-890 від 22.11.2024, у зв`язку з чим відповідач став «власником» житлового будинку, побудованого сім`єю позивачів. З цього часу відповідач почав здійснювати незаконні дії, направлені на виселення позивачів та малолітньої дитини з їх будинку, зокрема відключення будинку від всіх комунальних послуг, щотижневе прибуття до будинку різних людей під керуванням відповідача, які намагаються відрізати комунікації будинку позивачів, з метою унеможливлення проживання в ньому. Крім того відповідач зняв з реєстрації за вказаною адресою позивачів та малолітню дитину позивача, навіть не зважаючи на те, що позивач є особою з інвалідністю ІІ групи, а дитині було 1,5 років. Таким чином, відповідач, розуміючи, що в цьому будинку все життя живуть його родичі, в холодну пору року, незаконно, зняв з реєстрації власників будинку та намагається залишити цей будинок та осіб, які в ньому проживають без води, газу та електроенергії, з метою заволодіння будинком, до якого він не має жодного відношення.

З приводу незаконних дій відповідача позивачі зверталися до правоохоронних органів, на даний час досудове розслідування триває. Крім того, незаконні дії ОСОБА_4 призводять до того, що позивачці ОСОБА_1 , як особі з інвалідністю 2 групи, після кожного такого візиту водоканалу, електриків, газовиків у супроводі ОСОБА_4 , доводиться викликати швидку допомогу та перебувати на амбулаторному лікуванні. Такі незаконні дії ОСОБА_4 , свідомо здійснюються останнім з метою погіршити стан позивачки. Крім того, позивачі звертають увагу суду, що в будинку проживає малолітня дитина - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , і в такому віці дитині дуже важливо мати щасливе дитинство та користуватися передбаченими Декларацією прав дитини правами і свободами для її особистого блага.

Вказані обставини, на переконання позивачів, свідчать про необхідність вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на все домоволодіння АДРЕСА_1 та накладення заборони відповідачу та іншим особам вчиняти певні дії щодо домоволодіння АДРЕСА_1 .

Метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення. Крім того, є підстави вважати, що нерухоме майно, без згоди позивачів може бути відчужено на користь третіх осіб, та у разі невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду. Позивачі вважають запропоновані заходи забезпечення позову такими, що відповідають його предмету, їх вжиття не зумовлює фактичного вирішення спору по суті та спрямоване лише на збереження існуючого становища до набрання законної сили судовим рішенням. Обраний захід забезпечення позову гарантує дотримання принципу співвіднесення виду заходу забезпечення позову заявленим позивачами вимогам, що дасть змогу досягти балансу інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, та сприятиме виконанню судового рішення в разі задоволення позову, та як наслідок, забезпечить ефективний захист інтересів позивачів.

Відповідно до ч. 1 ст. 153 ЦПК України заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду), крім випадків, передбачених частиною п`ятою цієї статті.

Отже, заяву про забезпечення позову розглянуто без повідомлення учасників справи.

Розглянувши вищенаведену заяву про забезпечення позову, суд дійшов наступних висновків.

З матеріалів справи вбачається, що між сторонами виник спір щодо правомірності видачі відповідачу свідоцтва про право на спадщину за законом та проведення державної реєстрації за ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_1 ) права власності на нерухоме майно (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 120) житлові будинки, які розташовані за адресою АДРЕСА_1 , а саме: житловий будинок з прибудовами літ. «Б-1» житловою площею 44,8 кв.м, загальною площею 63,7 кв.м, житловий будинок літ. «3-1» житловою площею 25,4 кв.м, загальною площею 43,4 кв.м та господарські будівлі та споруди до них: льох літ. «Д», душі літ. «Л», «М», ворота №7, огорожа №8. Самочинно: побудовано прибудова літ. «32», ганок літ, «33», літня кухня літ. «И», реконструйовано -житловий будинок літ. «3-1», розпочато будівництво -житлова прибудова літ. «31-2».

Позов пред`явлено з тих підстав, що позивачі вважають себе власниками частини цього нерухомого майна, а саме: житлового будинку літ. «З-1» з прибудовами.

Метою забезпечення позову, як зазначено позивачами, є збереження існуючого становища до набрання законної сили судовим рішенням, шляхом запобігання спробам відповідача відчужити спірне майно без згоди позивачів, припинення недобросовісних дій відповідача інші дії, спрямовані щодо відключення будинку позивачів від електропостачання, газопостачання, водовідведення, водо- та теплопостачання тощо.

Згідно з ч. 1 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Відповідно до ч. 2 ст. 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Із системного аналізу зазначених норм права вбачається, що підставою для забезпечення позову має слугувати обґрунтоване припущення, що невжиття відповідних заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся.

Забезпечення позову це вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача проти несумлінних дій відповідача, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.

Одним із критеріїв обґрунтованості заяви є наявність причинного зв`язку між конкретним видом забезпечення позову, про який йдеться у відповідній заяві, та наслідком у формі потенційної загрози виконанню рішення суду.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Пунктами 1, 2 ч. 1 ст. 150 ЦПК України встановлено, що позов забезпечується накладенням арешту на майно, забороною вчиняти певні дії.

Частиною 3 статті 150 ЦПК України встановлено, що заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, тимчасових заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання можливого судового рішення, якщо його буде ухвалено на користь позивача, у тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення. Суд застосовує заходи забезпечення позову у разі, якщо існує очевидна небезпека заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в справі.

З сукупного аналізу вищевказаних положень законодавства вбачається, що застосування у справі заходів забезпечення позову є виправданим, якщо з обставин справи встановлено об`єктивну можливість вчинення відповідачем дій, які можуть утруднити чи унеможливити виконання рішення суду в разі задоволення позову.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 зроблено висновок, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів.

Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача, який може приховати майно, розтратити його, продати або знецінити і, що такі дії відповідача можуть призвести у майбутньому до того, що виконання можливого рішення суду про присудження може бути утрудненим або взагалі неможливим.

Відповідно до ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви (ч. 1, 2 ст. 83 ЦПК України).

Згідно з ч. 1 ст. 84 ЦПК України учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом.

Всупереч зазначеним вище вимогам позивачами не надано суду доказів того, що відповідачем вживають заходи щодо відчуження спірного майна. Доводи позивача щодо цієї обставини, всупереч вимогам ч. 6 ст. 81 ЦПК України, ґрунтуються виключно на припущеннях.

Заява про забезпечення позову, окрім формального посилання на те, що існує ймовірність відчуження відповідачем нерухомого майна на користь третіх осіб, що може значно утруднити або зробити неможливим виконання рішення суду, не містить мотивів співмірності застосування заходів із предметом позову, підтверджену належними та допустимими доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного зазначеного виду забезпечення позову. Саме лише посилання в заяві про забезпечення позову на потенційну можливість вчинення дій, що створять перешкоди до виконання судового рішення, не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Крім того, позивачами не дотримано вимоги щодо співмірності застосування заходів із предметом позову.

Так, з позовної заяви та заяви про забезпечення позову вбачається, що позивачі вважають себе власниками житлового будинку літ. «З-1» з прибудовами, проте в заяві про забезпечення позову просять накласти арешт на все нерухоме майно, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Доводи позивачів на вчинення відповідачем недобросовісних дій щодо відключення будинку позивачів від електропостачання, газопостачання, водовідведення, водо- та теплопостачання тощо, не свідчать про існування реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; не містять мотивів співмірності застосування заходів із предметом позову.

При цьому, суд враховує, що Конституція України у статті 41 гарантує право кожному володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод ( далі Конвенція) в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність.

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льон рот проти Швеції», пункти 69 і 73).

У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ.

На переконання суду, сам по собі факт наявності судового спору, проживання у спірному будинку особи з інвалідністю другої групи та малолітньої особи, без достатніх та переконливих обставини, які свідчать про наявність ризиків утруднення ти невиконання рішення суду у разі задоволення позову, не є достатньою та виправданою підставою для обмеження прав власника нерухомого майна, у зв`язку з чим застосування запропонованих позивачем заходів забезпечення позову буде непропорційним та надмірним втручанням у права власності відповідача на мирне володіння майном.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення заяви ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , від імені яких діє представник ОСОБА_3 , про забезпечення позову у визначений ними спосіб.

Керуючись ст. 149-153, 258-261, 353-355 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в:

Заяву ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , від імені яких діє представник ОСОБА_3 , про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , від імені яких діє представник ОСОБА_3 , до ОСОБА_4 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, скасування рішення про державну реєстрацію, третя особа Сьома Харківська міська державна нотаріальна контора, - залишити без задоволення.

Ухвала набирає законної сили негайно після підписання.

Ухвала може бути оскаржена до Харківського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя І.П. Латка