ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

20 травня 2025 року м. Херсон

Єдиний унікальний номер справи: 766/26009/21

Номер провадження: 22-ц/819/342/25

Херсонський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Головуючого Склярської І.В.,

суддів: Воронцової Л.П., Кутурланової О.В..,

секретар Вєрємєєнко В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Херсоні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка діє від імені ОСОБА_2 , на заочне рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 12 березня 2025 року (під головуванням судді Єпішина Ю.М.), у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа - державний нотаріус Першої Херсонської державної нотаріальної контори Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) Герасименко Алла Володимирівна про визнання права власності в порядку спадкування за законом,

встановив:

Короткий зміст позовної заяви

ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_3 про визнання права власності в порядку спадкування за законом в якому просить визнати за нею право власності в порядку спадкування за законом на частину квартири АДРЕСА_1 , що належала ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В обґрунтування позовної заяви зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла її донька ОСОБА_4 . Після її смерті відкрилася спадщина, яка складається з належної їй на праві власності на частини квартири АДРЕСА_1 . Власником іншої частини квартири є позивач ОСОБА_2 . На підставі того, що позивач проживала та була зареєстрованою за зазначеною адресою, відповідно до ст. 1268 ЦК України вважається такою, що прийняла спадщину після смерті доньки. На підставі заяви позивача Першою Херсонською державною нотаріальною конторою 09.03.2021 року відкрито спадкову справу №200/2021. Чоловік померлої доньки, відповідач по справі, незважаючи на те, що також є зареєстрованим у вказаній квартирі, на час смерті доньки позивача не проживав разом з нею, так як на початку січня 2021 року вони фактично припинили шлюбні відносини і він переїхав на інше місце проживання, яке позивачу не відомо. Позивач зазначає, що інших спадкоємців на спадщину доньки не має. Окрім того, вказує, що відповідач на час смерті доньки був зареєстрований в квартирі, але на час смерті останньої з нею не проживав, та заяву про прийняття спадщини до нотаріальної контори не подавав. Таким чином, позивач зазначає, відповідач визнається таким, що не прийняв спадщини. Оскільки позивач є єдиним спадкоємцем, яка прийняла спадщину доньки тому має право на частину спірної квартири в порядку спадкування за законом. Позивач зазначає, що нотаріусом було відмовлено у видачі їй свідоцтва про право на спадщину , що стало підставою для звернення до суду з зазначеним позовом.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 12 березня 2025 року у задоволенні позовної заяви ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа: державний нотаріус Першої Херсонської державної нотаріальної контори Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) Герасименко Алла Володимирівна про визнання права власності в порядку спадкування за законом- відмовлено.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , яка діє від імені ОСОБА_2 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

(1)Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

В обґрунтування доводів апеляційної скарги, особа, яка подала апеляційну скаргу зазначила наступне.

Позивачка отримала письмове роз`яснення від нотаріуса, відповідно до якого вбачається, що спадкоємцями після смерті доньки є вона ОСОБА_2 , як мати померлої та ОСОБА_3 , оскільки він був зареєстрований за однією адресою зі спадкодавцем та є чоловіком, що і стало перешкодою у прийнятті ОСОБА_2 всього спадкового майна, що залишилося після смерті доньки.

Законодавець пов`язує прийняття спадщини із фактом постійного проживання спадкоємця зі спадкодавцем, а не з фактом їх реєстрації за однією адресою, тому відповідачу як такому, що не проживав із спадкодавцям, необхідно було у встановлений законом строк звернутися до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, проте таку заяву відповідач не подав, тому спадщину не прийняв.

Згідно зі статтями 1216, 1217, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи (частина перша та друга статті 1220 ЦК України).

Статтею 1261 ЦК України передбачено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Відповідно до частини першої статті 1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.

Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (частина перша статті 1268 ЦК України).

Згідно з частиною третьою статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Тобто, будь-яка особа, яка постійно проживала разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається такою, що своєчасно прийняла спадщину.

Подібні висновки щодо застосування частини третьої статті 1268 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду: від 10 квітня 2020 року у справі №355/832/17 (провадження № 61-27212св19), від 21 жовтня 2020 року у справі № 569/15147/17 (провадження № 61-39308св18), від 02 квітня 2021 року у справі № 191/1808/19 (провадження № 61-6290св20), від 28 квітня 2021 року у справі № 204/2707/19 (провадження № 61-15380св20), від 19 травня 2021 року у справі № 937/10434/19 (провадження № 61-3620св21).

У встановлений частиною першою статті 1270 ЦК України шестимісячний строк із заявою про прийняття спадщини або відмову від її прийняття ОСОБА_5 не звертався, поряд з цим лише ОСОБА_2 звернулася до нотаріуса з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 ( лист щодо надання роз`яснень від 02.09.2021р. № 2665/02-14 ).

Для вирішення питання щодо наявності підстав для застосування до спірних правовідносин положень частини третьої статті 1268 ЦК України є необхідним встановлення місця проживання спадкодавця і спадкоємця (висновок, викладений у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Верховного Суду від 04 листопада 2024 року у справі № 504/3606/14-ц).

Так, частиною першою статті 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Положення статті 29 ЦК України не ставлять місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації.

Право на вибір місця проживання закріплено у статті 33 Конституції України, відповідно до якої кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Під місцем постійного проживання розуміється місце, де фізична особа постійно проживає. Тимчасовим місцем проживання є місце перебування фізичної особи, де вона знаходиться тимчасово (під час перебування у відпустці, відрядженні, зокрема у готелі чи у санаторії, тощо).

Згідно зі статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Зазначена норма відображає загальний принцип недискримінації за ознакою наявності чи відсутності реєстрації місця проживання чи місця перебування особи.

За змістом пунктів 3.21 та 3.22 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 Цивільного кодексу, він не заявив про відмову від неї. У разі відсутності у паспорті такого спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем може бути: довідка органу реєстрації місця проживання про те, що місце проживання спадкоємця на день смерті спадкодавця було зареєстровано за однією адресою зі спадкодавцем.

Верховний Суд у постанові від 21 жовтня 2020 року у справі № 569/15147/17 (провадження № 61-39308св18) вказав, що частина третя статті 1268 ЦК України вимагає наявність фактичного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не лише реєстрацію місця проживання за адресою спадкодавця, що можуть бути відмінними один від одного.

Докази, які долучені до матеріалів справи доводять проживання ОСОБА_2 разом зі своєю донькою ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , а також підтверджують факт не проживання ОСОБА_6 разом зі своєю дружиною на час її смерті.

Отже, оскільки ОСОБА_3 у кв. АДРЕСА_1 був зареєстрований, проте не проживав, а сама по собі реєстрація місця проживання не може вважатися саме місцем проживання та свідчити відповідно до частини третьої статті 1268 ЦК України про своєчасність прийняття спадщини, тому відповідач як спадкоємець не прийняв своєчасно спадщину, що відкрилася після смерті ОСОБА_4 , а отже, не набув права на спадкове майно.

Встановлення у даній справі факту не проживання відповідача спільно із спадкодавцем на момент відкриття спадщини є підтвердженням факту не прийняття ним спадщини у вигляді частини спірної квартири.

При цьому частина третя статті 1168 ЦК України вимагає наявність фактичного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не саму реєстрацію місця проживання за адресою спадкодавця, що може бути відмінними один від одного.

Такі висновки відповідають правовій позиції, висловленій Верховним Судом у постановах від 27 лютого 2019 року у справі № 471/601/17-ц (провадження № 61- 38452ск18), від 10 квітня 2020 року у справі № 355/832/17 (провадження № 61- 27212св19) та від 19 травня 2021 року у справі № 937/10434/19-ц (провадження № 61- 3620св210).

Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.

Своєю відповіддю від 02 вересня 2021 року держаний нотаріус Герасименко А.В. повідомила ОСОБА_2 , що згідно інформаційних відомостей Відділу реєстрації місця проживання фізичних осіб департаменту адміністративних послуг Херсонської міської ради про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб № 16-21/16129 від 18.08.2021 року вбачається, що разом із спадкодавцем за однією адресою, на день смерті, тобто станом на ІНФОРМАЦІЯ_2 , був зареєстрований її чоловік ОСОБА_3 , тому він є таким, що прийняв спадщину фактично, так як протягом шести місяців з дня відкриття спадщини не заявляв про її відмову.

Цією ж відповіддю нотаріус повідомила, що у разі ненадання документів, які підтверджують різне місце проживання померлої та її чоловіка ОСОБА_3 , спадкоємцями після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 вважатимуться: мати ОСОБА_2 та чоловік ОСОБА_3 .

Отже реєстрація місця проживання ОСОБА_3 за адресою відкриття спадщини є реальною перешкодою для позивача по справі для оформлення спадкових прав на все майно, яке лишилося після смерті ОСОБА_4 та яке складається з 1/2 частини квартири АДРЕСА_2 .

ОСОБА_3 , відповідно до наданих доказів не проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини та із заявою про прийняття спадщини до нотаріуса не звертався, тому вважати ОСОБА_3 таким що прийняв спадщину, як про це зазначає нотаріус, у визначенні ст.1268 ЦК України є помилковим та не відповідає нормам чинного законодавства, а відтак позивач ОСОБА_2 є єдиною спадкоємицею першої черги за законом ( ст.1261 ЦК України).

Ухвалюючи рішення суд першої інстанції взагалі не надав правової оцінки тим доказам, які були долучені до матеріалів цивільної справи та підтверджували факт відсутності перебування відповідача за місцем його реєстрації на час смерті спадкодавця, а це переважно :

- ксерокопія довідка про звільнення;

- ксерокопія епікризу посмертний № 843, відповідно до якого вбачається, що ОСОБА_4 ( спадкодавець) була госпіталізована 28.01.2021р., з анамнезу хвороби відомо, що за 10 днів до госпіталізації ОСОБА_4 побив її чоловік після чого стан її здоров`я почав погіршуватися;

- ксерокопія відповіді начальника ГУНП в Херсонській області ХРУП від

29.01.2021р. № 36/194 відповідно до якої вбачається, що заява ОСОБА_7 (позивача у

справі) по факту сімейної сварки зареєстрована у журналі ЄО за № 1411 від 18.01.2021р. та за результатами заяви відсутні ознаки кримінального правопорушення, також повідомлено, що в ході проведеної перевірки встановити місцезнаходження зятя ОСОБА_3 не надалося можливим;

- ксерокопією заяви ОСОБА_2 ( позивач) до начальника Херсонського РУП ГУНП в Херсонській області, якою ОСОБА_2 повідомляє, що ОСОБА_3 ( відповідач) неодноразово спричиняв тілесні ушкодження донці, яка як наслідок ІНФОРМАЦІЯ_2 померла. Також цією ж заяваю ОСОБА_2 повідомила, що ОСОБА_5 18.01.2021р. зібрав свої речі та пішов з квартири та де він може перебувати їй не відомо ;

- ксерокопія відповіді ГУНП в Херсонські області ХРУП від 11.03.2021р. № 36/930, якою ОСОБА_2 ( позивача) повідомлено, що заява ОСОБА_2 зареєстрована в журналі ЄО за № 4873 від 25.02.2021р., однак за результатами розгляду в даній події відсутні ознаки кримінального правопорушення;

- ксерокопією заяви ОСОБА_2 до ГУНП в Херсонській області ХРУП, якою повідомила, що ОСОБА_3 перестрівши її на вулиці погрожував їй;

- ксерокопією відповіді ГУНП в Херсонській області ХРУП від 06.07.2021р. № 36/2691, якою ОСОБА_2 ( позивача) повідомлено про те, що в даній події відсутні ознаки кримінального правопорушення та встановити місцезнаходження гр. ОСОБА_3 та опитати по даному факту не надалося можливим. Вразі його встановлення, він буде опитаний та будуть вжиті заходи згідно чинного законодавства;

- ксерокопіє договору-замовлення № 497 відповідно до якого вбачається, що ОСОБА_2 уклала договір на організацію та проведення поховання ОСОБА_4 .

З наданих письмових доказів вбачається той факт, що ОСОБА_3 останній раз перебував за місцем реєстрації спадкодавця 18.01.2021р. коли ОСОБА_8 була ще жива. Починаючи з 18.01.2021р. та по теперішній час місцезнаходження ОСОБА_6 не відомо та не встановлено, що також підтверджено долученими письмовими доказами.

Верховний Суд у постанові від 21 жовтня 2020 року у справі № 569/15147/17 (провадження № 61-39308св18) вказав, що позовна вимога про встановлення факту непроживання особи із спадкодавцем на час відкриття спадщини є неналежним способом захисту, який не узгоджується з положенням 16 ЦК України.

Поряд з цим, встановивши під час судового розгляду даної справи, що відповідач не проживав за місцем своєї реєстрації разом з спадкодавцем, у позивача виникає право на визнання права власності в порядку спадкування на майно померлої.

Незважаючи на надані суду першої інстанції всі наявні письмові докази, якими володіє позивач, дані докази залишилися поза увагою суду та судом не була надана їм належна правова оцінка, цим самим судом були порушені норми процесуального права, що в свою чергу вплинуло на ухвалення рішення з порушенням норм матеріального права.

Непроживання відповідача із спадкодавицею на день смерті останньої та визнання відповідача таким, що не прийняв спадщину, підлягають встановленню при розгляді позовних вимог про визнання за позивачем права власності на спадщину ( постанова Верховного Суду від 02.04.2025р. у справі № 751/344/23 провадження № 61-2741 св 24).

(2) Позиція інших учасників справи

Правом на надання відзиву на апеляційну скаргу сторона не скористалася. Про розгляд справи відповідач повідомлений в установленому законом порядку.

Мотивувальна частина

ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. ч . 1-3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд

і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Суд першої інстанції відмовляючи у позові, виходив з того, що в матеріалах справи відсутня оформлена належним чином відмова нотаріуса у вчиненні нотаріальних дій щодо видачі свідоцтва про право на спадщину. В матеріалах спадкової справи міститься лише роз`яснення нотаріуса надане відповідно до ст.4 Закону України «Про нотаріат». Отже, враховуючи відсутність оформленої належним чином відмови нотаріуса у вчиненні нотаріальної дій щодо видачі свідоцтва про право на спадщину, суд вважає, що позивач ОСОБА_2 передчасно звернулася до суду із позовними вимогами про визнання за нею права власності на частину квартири, у порядку спадкування за законом після смерті доньки ОСОБА_4 , а тому позовна заява задоволенню не підлягає. Відповідну правову позицію Верховний Суд висловив у постанові від 25 березня 2021 року у справі № 752/11785/19.

Проте, колегія суддів вважає, що до зазначеного висновку суд дійшов без належної оцінки доводів позивача та наданих ним доказів.

Суд першої інстанції встановив і з матеріалів вбачається наступне.

Спадкодавцю ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 ( а.с.9), на підставі свідоцтва про право власності в порядку спадкування за законом належала на праві приватної спільної часткової власності частина квартири АДРЕСА_1 ( а.с.12-13), яка входить до складу спадщини. Спадкоємцями за законом є мати ОСОБА_2 ( а.с.18), яка звернулася з заявою про прийняття спадщини за законом ( а.с.94 зв.с.) та чоловік ОСОБА_3 ( а.с.20), який зареєстрований за адресою місця проживання та реєстрації спадкодавця ( а.с. 101 зв.с.) та який заяву про прийняття спадщини нотаріусу не подавав.

31. 08.2021 року ОСОБА_2 звернулася до державного нотаріуса Першої Херсонської державної нотаріальної контори Герасименко А.В. з заявою про видачу її свідоцтва про право власності за законом на квартири АДРЕСА_2 , зазначивши , що чоловік померлої доньки, ОСОБА_3 , зареєстрований проте фактично з донькою не проживав, виїхавши на постійне проживання за іншою адресою, а отже не прийняв спадщину ( а.с.16).

На вказану заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом, державний нотаріус листом за №2665/02-14 від 02.09.2021 надала роз`яснення, в яких зокрема зазначила, що документи, які підтверджують різне місце проживання померлої та її чоловіка ОСОБА_3 заявницею не надано, та запропоновано звернутися до суду для вирішення даного питання ( а.с.17).

Згідно довідки ОСББ від 24.02.2021 року №14, ОСОБА_3 не проживає в квартирі АДРЕСА_2 ( а.с.19).

Лист Херсонського районного управління поліції в Херсонській області ГУНП в Херсонській області від 29.01.2021 за №36/194 з приводу звернення 18.01.2021 ОСОБА_7 щодо неправомірних дій ОСОБА_3 містить відомості про те, що встановити місце знаходження ОСОБА_3 не надалося можливим ( а.с.54).

Лист цього ж органу від 06.07.2021 містить відомості про те, що встановити місце знаходження ОСОБА_3 не надалося можливим ( а.с.58).

Епікриз посмертний №843 містить інформацію про виклик сімейного лікаря, карети швидкої допомоги та виклику таксі до медичного закладу для ОСОБА_9 її матір`ю ОСОБА_10 , яка також надала лікарю відомості щодо стану хворої, побиття доньки її чоловіком ( а.с.53).

Довідка про звільнення ОСОБА_3 свідчить про його засудження за ст. 121 ч.2 КК України до 8 років позбавлення волі, відбуття покарання до 12 липня 2019 року, умовно-дострокове звільнення ( а.с.52).

Матеріали цивільної справи містять докази звернення ОСОБА_11 до правоохоронних органів з приводу неправомірних дій ОСОБА_3 , застосування до нього відповідних заходів, як до особи, яка не проживає в квартирі, але періодично приходить та вчиняє сварки, побиття ( а.с.55-58).

Згідно зі статтями 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Статтями 1217, 1223 ЦК України встановлено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Згідно зі статтею 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Відповідно до частини третьої статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Відповідно до частини першої статті 1298 ЦК України свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини.

Свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляду не підлягають.

Главою 13 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22.02.2012 року, передбачені обставини, при наявності яких нотаріус відмовляє у вчиненні нотаріальної дії. На вимогу особи, якій відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, зобов`язаний викласти причини відмови в письмовій формі і роз`яснити порядок її оскарження. У цих випадках нотаріус протягом трьох робочих днів виносить постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії.

Відповідно до ст. 49 Закону України «Про нотаріат» на вимогу особи, якій відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, зобов`язані викласти причини відмови в письмовій формі і роз`яснити порядок її оскарження; про відмову у вчиненні нотаріальної дії нотаріус протягом трьох робочих днів виносить відповідну постанову.

У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику в справах про спадкування» судам роз`яснено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Таким чином, зверненню до суду з вимогою про визнання права власності на спадкове майно мало б передувати вирішення даного питання в позасудовому порядку позивачем за участю нотаріуса або органу чи службової особи, уповноваженої вчиняти нотаріальні дії, свідоцтва про право на спадщину.

Вважаючи передчасними позовні вимоги ОСОБА_2 у зв`язку з відсутністю постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії, суд першої інстанції відмовив у задоволенні позову.

Проте, суд залишив поза увагою надану позивачем заяву до нотаріуса про видачу свідоцтва про право на спадщину та письмову відповідь державного нотаріуса за №2665/02-14 від 02.09.2021, яка фактично і є відмовою у видачі свідоцтва про право на спадщину. Оформлення відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину у вигляді відповіді на заяву, а не постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії, не змінює суті такого документу нотаріуса і зводиться до відмови заявнику у видачі свідоцтва.

Отже, висновки суду першої інстанції про відсутність у матеріалах справи відповідної відмови нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії є помилковими, тим більше, що у наведеному листі нотаріус пропонував звернутися до суду з вирішенням порушеного ОСОБА_10 , питання.

Відповідно до частини першої статті 1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.

У частині третій статті 1268 ЦК України вимагається проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не лише реєстрація місця проживання за адресою спадкодавця, що можуть бути відмінними один від одного.

Зазначений правовий висновок щодо застосування частини третьої статті 1268 ЦК України викладений у постановах Верховного Суду від 21 жовтня

2020 року у справі № 569/15147/17 (провадження № 61-39308св18),

від 18 листопада 2020 року у справі № 523/19010/15-ц (провадження

№ 61-5777св20), від 02 квітня 2021 року у справі № 191/1808/19 (провадження

№ 61-6290св20), від 28 квітня 2021 року у справі № 204/2707/19 (провадження

№ 61-15380св20), від 07 червня 2022 року у справі № 175/4514/20 (провадження № 61-2387св22), від 26 липня 2023 року у справі № 641/3893/20 (провадження

№ 61-12472св22), від 26 червня 2024 року у справі № 752/12045/17 (провадження № 61-18363св23), від 09 жовтня 2024 року у справі № 644/4646/23 (провадження № 61-10383св24).

У постанові від 19 травня 2021 року у справі № 937/10434/19-ц (провадження № 61-3620св21) Верховний Суд виснував, що сама лише реєстрація місця проживання особи разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини відповідно до частини третьої статті 1268 ЦК України не свідчить про своєчасність прийняття спадщини.

Практика правозастосування частини третьої статті 1268 ЦК України є сталою.

Для вирішення питання щодо наявності підстав для застосування до спірних правовідносин положень частини третьої статті 1268 ЦК України має значення встановлення факту постійного проживання спадкоємця за законом чи заповітом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Цей факт при вирішенні спору між спадкоємцями підлягає встановленню у мотивувальній частині судового рішення. Не пред`явлення окремої позовної вимоги про встановлення факту прийняття спадщини спадкодавцем не є підставою для відмови в позові про визнання права власності (чи визнання права на частку в праві спільної часткової власності) за спадкоємцем (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 вересня 2024 року в справі № 642/4502/17 (провадження № 61-14982св23)).

Частиною першою статті 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Положення статті 29 ЦК України не ставлять місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації.

Право на вибір місця проживання закріплено у статті 33 Конституції України, відповідно до якої кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно зі статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Зазначена норма відображає загальний принцип недискримінації за ознакою наявності чи відсутності реєстрації місця проживання чи місця перебування особи. Фізична особа незалежно від наявності зареєстрованого місця проживання (місця реєстрації) має можливість на здійснення своїх прав та інтересів (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 листопада 2021 року в справі № 761/40889/20 (провадження № 61-14588св21)).

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

Надані позивачкою докази, з урахуванням здійснення працівниками поліції дій щодо встановлення місця проживання ОСОБА_3 , яке не надалося можливим, свідчать, що на час відкриття спадщини спадкоємець ОСОБА_3 не проживав зі спадкодавцем ОСОБА_4 ..

Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням балансу вірогідностей. Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує на довіру.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 міститься висновок про те, що добросовісність це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

Наведені норми матеріального права та надані докази надають підстави вважати, що доводи апеляційної скарги є доведеними та обґрунтованими.

Вищенаведених обставин та норм матеріального права суд першої інстанції не врахував що призвело до помилкових висновків суду, а відповідно про відмову у задоволенні позову.

Щодо суті апеляційної скарги

Відповідно п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права є в силу вимог п.3,4 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставою для скасування судового рішення повністю та ухвалення нового рішення про задоволення позову .

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, суд,

ухвалив :

Апеляційну скаргу Коваленко Вікторії Вікторівни, яка діє від імені ОСОБА_2 , задовольнити.

Заочне рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 12 березня 2025 року скасувати, ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа - державний нотаріус Першої Херсонської державної нотаріальної контори Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) Герасименко Алла Володимирівна про визнання права власності в порядку спадкування за законом, задовольнити.

Визнати за ОСОБА_2 право власності в порядку спадкування за законом на частину квартири АДРЕСА_1 , що належала ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 20 травня 2025 року.

Головуючий І.В. Склярська

Судді: Л.П. Воронцова

О.В. Кутурланова