Справа №638/2673/25
Провадження № 2/638/3248/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2025 року Шевченківський районний суд м. Харкова у складі:

Головуючого судді Подус Г.С.,

за участю секретаря Двойних А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні зали судових засідань суду в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна -

встановив:

ОСОБА_1 звернулась до Шевченківського районного суду м.Харкова із позовом до ОСОБА_2 , в якому просить, поділити спільне майно подружжя легковий автомобіль Renault Logan легковий седан В, 2010 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , об`єм двигуна 1596, реєстраційний номер НОМЕР_2 , стягнувши з ОСОБА_2 на її користь 86290,00 грн., що є компенсацією належної їй частини вартості зазначеного автомобіля та стягнути судові витрати з відповідача.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 17.11.2007 року вона зареєструвала шлюб з відповідачем ОСОБА_2 . Рішенням Дзержинського районного суду м.Харкова від 18.11.2024 року шлюб між сторонами розірвано. За час сумісного проживання подружжям було набуто спільне майно, а саме: 24.07.2018 року придбано автомобіль Renault Logan легковий седан В, 2010 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , об`єм двигуна 1596, реєстраційний номер НОМЕР_2 , який був зареєстрований на відповідача і яким він фактично володів та користувався до його продажу. Згідно зі звітом про середньо ринкову вартість транспортного засобу, складеного суб`єктом оціночної діяльності оцінювачем ФОП ОСОБА_3 , станом на 07.01.2025 року середня ринкова вартість автомобіля, що виступає предметом спору складає 172580,00 грн. Зазначений автомобіль є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Також вказує, що питання про розподіл спільного сумісного майна, придбаного в період шлюбу не вирішено.

Ухвалою судді від 18.02.2025 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та її розгляд призначено за правилами загального позовного провадження.

12.03.2025 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній категорично заперечував проти задоволення позовних вимог через їх недоведеність та необґрунтованість. Вказував, що автомобіль було відчужено за час шлюбу та зі згоди його дружини (на той момент). Крім того заперечував щодо належності такого доказу як звіт про ринкову оцінку спірного автомобіля.

18.03.2025 року від представника позивача надійшла відповідь на відзив в якому підтримала позовні вимоги та просила про їх задоволення.

Ухвалою суду від 18.03.2025 року закрито підготовче судове засідання та призначено розгляд справи по суті.

В судове засідання позивач та її представник не з`явились ,надали заву про слухання справи за їх відсутністю, позовні вимоги підтримали з підстав, наведених у позові та відповіді на відзив.

Відповідач в судове засідання не з`явився, надав до суду заяву, в якій просив справу слухати за його відсутністю, проти задоволення позовних вимог заперечував.

Суд, з`ясувавши обставини справи, безпосередньо дослідивши наявні в матеріалах справи докази, оцінивши їх кожний окремо та у сукупності й взаємозв`язку, дійшов наступного висновку.

Відповідно до ч 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.»

Відповідно до ч.ч. 2,3 ст. 12 ЦПК України, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.»

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч.ч. 1 , 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Сторони зобов`язані визначити коло фактів, на які вони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення, крім випадків, встановлених ст.82 ЦПК України.

Частиною 1 статті 82 ЦПК України передбачено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Крім того, частина 4 статті 82 ЦПК встановлює, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Так, рішенням Дзержинського районного суду м.Харкова від 18.11.2024 року , яке набрало законної сили 19.12.2024 року, встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали шлюб 17.11.2007 року. Зазначеним рішенням укладений між сторонами шлюб було розірвано.

Крім того, судом встановлено та не заперечується сторонами у справі, що автомобіль автомобіль Renault Logan легковий седан В, 2010 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , об`єм двигуна 1596, реєстраційний номер НОМЕР_2 було придбано під час перебування сторін у шлюбі та зареєстровано на ім`я відповідача.

Норми Сімейного кодексу України у статтях 57 та 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна, згідно з яким майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку.

Відповідно до статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частина майна дружини та чоловіка є рівними.

Згідно ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених ЗК України.

Згідно роз`яснень, які містяться в п.п.23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч. 3 ст.368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст.325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.

Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (ст.60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

У позовній заяві ОСОБА_1 , підставою своїх позовних вимог зазначає, що автомобіль Renault Logan легковий седан В, 2010 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , об`єм двигуна 1596, реєстраційний номер НОМЕР_2 є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, оскільки придбаний під час перебування у шлюбі, а тому вона має право на поділ спільної власності подружжя шляхом стягнення компенсації з відповідача половини вартості автомобіля у розмірі 172580,00 грн., частина якої становить 86290,00 грн.

Стаття 71 СК України передбачає, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Відповідно до статті 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Стаття 369 ЦК України передбачає, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.

Згідно зі статтею 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

У статті 370 ЦК України зазначено, що співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому ст.364 ЦК України.

Відповідно до статті 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.

Таким чином, спірний автомобіль є об`єктом спільної сумісної власності сторін як набутий подружжям під час шлюбу у спільну сумісну власність. Іншого судом не встановлено і фактично дані обставини відповідач не оспорює.

Натомість матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 був власником автомобіля Renault Logan легковий седан В, 2010 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , об`єм двигуна 1596, реєстраційний номер НОМЕР_2 .

З листа РСЦ ГСЦ МВС в Харківській, полтавській та сумській областях від 16.03.2025 року № 31/32-5346 вбачається, що зазначений автомобіль був відчужений ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу 23.08.2024 року.

Шлюб між сторонами розірвано рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 18.11.2024 року.

Тобто продаж автомобіля відбувся в період шлюбу.

Матеріали справи не містять та позивачкою не надано належних та допустимих доказів, того, що грошові кошти за продаж автомобіля Renault Logan легковий седан В, 2010 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , об`єм двигуна 1596, реєстраційний номер НОМЕР_2 (під час шлюбу), були витрачені не на потребу родини, оскільки шлюб розірвано після здійснення цього правочину.

Таким чином, оскільки позивач на виконання свого процесуального обов`язку не надав належних і неспростовних доказів на підтвердження своєї позиції, а також оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд ухвалює рішення про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України у зв`язку з відмовою у задоволенні позову судові витрати покладаються на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.4, 10, 13, 76-81, 133, 141, 259, 263, 265, 268, 273, 352, 354 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна відмовити.

Судові витрати залишити за позивачем.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його складення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Відповідно ч.3 ст.354 ЦПК України строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Повний текст рішення складений 21.05.2025 року.

Головуючий суддя: