14.05.2025 Провадження по справі № 2/940/49/25
Справа № 940/1372/24

РІШЕННЯ

Іменем України

14 травня 2025 року Тетіївський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді Мандзюка С.В.

за участю секретаря судових засідань Мудрик Н.А.

представника позивача Неживка І.В.

представників відповідача Сороки К.В., Коляди В.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Тетієві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції, держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди,

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до Тетіївського районного суду Київської області з позовом, в якому просить стягнути з Державного бюджету України на його користь 50000,00 гривень моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що 17.06.2024 об 11 годині 18 хвилин в с. П`ятигори по вул. Ватутіна, 8 Білоцерківського району Київської області ОСОБА_1 , рухаючись автомобілем Volkswagen Touareg, реєстраційний номер НОМЕР_1 , був зупинений працівниками полку патрульної поліції в місті Біла Церква та Білоцерківському районі УПП у Київській області Департаменту патрульної поліції, та вказуючи на наявність у останнього ознак наркотичного сп`яніння, запропонували пройти огляд на стан такого сп`яніння, на що ОСОБА_1 без вагань погодився.

Позивач зазначив, що після погодження пройти огляд на стан сп`яніння, працівник патрульної поліції з метою створення штучного показника своєї діяльності та складення щодо нього протоколу про адміністративне правопорушення почав спонукати його відмовитися від проведення огляду.

Після чергових вмовлянь поліцейського зізнатися у вживанні наркотичних засобів, в ході складання акта огляду, як стверджує позивач, під диктовку поліцейського зробив в акті запис про відмову. Надалі поліцейським був складений протокол про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 130 КУпАП.

У подальшому, постановою Тетіївського районного суду Київської області від 26.07.2024 справу стосовно ОСОБА_1 було закрито на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП, у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення та винесено окрему ухвалу суду від 26.07.2024, якою встановлено неправомірність дій працівників поліції.

Водночас, позивач зазначив, що неправомірні дії працівників патрульної поліції призвели до душевних страждань, яких він зазнав у зв`язку з протиправною поведінкою щодо нього, що також вплинуло на нормальний ритм його життя та вимагало затрати значних зусиль, щоб довести свою невинуватість. Водночас, через отриманий стрес, потрапив до Тетіївської центральної лікарні, де йому було діагностовано після травматичний головний біль, гостру реакцію на стрес, та перебував на лікуванні з 17.06.2024 до 18.06.2024. Відтак вважає, що йому завдано моральної шкоди, яку оцінює в розмірі 50000,00 грн та просить стягнути з Державного бюджету України.

За вказаних обставин, позивач звернувся за захистом своїх порушених прав до суду.

Ухвалою Тетіївського районного суду Київської області від 24.10.2024 відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи здійснювати в порядку загального позовного провадження та призначено у справі підготовче засідання.

Представник Департаменту патрульної поліції Сорока К.В. надав суду відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити у задоволенні позову вказуючи, що позивачем не надано жодних належних доказів наявності моральної шкоди у розмірі 50000,00 гривень, а також не доведено, в чому саме виражались протиправні дії, грубе порушення поліцейського та моральне страждання. Тому вважає, що за відсутності доказів, якими би підтверджувався факт заподіяння позивачу моральних, враховуючи також факт, що позивачем не наведено, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір такої шкоди, тому вказана позовна вимога є безпідставною (а. с. 68-76).

Ухвалою Тетіївського районного суду Київської області від 20.01.2025 за клопотанням представника відповідача Департаменту патрульної поліції зупинено провадження у справі до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 335/6977/22.

Ухвалою Тетіївського районного суду Київської області від 20.02.2025 поновлено провадження у справі.

Ухвалою Тетіївського районного суду Київської області від 11.03.2025 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

У судовому засіданні представник позивача адвокат Неживок І.В. позовні вимоги підтримав та просив задовольнити їх у повному обсязі.

Представник відповідача Департаменту патрульної поліції Коляда В.Г. у судовому засіданні просив відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову та зазначив, що позивач не надав доказів наявності причинного зв`язку між діями працівників патрульної поліції та завданою шкодою. Водночас, не заперечував факту заподіяння ОСОБА_1 шкоди.

Представник відповідача держави Україна в особі Державної казначейської служби України в судове засідання не прибув, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов такого висновку.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового та майнового права та інтересу.

Відповідно до частин 1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до п. 1 ч. 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом, 02.07.2024 до Тетіївського районного суду Київської області надійшов протокол про адміністративне правопорушення серії ААД № 142877 від 17.06.2024, складений поліцейським батальйону № 2 полку патрульної поліції в місті Біла Церква та Білоцерківському районі УПП у Київській області Департаменту патрульної поліції Національної поліції України сержантом поліції Хоменком Р.Р., згідно з яким 17.06.2024 об 11 годині 18 хвилин в с. П`ятигори, по вул. Ватутіна, 8 Білоцерківського району Київської області ОСОБА_1 керував автомобілем Volkswagen Touareg, реєстраційний номер НОМЕР_1 , з ознаками наркотичного сп`яніння, а саме із порушенням координації рухів, тремтінням пальців рук та неприродною блідістю, від проходження огляду на стан наркотичного сп`яніння у встановленому законом порядку відмовився, чим порушив п. 2.5 ПДР України.

Постановою Тетіївського районного суду Київської області від 26.07.2024 у справі №940/732/24 провадження у справі стосовно ОСОБА_1 закрито на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП у зв`язку з відсутністю у його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП (а. с. 11-12).

Водночас, у цій справі 26.07.2024 Тетіївським районним судом Київської області постановлено окрему ухвалу, за змістом якої судом встановлено необ`єктивний підхід до з`ясування обставин по справі, намагання працівника патрульної поліції будь-яким чином скласти протокол за ст. 130 КУпАП, що призводить до порушення ст. 5 та ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (а. с. 13-15).

Зазначену окрему ухвалу направлено до відома для реагування в межах повноважень командиру батальйону № 2 полку патрульної поліції в місті Біла Церква та Білоцерківському районі УПП у Київській області Департаменту патрульної поліції Національної поліції України М.Счастливому, начальнику УПП у Київській області І.Єнакієву та начальнику Департаменту патрульної поліції Є.Жукову.

Згідно з листом полку патрульної поліції в місті Біла Церква та Білоцерківському районі управління патрульної поліції у Київській області Департаменту патрульної поліції Національної поліції України, адресованому Тетіївському районному суду Київської області, від 18.09.2024 № 3386/41/1/2/2/02-2024, на підставі окремої ухвали Тетіївського районного суду Київської області від 26.07.2024 було призначено службове розслідування (а. с. 147).

Згідно з висновком службового розслідування за фактом порушення службової дисципліни окремими працівниками батальйону № 2 полку патрульної поліції в місті Біла Церква та Білоцерківському районі управління патрульної поліції у Київській області Департаменту патрульної поліції (далі - батальйон № 2 ППП в місті Біла Церква та Білоцерківському районі УПП у Київській області ДПП), що виразилось у недотриманні вимог наказу Міністерства внутрішніх справ України та Міністерства охорони здоров`я (МВС та МОЗ) від 09.11.2015 № 1452/735 «Про затвердження Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції», що мало місце 17.06.2024, відомості, які стали підставою для призначення службового розслідування, знайшли своє підтвердження. За вчинення дисциплінарного проступку до поліцейського взводу № 1 роти № 2 батальйону № 2 ППП в місті Біла Церква та Білоцерківському районі УПП у Київській області сержанта поліції ОСОБА_2 застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді суворої догани та поліцейського взводу № 1 роти №1 батальйону № 1 ППП в місті Біла Церква та Білоцерківському районі УПП у Київській області ДПП капрала поліції ОСОБА_3 попереджено про необхідність дотримання службової дисципліни.

Згідно з виписним епікризом від 18.06.2024, ОСОБА_1 знаходився на стаціонарному лікуванні КНП «Тетіївська ЦЛ» з 17.06.2024 до 18.06.2024 де йому було діагностовано, зокрема після травматичний головний біль та гостру реакцію на стрес (а. с. 16).

Позивач стверджує, що внаслідок неправомірних дій працівників поліції, йому завдана моральна шкода, що обумовило звернення з цим позовом до суду.

Надаючи правову оцінку встановленим фактам і правовідносинам, суд зазначає наступне.

Так, звертаючись до суду із позовом, позивач просив суд стягнути із Державного бюджету України моральну шкоду у розмірі 50000,00 гривень, зокрема, з підстав передбачених ст. 1176 ЦК України та норм Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (надалі ЗУ №266/94-ВР).

Суд зауважує, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 січня 2025 року у справі № 335/6977/22 зазначила: «Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органами державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України та деталізовані у Законі №266/94-ВР. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у виді арешту чи виправних робіт.

Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

За відсутності підстав для застосування ч. 1 ст. 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто з огляду на загальні правила про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (ст.ст.1173,1174 цього Кодексу).

Статтею 1 Закону № 266/94-ВР передбачено, що відповідно до правил цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: 1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; 2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства.

Згідно зі ст. 2 Закону № 266/94-ВР право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках: постановлення виправдувального вироку суду; встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати; закриття справи про адміністративне правопорушення.

Системне тлумачення зазначених норм свідчить про те, що особа має право на відшкодування моральної шкоди на підставі Закону № 266/94-ВР та ст. 1176 ЦК України лише за існування таких умов: шкода завдана особі визначеними у згаданих вище нормах державними органами (органами, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність; органами досудового розслідування; прокуратурою; судом); шкода завдана особі переліком рішень, дій чи бездіяльності посадових чи службових осіб таких органів.

Відповідно до ч. 3 статті 13 Закону України «Про Національну поліцію» у складі поліції функціонують: кримінальна поліція, патрульна поліція, органи досудового розслідування, поліція охорони, спеціальна поліція, поліція особливого призначення, інші підрозділи, діяльність яких спрямована на виконання завдань поліції або на забезпечення її функціонування, рішення про створення яких приймається керівником поліції за погодженням з Міністром внутрішніх справ.

Згідно з абз. 2 ч. 2 ст. 5 Закону України «Про оперативно-розшукову діяльність» оперативно-розшукова діяльність здійснюється оперативними підрозділами Національної поліції - підрозділами кримінальної та спеціальної поліції.

Відповідно до розділу 2 Положення про патрульну службу МВС, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 02 липня 2015 року № 796, основними завданнями патрульної служби є: забезпечення публічного порядку і громадської безпеки; забезпечення безпеки осіб, захисту їх прав, свобод та законних інтересів; створення стану захищеності життєво важливих інтересів суспільства, сконцентрованих у його матеріальних і духовних цінностях, нормальних умов життєдіяльності людини, діяльності підприємств, установ, організацій; запобігання кримінальним, адміністративним правопорушенням; попередження, виявлення та припинення кримінальних та адміністративних правопорушень, випадків насильства у сім`ї, а також виявлення причин і умов, що сприяють їх учиненню; взаємодія із суспільством: реалізація підходу «міліція та громада», що полягає у співпраці та взаємодії із населенням, громадськими організаціями, іншими підрозділами органів внутрішніх справ, органами публічної влади, з метою запобігання правопорушенням, забезпечення безпеки, зниження рівня злочинності, а також установлення довірливих відносин між міліцією та населенням; забезпечення безпеки дорожнього руху; організація контролю за додержанням законів, інших нормативно-правових актів з питань безпеки дорожнього руху.

З урахуванням наведених правових норм Велика Палата Верховного Суду виснувала, що поліцейський, який складає протокол про адміністративне правопорушення, не є суб`єктом, який здійснює оперативно-розшукову діяльність чи проводить досудове розслідування, тому до таких правовідносин не застосовуються приписи ст. 1176 ЦК України та Закону № 266/94-ВР.

У підсумку Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що у разі закриття справи про адміністративне правопорушення, відповідальність за яке передбачене ст. 124 КУпАП, через відсутність події і складу адміністративного правопорушення відшкодування шкоди особі, відносно якої складено протокол про адміністративне правопорушення, здійснюється на загальних підставах, передбачених ст. 1174 ЦК України, а положення ст. 1176 ЦК України та Закону № 266/94-ВР не є застосовними».

Водночас, суд акцентує увагу на тому, що саме на суд покладено обов`язок надати правильну правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що відповідно до принципу jura novit curia («суд знає закони») неправильна юридична кваліфікація сторонами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм. Такі висновки сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 15 червня 2021 року у справі № 904/5726/19, від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц, від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15.

Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту та не може розумітися як вихід суду за межі позовних вимог (висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17).

Отже, з огляду на зазначене, суд вважає, що заявлену позивачем вимогу про відшкодування моральної шкоди необхідно розглядати, виходячи із загальних підстав, визначених ЦК України.

Так, відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Стаття 23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені статтею 1167 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості відповідальності за шкоду, завдану органами державної влади чи місцевого самоврядування та їх посадовими особами, які є відмінними від загальних підстав деліктної відповідальності.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів (частина перша статті 1173 ЦК України).

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи (частина перша статті 1174 ЦК України).

Наведеними правовими нормами передбачено, що для покладення відповідальності за дії посадових осіб та органів державної влади чи місцевого самоврядування наявність їх вини не є обов`язковою. Проте цими приписами встановлена обов`язковість інших трьох елементів складу цивільного правопорушення, встановлення яких є необхідним для покладення відповідальності за завдану шкоду на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування, про що Велика Палата Верховного Суду деталізує далі.

Усталеним у доктрині цивільного права та національній судові практиці є підхід, за якого для покладення відповідальності на державу за дії (бездіяльність) посадових осіб органів державної влади (тут і далі - йдеться також й про органи місцевого самоврядування, про що не зазначається з огляду на обставини цієї справи) у виді відшкодування шкоди має бути встановлено наявність одночасно трьох умов: неправомірність (протиправність) дії посадових або службових осіб державного органу; шкода; причинно-наслідковий зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Тягар доведення наявності цих умов покладається на позивача, який звертається з позовом про відшкодування шкоди на підставі статей 1173, 1174 ЦК України (див. близькі за змістом висновки у пункті 8.49.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 01 березня 2023 року у справі № 925/556/21).

У пункті 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 вказано, що, застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

Отже, для покладення відповідальності на державу за дії (бездіяльність) посадових осіб органів державної влади у виді відшкодування шкоди обов`язковою є сукупність трьох умов: дії органу (посадових або службових осіб) повинні мати протиправний характер, шкода та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Вина посадових осіб органів державної влади не є обов`язковою. Тягар доведення наявності зазначених трьох умов покладається на позивача, який звернувся до суду з позовом про відшкодування шкоди.

Такий висновок викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 22 січня 2025 року у справі № 335/6977/22.

У цій же постанові Великою Палатою Верховного Суду зазначено, що: « у справах про відшкодування шкоди, завданої рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, його посадових осіб, позивач може доводити наявність очевидних ознак протиправності чи свавільності дій цих суб`єктів, які спричинили порушення прав, свобод або інтересів позивача (п. 70).

Вирішуючи спір у справі про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним притягненням до адміністративної відповідальності, суд загальної юрисдикції може встановити наявність у діях працівників патрульної поліції під час складення протоколу про адміністративне правопорушення ознак очевидної протиправності, таких як: відсутність повноважень у працівника патрульної поліції на складання протоколу про адміністративне правопорушення, складання працівниками патрульної поліції протоколу про адміністративне правопорушення стосовно особи, яка не була учасником ДТП, тощо. Отже, очевидний характер протиправності дій (бездіяльності, рішень) працівників патрульної поліції під час складання протоколу про адміністративне правопорушення може бути встановлений судом загальної юрисдикції, зокрема й тоді, коли такі дії (бездіяльність, рішення) явно суперечать вимогам закону та порушують права, свободи або інтереси осіб, які звернулися до суду (п. 71).

У наведеній категорії справ суд, з огляду на підстави позову, при вирішенні питання про те, чи мали дії або бездіяльність органів влади, їх посадових осіб, які становили втручання в право особи, ознаки свавільності, повинен оцінювати: чи були передбачені законом підстави (умови) для відповідних дій працівників поліції (у контексті цієї справи), чи були вони виправданими (необхідними) та пропорційними до конкретних обставин (п. 72).

Втручання не буде свавільним, якщо: воно відбулося згідно із законом; воно переслідує легітимну мету і є пропорційним до цієї мети; воно є необхідним у демократичному суспільстві (п. 73).

Отже при вирішенні спору про відшкодування шкоди суд може встановити протиправний характер дій (бездіяльності, рішень) працівників патрульної поліції як обов`язковий елемент деліктної відповідальності за наявності ознак очевидної протиправності чи навіть свавільності таких дій (п. 74)».

Так, зі змісту постанови Тетіївського районного суду Київської області від 26.07.2024 суду вбачається, що, закриваючи провадження у справі про притягнення позивача ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 статті 130 КУпАП за відсутності у його діях складу правопорушення, та постановляючи окрему ухвалу від 26.07.2024, суд виходив, зокрема із доданого до матеріалів справи відеозапису події, який також був досліджений у ході розгляду цієї справи.

З перегляду відеозапису вбачається, що працівниками поліції був зупинений автомобіль Volkswagen Touareg, реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_1 за порушення правил ПДР. В ході розмови працівник поліції пропонує водієві пройти огляд на стан наркотичного сп`яніння, оскільки вбачає у нього ознаки наркотичного сп`яніння, а саме порушення координації рухів, тремтіння пальців рук та неприродну блідість. На пропозицію поліцейського пройти огляд на стан наркотичного сп`яніння ОСОБА_1 без вагань погоджується та даний факт відбувався п`ять разів. При цьому поліцейський явно починає спонукати ОСОБА_1 на відмову від проходження даного огляду, запевняючи останнього про те, що в лікарні стан його наркотичного сп`яніння явно підтвердиться, що потрібно буде близько двох годин на проведення такого огляду, оскільки спочатку його буде доставлено в медичний заклад смт. Володарка, а там такий огляд не проводиться, тому далі його буде доставлено в м. Тараща. Відстань для даної поїздки становила б приблизно 116 км. При цьому пройти такий огляд в медичному закладі м. Тетіїв, що на відстані близько 21 км від місця події, поліцейським з незрозумілих причин запропоновано не було.Далі поліцейський відводить ОСОБА_1 в сторону для розмови наодинці та пропонує чесно зізнатися у факті вживання наркотичних засобів, а за це він не вилучить у нього автомобіль, на що ОСОБА_1 вказує, що наркотиків не вживав та згоден пройти огляд. На запитання ОСОБА_1 як швидше пройти даний огляд, поліцейський вчергове вказує, що це триватиме півтори-дві години, а швидше буде тільки відмовитись від проходження огляду, при цьому поліцейський запевнив ОСОБА_1 в тому, що він має право протягом двох годин самостійно пройти огляд на стан наркотичного сп`яніння в будь-якому медичному закладі, що є явним обманом з боку поліцейського, так як відповідно до ч. 4 ст. 266 КУпАП такий огляд може бути проведений лише в присутності поліцейського. В результаті провокаційних дій поліцейського ОСОБА_1 від проходження огляду на стан наркотичного сп`яніння відмовився.

Відтак, суд при винесенні зазначеної постанови констатував, що відмова ОСОБА_1 від проходження огляду на стан наркотичного сп`яніння не була безумовною, так як останній при розмові з поліцейським про тривалість огляду на відеокамеру вказав, що відмовляється, якщо так буде правильно, тобто усвідомлюючи правильність роз`яснень поліцейського, який явно ввів його в оману. Таким чином, поліцейським батальйону № 2 полку патрульної поліції в місті Біла Церква та Білоцерківському районі УПП у Київській області Департаменту патрульної поліції Національної поліції України Хоменком Р.Р. не було виконано його безпосередніх професійних обов`язків, що проявилося в явному небажанні доставити ОСОБА_1 до найближчого медичного закладу для проходження огляду на стан наркотичного сп`яніння, навмисно вводячи останнього в оману.Такі дії поліцейського, як зазначено в окремій ухвалі Тетіївського районного суду від 26.07.2024 року, свідчать про його пряму зацікавленість та намагання за будь-яких обставин скласти стосовно водія відповідний протокол за ст. 130 КУпАП, при цьому в обхід норм закону, що призводить до порушення ст. 5 та ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Як наслідок зазначених дій поліцейського, відповідно до наказу УПП у Київській області ДПП від 05.09.2024 № 343 було призначено службове розслідування та в подальшому складений висновок за фактом порушення службової дисципліни окремими працівниками батальйону № 2 полку патрульної поліції в місті Біла Церква та Білоцерківському районі управління патрульної поліції у Київській області Департаменту патрульної поліції, що виразилось у недотриманні вимог наказу Міністерства внутрішніх справ України та Міністерства охорони здоров`я (МВС та МОЗ) від 09.11.2015 № 1452/735 «Про затвердження Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції», що мало місце 17.06.2024.

Отже, з огляду на зазначене та на підставі зазначених судових рішень, судом у цій справі встановлено, що зазначені дії поліцейського батальйону № 2 полку патрульної поліції в місті Біла Церква та Білоцерківському районі УПП у Київській області Департаменту патрульної поліції Національної поліції України Хоменка Р.Р. були очевидно протиправними та навіть мали ознаки свавільності.

Зазначені обставини під час судового розгляду справи представником відповідача Департаменту патрульної поліції не були спростовані.

Водночас, суд враховує, що представником відповідача Департаменту патрульної поліції не заперечувався факт заподіяння позивачу моральної шкоди.

Поряд з цим, не заслуговують на увагу твердження представника відповідача Департаменту патрульної поліції щодо недоведення позивачем наявності причинного зв`язку між заподіяною позивачу шкодою та неправомірними діями працівника патрульної поліції, з огляду на таке.

Причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду. Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту шкоду, яка завдана його діями. Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювача, а викликана іншими обставинами. Водночас причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без якихось додаткових факторів стала причиною завдання шкоди (див. висновки Верховного Суду, сформульовані у постанові від 20 січня 2021 року у справі № 197/1330/14-ц).

Так, судом встановлено, що внаслідок протиправних дій працівника патрульної поліції, які у ході розгляду справи встановлені та не спростовані стороною відповідача, позивач був змушений докладати додаткових зусиль для відновлення своїх порушених прав в судовому порядку, щоб доводити свою невинуватість у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, що спричинило йому певні моральні страждання.

Також суд критично оцінює доводи представника відповідача про те, що оскільки лікування позивача з діагнозом посттравматичний синдром було короткостроковим та він є військовим, то таке лікування не обов`язково пов`язане з наслідками спілкування з поліцейськими, адже військові сильні морально, а тому від спілкування з поліцейськими не можуть постраждати.

Суд вважає, що військові, які захищають Україну, об`єктивно формують в собі загострене відчуття справедливості, необхідності вираження певної поваги до них у спілкуванні та взаємодії, чесності та об`єктивізму, тим більше зі сторони поліцейських, які мають для всіх громадян бути взірцем, зокрема в питаннях суворого дотримання вимог законодавства. Інший підхід зі сторони поліцейського, не лише не виключає заподіяння військовому душевних страждань, а лише посилює вірогідність заподіяння таких страждань особі, навіть за умови відсутності ознак та зовнішнього прояву таких. Тому у суду відсутні підстави погодитись з позицією сторони відповідача, що позивачу як військовому при спілкуванні з поліцейськими, не могли бути спричинені душевні страждання.

Відтак, зазначене свідчитьяк про наявність самої моральної шкоди, так і про наявність причинного зв`язку між протиправними діями працівника патрульної поліції та завданою позивачу моральною шкодою.

Водночас, під час розгляду справ про відшкодування моральної шкоди суд повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та на яких міркуваннях він у цьому базується, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, потрібні для відновлення попереднього стану. Водночас суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення. Наявність заподіяння моральної шкоди повинен довести позивач.

Порушення прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей, зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди (рішення від 20 жовтня 2011 року у справі «Рисовський проти України» (Rysovskyy v. Ukraine).

Отже, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у виді погіршення здоров`я, можуть підтверджувати завдання моральної шкоди.

З огляду на загальні засади доказування у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і яким є розмір її відшкодування.

Вирішувати такі спори потрібно з урахуванням того, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (статті 3, 19 Конституції України) і завжди викликає у людини негативні емоції. Проте не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

Відтак позивач, звертаючись до суду із позовом про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним притягненням до адміністративної відповідальності, повинен довести, що внаслідок протиправних дій працівників патрульної поліції під час складання протоколу про адміністративне правопорушення йому була заподіяна моральна шкода, зазначити, у чому вона проявлялася, а також обґрунтувати розмір її відшкодування.

Такий висновок викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 22 січня 2025 року у справі № 335/6977/22.

Судом встановлено, що внаслідок неправомірних дій працівника патрульної поліції позивач зазнав моральних страждань, порушено його нормальний спосіб життя, оскільки він був змушений докладати додаткові зусилля для захисту своїх прав. Психологічне напруження, розчарування, що виникли внаслідок порушення представником органу держави прав позивача, водночас отриманий стрес та як наслідок перебування ОСОБА_1 на стаціонарному лікуванні у медичному закладі Тетіївської центральної лікарні з 17.06.2024 до 18.06.2024, де йому було діагностовано, зокрема після травматичний головний біль та гостру реакцію на стрес, підтверджує факт заподіяння позивачу моральної шкоди.

Однак, вимоги позивача ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди у розмірі 50000,00 грн суд вважає надмірними та без достатньо переконливих доказів заподіяння такого розміру моральної шкоди.

Відтак, з урахуванням засад розумності, виваженості та справедливості, встановлених обставин справи, характеру та глибини душевних страждань, які позивач зазнав у зв`язку з протиправними діями працівника патрульної поліції, суд визначає розмір моральної шкоди, заподіяної позивачу у розмірі 8000,00 гривень, які необхідно стягнути з Державного бюджету України на користь позивача.

З огляду на наведені вище норми права, встановлені фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для її вирішення, оцінюючи належність, допустимість кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог.

Крім того, відповідно до статті 264 ЦПК України суд під час ухвалення рішення вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат.

Відповідно до положень ч. 6 статті 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Враховуючи, що позов задоволено частково та позивач звільнений від сплати судового збору на підставі Закону України «Про судовий збір», судові витрати у виді судового збору слід віднести за рахунок держави.

Європейський суд з прав людини зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23).

Відтак, у контексті вищенаведеного, суд вважає наведене обґрунтування цього рішення достатнім.

На підставі вищевикладеного та керуючись статтями 15, 16, 23, 1173, 1174 Цивільного кодексу України, статтями 12, 13, 76-81, 82, 89, 141, 263-268, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд

вирішив:

Позов ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції, держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди - задовольнити частково.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНКОПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 , моральну шкоду у розмірі 8000 (вісім тисяч) гривень 00 копійок.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Дата складення повного рішення суду: 23 травня 2025 року.

Суддя С.В.МАНДЗЮК