Справа № 473/6891/24
РІШЕННЯ

іменем України

"14" травня 2025 р. Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області в складі:

головуючого судді: Ротар М.М.

за участі секретаря судового засідання: Ніколаєнко Г.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вознесенську в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області до ОСОБА_1 про стягнення надміру виплаченої житлової субсидії,

встановив

Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області, в інтересах якого діє представник Елоян А.Р., через «Електронний суд» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення надміру виплачених бюджетних коштів у вигляді житлової субсидії в розмірі 16 929,81 грн..

В обґрунтування заявленого позову представник позивача зазначає, що з 01.05.2023 з урахуванням приписів пункту 78 Постанови № 848 ОСОБА_1 призначено житлову субсидію, що підтверджується Рішенням № -2023-1 від 29.06.2023 по 30.09.2023. 30.11.2023 Відповідач звернулася до Головного управління із заявою про призначення житлової субсидії та подала декларацію про доходи та витрати осіб. Відповідачу було призначено житлову субсидію з 01.10.2023 по 30.04.2024, що підтверджується Рішенням про призначення субсидії № -2023-5 від 25.12.2023.

За результатами проведеної перевірки встановлено, що ОСОБА_1 не повідомила позивачу інформацію про наявність у неї на депозитному банківському рахунку загальної суми, що перевищує 100 000 грн. Таким чином, житлова субсидія була призначена незаконно з вини ОСОБА_1 , яка не повідомила інформацію, що вплинула на виплату житлової субсидії. Вказане призвело до надмірної виплати бюджетних коштів у вигляді житлових субсидій за період з 01.05.2023 року по 31.01.2024 року в суму 16 929,81 грн..

Відповідачу надіслано лист - повідомлення від 09.02.2024 року щодо добровільного повернення надміру отриманої суми житлової субсидії.

Оскільки відповідач у добровільному порядку не повернула надміру виплачені бюджетні кошти у вигляді житлової субсидії, тому позивач просить стягнути з відповідачки на користь Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області заборгованість в розмірі 16 929,81 грн..

Ухвалою Вознесенського міськрайонного суду від 27.12.2024 року було прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження по справі, справу призначено до судового засідання в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

Представник позивача Елоян А.Р., яка належним чином повідомлена про час і місце розгляду справи, до суду не з`явилась, подала до суду заяву про розгляд справи за відсутності представника Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області.

Відповідач ОСОБА_1 , яка належним чином повідомлена про час і місце розгляду справи, до суду не з`явилась, від неї на адресу суду надійшла заява про розгляд справи без її участі та просила відмовити в задоволенні позову, оскільки позивачем здійснюється відрахування надміру нарахованої субсидії.

Дослідивши подані у справі докази, з`ясувавши дійсні обставини справи, суд дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що 16.04.2019 року ОСОБА_1 звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області із заявою про призначення та надання житлової субсидії.

Як вбачається із копії декларації про доходи і витрати осіб, які звернулись за призначенням житлової субсидії від 16.04.2019 року - ОСОБА_1 зазначила, що за період з 01.07.2018 року по 31.12.2018 року окрім пенсії, ніяких доходів не отримує.

30.11.2023 року ОСОБА_1 звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області із заявою про призначення та надання житлової субсидії.

Як вбачається із копії декларації про доходи і витрати осіб, які звернулись за призначенням житлової субсидії від 30.11.2023 року - ОСОБА_1 зазначила, що за період з 01.01.2023 року по 30.06.2023 року окрім пенсії, ніяких доходів не отримує.

Відповідно до Картки рекомендацій Міністерства фінансів, яка складається з 2-х аркушів. На другому аркуші вказано прізвище, ім`я та по батькові відповідача, а саме ОСОБА_1 . Індифікатор рядка щомісячного інформаційного обміну: 4642216, який вказаний на обох аркушах, підтверджує, що Картка рекомендацій Міністерства фінансів стосується саме ОСОБА_1 зазначено рядок виявлено невідповідність Будь-хто із складу домогосподарства або член сім`ї особи із складу домогосподарства на 1 число місяця, з якого призначається житлова субсидія, має на депозитному банківському рахунку (рахунках) кошти у загальній сумі, що перевищує 100 000 грн..

Як вбачається з довідки про надлишково виплачену субсидію ОСОБА_1 ЕОС НОМЕР_1 , РНОКПП НОМЕР_2 сума надміру виплаченої житлової субсидії становить 16 929,81 грн.

Підпунктом 9 пункту 14 Положення № 848 «Про спрощення порядку надання населенню субсидій для відшкодування витрат на оплату житлово-комунальних послуг, придбання скрапленого газу, твердого та рідкого пічного побутового палива» передбачено, що житлова субсидія не призначається (у тому числі на наступний період), якщо: будь-хто із складу домогосподарства або член сім`ї особи із складу домогосподарства на 1 число місяця, з якого призначається житлова субсидія, має на депозитному банківському рахунку (рахунках) кошти у загальній сумі, що перевищує 100000 гривень, або облігації внутрішньої державної позики на загальну суму, що перевищує 100 000 гривень, про що зазначається в декларації.

Абзацом 3 пункту 49 Положення № 848 передбачено, що громадянин несе відповідальність за подані відомості про доходи, майно, що вплинули або могли вплинути на встановлення права на призначення житлової субсидії та на визначення її розміру.

Відповідно до пункту 127 Положення № 848 у разі відмови громадянина добровільно повернути суму надміру перерахованої (виплаченої) житлової субсидії питання про її примусове стягнення вирішується у судовому порядку.

В матеріалах справи наявний лист позивача адресований на ім`я відповідачки, в якому останній повідомляється про необхідність повернення на рахунок Пенсійного фонду України переплати житлової субсидії на оплату житлово-комунальних послуг в розмірі 16929,81 гривень, яка утворилась за період з 01.05.2023 року по 31.01.2024 рік у зв`язку з неповідомленням про наявність на депозитному банківському рахунку коштів у загальній сумі, що перевищує 100 тис. гривень.

Проте до матеріалів справи позивачем не надано доказів про надсилання відповідачці та відповідно отримання /не отримання нею цього повідомлення або вручення їй відповідного повідомлення під особистий підпис.

З аналізу пункту 127 Положення № 848 слідує, що повернення суми надміру виплаченої житлової субсидії вирішується у судовому порядку лише у разі відмови громадянина добровільно повернути її. При цьому з матеріалів справи вбачається, що позивачем здійснюється відрахування з пенсії відповідача ОСОБА_1 і станом на 01.02.2025 року розмір боргу вже складав 16271,29 грн., що підтверджується довідкою ГУПФУ в Миколаївській області від 18.02.2025 року.

Отже, судом не встановлено факту відмови відповідачки добровільно повернути надміру виплаченої суми житлової субсидії.

Крім того позивачем не підтверджено належними та допустимими доказами наявність у відповідача на депозитному банківському рахунку коштів у загальній сумі, що перевищує 100 тис. грн., в матеріалах справи відсутні будь які виписки з банківської установи.

Відповідно до статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до статті 83 ЦПК України, сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. У випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України).

Частинами шостою та сьомою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

При цьому: належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України); достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (частина перша статті 79 ЦПК України); достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

В постанові Верховного Суду від 11 червня 2020 року (справа №757/1782/18) вказується, що змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він нівелюватиме можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову процесуальним законом, за загальним правилом, покладається на позивача. За таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не позбавляє позивача його процесуальних обов`язків.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 03 липня 2019 року в справі №342/180/17 зазначила, що обґрунтування наявності обставин повинно здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Згідно правового висновку Верховного Суду викладеного в постанові від 21 липня 2021 року в справі 287/363/16, при оцінці достатності доказів діють спеціальні правила - стандарти доказування, якими має керуватися суд при вирішенні справи. Стандарти доказування є важливим елементом змагальності судового процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про недоведеність.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. У іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд має право винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі (правова позиція Верховного Суду в постанові від 29 вересня 2022 року в справі 857/7/22).

Згідно статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00,§ 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006).

З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд доходить до висновку про недоведеність і необґрунтованість заявлених позовних вимог, адже позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, яким він обґрунтовував свої вимоги, що є його процесуальним обов`язком.

Позивач (платник грошових коштів) не довів недобросовісності у діях відповідачки (набувача субсидії), а тому відсутні підстави для примусового повернення отриманих нею коштів у вигляді житлової субсидії.

В позовній заяві міститься вимога позивача про стягнення з відповідачки понесених позивачем судових витрат, які складаються з судового збору у розмірі 2422,40 гривень (а.с.1).

Згідно частин першої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки у задоволенні позовних вимог відмовляється, понесені позивачем судові витрати не підлягають відшкодуванню.

Керуючись ст.2, 4, 12, 13, 81, 82, 89, 264, 265, 268,274,275,279 ЦПК України, суд

ухвалив:

Відмовити у задоволенні позовної заяви Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області до ОСОБА_1 про стягнення надміру виплачених сум житлової субсидії.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Миколаївського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не було скасовано, набирає законної сили після розгляду апеляційної скарги.

Повний текст рішення виготовлено 19 травня 2025 року.

Суддя М.М. Ротар