н.п.2/599/210/2025
Справа № 599/480/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" травня 2025 р.

Зборівський районний суд Тернопільської області

в складі головуючого суду судді Іваницького О.Р.

при секретарі Сеньківській З.І.

з участю:представника позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Зборові справу за позовом ОСОБА_1 в інтересах малолітньої ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення збитків, завданих невиконання судового рішення у кримінальному провадженні, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду із вищевказаним позовом. Позивач посилається на те, що вироком Тернопільського міськрайонного суду від 27 грудня 2023 року ОСОБА_3 визнано виннуватим у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

Також стягнуто із засудженого на користь законного представника малолітньої потерпілої ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 825543 грн. відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

Позивачем пред`явлено до примусового виконання виконавчий лист виданий Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області від 15 липня 2024 року на вище зазначену суму. Боржником добровільно відшкодовано з них кошти в сумі 10 000 дол. США, що станом на момент відшкодування, тобто на квітень 2024 року за курсом НБУ становив 39,00 грн за 1 дол США., що становить 390 000 грн. Сума коштів, що не відшкодована - 435 543,40 грн. За період з 29 травня 2024 року, з моменту набрання рішенням законної сили та до часу звернення до суду з позовом, інфляційні витрати становлять 52150, 45 грн., 3% річних 10 825, 59 грн.

В ході розгляду справи позивач позовні вимоги збільшив та просить стягнути з ОСОБА_3 :

- інфляційні витрати - 59 465,90 грн.;

- 3% річних - 12 114,33 грн., які виникли станом на 02 травня 2025 року.

ОСОБА_2 позовні вимоги підтримав про що подав відповідну заяву.

Відповідач подав заяву про відкладення розгляду справи посилаючись на погане самопочуття та у зв`язку з тим, що в судовий процес вступає представник, адвокат Гелела Ю.А. Проте на підтвердження обставин викладених у заяві, суду не надано підтверджуючих документів, зокрема довідки про стан здоров`я та довіреності, ордеру адвоката. Враховуючи, що розгляд справи неодноразово відкладався через аналогічні заяви відповідача, суд вважає що розгляд справи слід проводити у його відсутності.

Всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді справи, зібрані по справі докази, керуючись законом суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що вироком Тернопільського міськрайонного суду від 27 грудня 2023 року ОСОБА_3 визнано виннуватим у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

Стягнуто із засудженого на користь законного представника малолітньої потерпілої ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 825543 грн. відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

Позивачем пред`явлено до примусового виконання виконавчий лист виданий Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області від 15 липня 2024 року на вище заначену суму. Боржником добровільно відшкодовано кошти в сумі 10 000 дол. США, що станом на момент відшкодування, тобто на квітень 2024 року за курсом НБУ становив 39,00 грн за 1 дол США., що становить 390 000 грн. Сума коштів, що не відшкодована - 435 543,40 грн. За період з 29 травня 2024 року, з моменту набрання рішенням законної сили та до 02 травня 2025 року, інфляційні витрати становлять 59 465,90 грн., 3% річних 12 114,33 грн.

Згідно вимог ст. ст. 525, 526ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до вимог ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до вимог ст. ст. 611, 612ЦК України в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Боржник вважається таким, що прострочив виконання зобов`язання, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Поряд з цим, статтею 625ЦК України встановлено відповідальність за порушення грошового зобов`язання.

Відповідно до положень зазначеної статті закону боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань (Постанова ВП ВС 16.05.2018 року у справі № 686/21962/15-ц.

Разом з тим, за змістом статей 598-609ЦК України рішення суду про стягнення боргу не є підставою для припинення грошових зобов`язань.

Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачений ч. 2 ст.625ЦК України (постанова ВС від 07.02.2018 року у справі № 910/11249/17).

Відповідно до правового висновку постанови Верховного Суду України від 15.11.2010 року у справі № 3-11гс10, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3 % річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов`язання.

Аналогічна правова позиція викладена і у постанові Великої Палати Верховного Суду України від 16.05.2018 року у справі № 14-16цс18 (№ 686/21962/15-ц).

Таким чином, суд вважає, що позивач має право на стягнення з відповідача суми в порядку ст.625 ЦК України з огляду на той факт, що рішення суду не виконане.

Позивачем надано розгорнутий обґрунтований розрахунок сум збитків, понесених у зв`язку з невиконанням відповідачем своїх зобов`язань, який міститься в матеріалах справи, який є обґрунтованим та приймається судом.

Згідно розрахунку позовної заяви, сума коштів, що не відшкодована за виконавчим документом №607/16549/23 становить 435 543,40 грн., загальна сума інфляційних витрат - 59465,90 грн (п`ятдесят дев`ять тисяч чотириста шістдесят п`ять грн. дев`яносто копійок); сума 3% річних - 12114,33 грн.(дванадцять тисяч сто чотирнадцять гривень тридцять три копійки).

Таким чином, з огляду на прострочення виконання відповідачем його грошового зобов`язання перед позивачем, нарахування позивачем пені 3% річних та інфляційних втрат є правомірним.

За загальним правилом статей 15, 16ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

За змістом статей 12, 13ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Нормами ст.76ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно положень ст. ст.77-79ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Частиною 1 ст.81ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

При цьому, Верховний Суд 23.10.2019 року прийняв постанову у справі № 917/1307/18, якою розтлумачив сутність принципу змагальності та неможливість застосування учасником справи концепції «негативного доказу» для обґрунтування власної позиції. Так, Верховний Суд зазначив, що принцип змагальності полягає в обов`язку кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження або заперечення власних вимог у спорі. Мається на увазі, що позивач стверджує про існування певної обставини та подає відповідні докази, а відповідач може спростувати цю обставину, подавши власні докази, які вважає більш переконливими. В свою чергу суд, дослідивши надані сторонами докази, та з урахуванням переваги однієї позиції над іншою виносить власне рішення. При цьому, сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що їх позиція є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу втрачає сенс уся концепція принципу змагальності.

Частинами першою, другою та п`ятою статті 263ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 89ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст.17Закону України«Про виконаннярішень тазастосування практикиЄвропейського судуз правлюдини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 09.12.1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Таким чином, з огляду на вищевикладене, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог, відтак, їх задоволення.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд відповідно до п. 6 ч. 1 статті 264 ЦПК України вважає за необхідне вирішити питання щодо розподілу між сторонами справи судових витрат.

Відповідно до положень ч. ч. 1, 3 ст.133ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу.

Розподіл судових витрат у справі підлягає вирішенню в порядку ст. 141 ЦПК України.

За умовами ст.141ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача.

Позивачем, було сплачено судовий збір в розмірі 1211,20 грн., а отже такий підлягає стягненню з відповідача.

Керуючись ст. ст12, 81, 259, 263-265 ЦПК України, ст. ст..525,526, 610,611,612,625 ЦК України суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 , що діє в інтересах малолітньої ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 грошові кошти:

- інфляційні витрати - 59465,90 грн (п`ятдесят дев`ять тисяч чотириста шістдесят п`ять грн. дев`яносто копійок)

- 3% річних - 12114,33 грн.(дванадцять тисяч сто чотирнадцять гривень тридцять три копійки), а всього 71 580 грн.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 , що діє в інтересах малолітньої ОСОБА_2 судовий збір 1211,20 грн.

Рішення може бути оскаржено до Тернопільського апеляційного суду через Зборівський районний суд протягом 30 днів.

Суддя Зборівського

районного суду О.Р.Іваницький