ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

20 травня 2025 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 750/9573/24

Головуючий у першій інстанції - Супрун О. П.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/765/25

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого-судді Висоцької Н.В.

суддів: Мамонової О.Є., Онищенко О.І.,

із секретарем - Піцан В.М.,

учасники справи: позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - Теофіпольська селищна рада Хмельницького району Хмельницької області, Чернігівська міська рада, Управління (Служба) у справах дітей Чернігівської міської ради,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного провадження в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 30 січня 2025 року (місце ухвалення - м. Чернігів, дата складення повного судового рішення - 03.02.2025) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав,

В С Т А Н О В И В :

У липні 2024 року представник ОСОБА_1 - адвокат Сторожук Ю.В. звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав. В обґрунтування посилався на те, що сторони є батьками неповнолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , шлюб між сторонами розірваний на підставі рішення Теофіпольського районного суду Хмельницької області від 07.09.2017, а рішенням від 07.09.2017 з відповідача на користь позивача стягнуто аліменти на утримання дітей.

Вказує, що діти проживають разом з матір`ю, яка виховує їх та піклується про здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, а батько всупереч положенням ст. 150 СК України не спілкується з дітьми, не приймає участі їх вихованні та утриманні, не піклується про їх здоров`я та розвиток, що підтверджується наданими письмовими доказами.

У позові представник ОСОБА_1 - адвокат Сторожук Ю.В. просить позбавити ОСОБА_2 батьківських прав щодо дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 30.01.2025 в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав, відмовлено.

Попереджено ОСОБА_2 про необхідність змінити ставлення до виховання дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Покладено на Теофіпольську селищну раду, як орган опіки та піклування контроль за виконання ОСОБА_2 батьківських обов`язків відносно дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішення суду обґрунтовано тим, що відповідачем батьківські обов`язки щодо виховання та утримання неповнолітніх доньок виконуються в недостатній мірі, проте він має бажання і намір це змінити, тому суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дітей, оскільки позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу.

Також за висновком суду, висновок органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення його батьківських прав складений без участі батька, на підставі інформації, наданої позивачем, отже оцінений судом критично.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, представник ОСОБА_1 - адвокат Сторожук Ю.В. подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

За доводами апеляційної скарги, помилковим є висновок суду про неухиляння відповідача від виконання батьківських обов`язків з урахуванням перебування на лікуванні, присутність відповідача в усіх судових засіданнях, подачу відзиву та небайдужість до своїх дітей.

Також вважає необґрунтованим висновок суду про відмову в задоволенні клопотання про заслуховування пояснень дітей, викладеного у позовній заяві.

На виконання вимог ст. 361 ЦПК України учасникам справи було надіслано копії апеляційної скарги та додані до неї матеріали справи, проте відзив від учасників справи не надходив.

Згідно з ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового процесу, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, враховуючи наступне.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що сторони є батьками неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копіями свідоцтв про народження серії НОМЕР_1 та № НОМЕР_2 відповідно (а.с. 4-5).

Рішенням Теофіпольського районного суду Хмельницької області від 07.09.2017 у справі № 685/1201/17 шлюб між сторонами розірвано (а.с. 10).

Рішенням Теофіпольського районного суду Хмельницької області від 07.09.2017 у справі № 685/1202/17 стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 , аліменти на утримання дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі по 750,00 грн на кожну дитину, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму на кожну дитину відповідного віку, починаючи з 31.07.2017 та до досягнення дітьми повноліття, в тому числі у межах суми платежу за один місяць негайно, та в дохід держави 640,00 грн судового збору (а.с. 11).

Вбачається, що 22.11.2017 позивач зареєструвала шлюб з ОСОБА_6 , прізвище дружини після реєстрації шлюбу - « ОСОБА_7 », про що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_3 (а.с. 6).

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 посилалась на те, що після розірвання шлюбу із відповідачем неповнолітні діти проживають із нею, відповідач вихованням дітей не займається, не цікавиться станом їхнього здоров`я, фізичним, моральним та духовним розвитком, має заборгованість зі сплати аліментів.

За матеріалами справи, зокрема, згідно довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні (будинку) осіб від 03.04.2024 № 39/07-11, виданої виконавчим комітетом Теофіпольської селищної ради Хмельницького району Хмельницької області, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстровані та проживають за адресою: АДРЕСА_1 разом із матір`ю - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , вітчимом - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та малолітнім братом - ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (а.с. 12).

З довідки про розмір аліментів, сплачених у твердій грошовій сумі від 06.10.2023 № 59607, виданої Центральним ВДВС у м. Чернігові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, убачається, що ОСОБА_9 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 , не отримувала аліменти згідно матеріалів виконавчого провадження з ОСОБА_2 за період з 31.07.2017 по 06.10.2023 згідно з виконавчим листом № 685/1202/17, який видано 07.09.2017 Теофіпольським районним судом про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 аліментів на утримання доньки ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі по 750,00 грн на кожну дитину щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму на кожну дитину відповідного віку (а.с. 13).

Згідно розрахунку заборгованості зі сплати аліментів, виданого Центральним ВДВС у м. Чернігові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, сукупний розмір заборгованості ОСОБА_2 з моменту відкриття виконавчого провадження, станом на 22.12.2023, становить - 164 873,02 грн (а.с. 14-16).

Із характеристик учениць Теофіпольського ліцею № 3 убачається, що ОСОБА_12 , 2013 р.н., та ОСОБА_13 , 2008 р.н., протягом навчання зарекомендували себе хорошими ученицями, навчаються на достатньому та середньому рівні; ерудовані, досконало володіють культурою мовлення; особливий інтерес виявляють до естетичних дисциплін, люблять малювати, співати; користуються авторитетом та повагою серед однокласників; активні учасниці позаурочних виховних заходів; школу відвідують постійно, пропусків уроків без поважних причин не мають, поведінка добра, дисциплінована; шкідливих звичок не мають; мама приділяє належну увагу вихованню дітей; батько, ОСОБА_2 , контакту із школою, де навчаються діти, не підтримує, із вчителями не спілкується (а.с. 17-18).

Судом також встановлено, що відповідач ОСОБА_2 заперечував проти позбавлення його батьківських прав щодо неповнолітніх доньок, посилаючись на те, що бере участь у вихованні дітей, цікавиться фізичним, моральним та духовним розвитком своїх доньок, приїжджав та відвідував їх, спілкується з ними по мобільному зв`язку, а оскільки він проживає у місті Чернігові, має хронічну хворобу та маленький дохід, тому не має реальної можливості частіше відвідувати дітей та сплачувати аліменти.

З матеріалів справи, а саме копії довідки Чернігівської міської лікарні № 2 від 31.10.2022 № 1745, убачається, що ОСОБА_2 спостерігається в лікарні та потребує постійного амбулаторного лікування. Має декілька діагностованих хвороб, лікарем ОСОБА_14 установлений діагноз: М43.10. Спондилолістез та рекомендовано обмежити навантаження (а.с. 32).

Службою у справах дітей Теофіпольської селищної ради Хмельницького району Хмельницької області був складений висновок про доцільність позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав щодо його неповнолітніх дітей: ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , затверджений виконавчим комітетом Теофіпольської селищної ради Хмельницького району Хмельницької області від 29.01.2024 № 135/02-39 (а.с. 19).

Згідно зазначеного висновку, ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживають разом із матір`ю ОСОБА_1 , вітчимом ОСОБА_6 та братом у АДРЕСА_1 . Вихованням дітей займаються мама і вітчим. Батько дітей - ОСОБА_2 , на даний час проживає у АДРЕСА_2 , ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, не піклується про фізичний та духовний розвиток дітей, не цікавиться їх життям та здоров`ям, матеріально не допомагає. З 2017 року разом із сім`єю не проживає (а.с. 19).

Судом були допитані свідки ОСОБА_15 , ОСОБА_16 .

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем батьківські обов`язки щодо виховання та утримання неповнолітніх доньок виконуються в недостатній мірі, проте він має бажання і намір це змінити, тому суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дітей, оскільки позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу.

Також судом враховано, що висновок органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення його батьківських прав складений без участі батька, на підставі інформації, наданої позивачем, отже оцінений судом критично.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується апеляційний суд, враховуючи наступне.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Стаття 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), ратифікованої Україною згідно з постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до частини першої, другої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга статті 15 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно із частинами другою та четвертою статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона/він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Тлумачення вищенаведеної статті дозволяє дійти висновку, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Статтею 165 СК України визначено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Частинами першою, другою статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Стаття 9 Конвенції покладає на держави-учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до статті 18 Конвенції, батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків.

Згідно статті 18 Закону України «Про охорону дитинства», держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58).

ЄСПЛ також зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09, рішення ЄСПЛ від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13).

Пунктами 15, 16, 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інше) є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Отже, законом визначено, що позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо та є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків.

Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18, від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18, від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17, від 02 жовтня 2019 року у справі № 461/7387/16-ц, від 08 травня 2019 року у справі № 409/1865/17-ц.

У підтвердження позовних вимог про позбавлення батьківських прав, позивачка посилалась на те, що після розірвання шлюбу із відповідачем неповнолітні діти проживають із нею, відповідач вихованням дітей не займається, не цікавиться станом їхнього здоров`я, фізичним, моральним та духовним розвитком, має заборгованість зі сплати аліментів.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

У частинах першій та другій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Разом з тим, апеляційний суд звертає увагу, що зазначаючи у позовній заяві про ухилення відповідача від виконання своїх обов`язків по вихованню дітей, позивачка не надала жодних доказів на підтвердження своїх вимог, а тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав.

Крім того, апеляційний суд враховує, що позивачем не надано суду належних і допустимих доказів на підтвердження свідомого ухилення відповідачем ОСОБА_2 від виконання своїх батьківських обов`язків по відношенню до своїх дітей до звернення до суду.

Ухилення від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню дітей є умисною протиправною поведінкою, яка характеризується психічним ставленням особи до своєї поведінки та її наслідків: усвідомлення особою суспільної небезпеки своєї поведінки; передбачення її суспільно небезпечних наслідків; бажання настання таких наслідків або свідоме припущення їх настання, проте у справі відсутні докази застосування до відповідача будь-яких заходів впливу з боку органів внутрішніх справ, бесіди, попередження з боку органу опіки та піклування, органів місцевого самоврядування за весь час спільного проживання, також у справі відсутні докази перебування сім`ї на обліку в соціальних службах як така, що опинилась в складних життєвих обставинах.

Крім того, відповідно до частин четвертої-шостої статті 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою.

Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

За положенням частини шостої статі 19 СК України, суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Вказаний висновок має рекомендаційний характер.

Відповідно до висновку Служби у справах дітей Теофіпольської селищної ради про доцільність позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав по відношенню до його дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , запропоновано позбавити відповідача батьківських прав відносно дітей (а.с. 19).

Як встановлено, висновок щодо доцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 по відношенню до його дітей, був складений без участі відповідача та на підставі наданої позивачкою інформації.

Крім того, з наданих апеляційному суду матеріалів, на підставі яких був складний вказаний висновок, зокрема з витягу з протоколу № 1 засідання комісії з питань захисту прав дитини від 26.01.2024 убачається, що ОСОБА_2 був повідомлений про засідання коміїі в телефонному режимі і в телефонному режимі відповідач категорично заперечував проти позбавлення його батьківських прав (а.с. 216-217).

Надавши оцінку фактичним обставинам справи, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, з яким погоджується і суд апеляційної інстанції, що налагодження стосунків між батьком та дітьми відповідає інтересам дітей, які позбавлені можливості спілкування з батьком у зв`язку з тим, що вони проживають окремо, як було встановлено батько прагне підтримувати спілкування з доньками, проте не спілкується з дітьми і в телефонному режимі, сторони повідомили, що останнього разу батько відвідував дітей після початку війни у 2022 році.

Висновок про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 є документами, які подаються для прийняття відповідного рішення, тобто вони є лише доказом у цивільній справі, який підлягає оцінці в сукупності з іншими доказами та не може бути самостійним способом захисту. Ці документи можуть бути лише доказом, якому буде надаватися оцінка при вирішенні по суті питання, для вирішення якого вони складались і, відповідно, при вирішенні якого з ними можна погодитись чи не погодитись.

В свою чергу висновок органу опіки та піклування не містить в собі відомостей щодо наявності виключних обставин, підтверджених відповідними доказами, які б свідчили про свідоме нехтування ОСОБА_2 своїми обов`язками, та які б були законною підставою для застосування такого крайнього заходу впливу, як позбавлення її батьківських прав відносно дітей.

У вказаному висновку органу опіки та піклування не наведено жодних данних про роботу або намагання цього органу, відповідального за захист прав дітей, об`єктивно визначити ставлення батька до дітей, не зазначено, чому саме позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 має стати на користь інтересам дітей.

Отже, зазначений висновок Служби у справах дітей Теофіпольської селищної ради від 29.01.2024 є неповним та необ`єктивним, тому обґрунтовано не врахований судом першої інстанції при вирішенні спору.

Таку ж позицію висловив і Верховний Суд у постанові від 24 квітня 2019 року при розгляді справи № 331/5427/17, у постанові від 23 квітня 2020 року при розгляді справи № 420/1075/17, у постанові від 06 травня 2020 року при розгляді справи № 753/2025/19.

Позивачка не обґрунтувала та не надала суду першої інстанції та апеляційному суду доказів, в чому полягає захист інтересів дітей шляхом позбавлення ОСОБА_2 відносно дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , батьківських прав та доказів, які б безспірно свідчили про умисне ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків відносно дітей.

З урахуванням викладеного вище, не спростовують правильних висновків суду першої інстанції доводи скарги щодо помилковості висновку суду про відсутність доказів ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків, оскільки відповідно до ч. 1, 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ч. 3, 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Позбавлення відповідача батьківських прав, тобто природних прав, наданих батькам щодо дітей на їх виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не доведено, тому з урахуванням якнайкращих інтересів дитини, за обставин недоведеності свідомого нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками, та з огляду на відсутність виключних підстав для позбавлення його батьківських прав, суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Твердження позивачки щодо того, що відповідач свідомо не виконує свою функцію батька по відношенню до дітей є необґрунтованими, оскільки обов`язок доказування у справах про позбавлення батьківських прав лежить саме на позивачеві, а така позиція позивача свідчить про безпідставне перекладення покладеного на нього обов`язку доказування на ОСОБА_2 .

Позивачкою ОСОБА_1 належними та допустимими доказами як в суді першої, так і апеляційної інстанціях не доведено, що позбавлення відповідача ОСОБА_2 батьківських прав щодо дітей є обґрунтованим заходом впливу і буде слугувати якнайкращим інтересам самих дітей та не доведено, що змінити поведінку батька по відношенню до дітей немає можливості.

Щодо доводів позивача про наявність заборгованості у відповідача щодо сплати аліментів, суд враховує, що сама лише несплата відповідачем аліментів не є безумовною підставою для позбавлення відповідача батьківських прав, оскільки існують інші правові механізми впливу на платника аліментів у разі допущення ним порушень.

Факт заперечення відповідачем проти позову про позбавлення його батьківських прав свідчить про його інтерес до дітей, а відсутність спілкування між батьком та доньками зумовлено неприязними стосунками колишнього подружжя та проживання в різних містах, що не може бути підставою для позбавлення відповідача батьківських прав відносно дітей.

Докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі були предметом дослідження у суді першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Апеляційний суд відхиляє доводи заявника про неврахування думки дітей під час вирішення спору з таких підстав.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 171 СК України дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси.

Озвучена думка дитини не є єдиною підставою, яка враховується при вирішенні питання про позбавлення батьківських прав, оскільки її думка не завжди може відповідати її інтересам, може бути висловлена під впливом певних зовнішніх факторів, яким вона в силу малолітнього віку неспроможна надавати правильну оцінку, чи інших можливих факторів впливу на неї. Подібний висновок викладений в постанові Верховного суду від 13 липня 2022 року в справі № 705/3040/18 (провадження № 61-19878св21).

Отже, колегія суддів зважає на те, що хоча думка дітей у вирішенні спору про позбавлення батьківських прав є важливою, вона не може бути визначальною, і така думка не є свідченням того, що позбавлення батьківських прав призведе до забезпечення якнайкращих інтересів дітей.

В судовому засіданні апеляційним судом були опитані ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які пояснили, що батько інколи телефонує, проте вони не мають наміру спілкуватись та не відповідають на дзвіки, коли приїздив цікавився їхніми справами, однак не надає матеральної допомоги.

Колегія суддів апеляційного суду враховує, що діти висловлювали взаємосуперечливу позицію щодо питання позбавлення батька батьківських прав: ОСОБА_10 в судовому засіданні апеляційного суду не заперечувала проти позбавлення батька батьківських прав, а ОСОБА_11 пояснила, що не пам`ятає про обставини спілкування, коли він приїздив і коли він телефонував не брала трубку.

Отже, проживання ОСОБА_2 окремо від дітей очевидно ускладнює піклування про дітей і через відсутність фізичного спілкування дітей з батьком, який пояснив, що не має фінансової можливості відвідувати дітей, проте заперечує проти позбавлення батьківських прав, оскільки вважає, що позиція матері вливає на сприйняття певних обставин самими дітьми.

З огляду на необхідність забезпечення якнайкращих інтересів дитини, суд вважає, що відсутні підстави для застосування до відповідача такого крайнього (виняткового) заходу впливу, як позбавлення батьківських прав (прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті кровної спорідненості з нею.

З мотивів, викладених вище, судова колегія приходить до висновку, що належних, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить.

Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (рішення Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», пункт 49), проте, наявності таких обставин у цій справі не доведено.

З урахуванням викладеного вище, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 76-78, 81, 89, 367, 368 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Зважаючи на викладене, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги висновків місцевого суду не спростовують, тому, у відповідності до ст. 375 ЦПК України, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду - залишити без змін.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 30 січня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 21.05.2025.

Головуючий Судді: