ПОСТАНОВА

Іменем України

02 квітня 2025 року м. Кропивницький

справа № 404/6449/23

провадження № 22-ц/4809/95/25

Кропивницький апеляційний суд у складі:

головуючого судді - Письменного О.А.,

суддів - Дуковського О.Л., Дьомич Л.М.,

при секретарі Зайченко В.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 11 липня 2024 року (суддя Павелко І.Л.) у справі за позовом виконуючого обов`язки керівника Кропивницької окружної прокуратури Кіровоградської області, в інтересах Кропивницької міської ради до ОСОБА_1 про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження земельною ділянкою шляхом скасування державної реєстрації земельної ділянки та звільнення земельної ділянки,-

встановив:

У серпні 2023 року виконуючий обов`язки керівника Кропивницької окружної прокуратури Кіровоградської області, в інтересах держави в особі Кропивницької міської ради, звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 , в якому просив суд усунути перешкоди власнику - Кропивницькій міській раді у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою шляхом зобов`язання ОСОБА_1 звільнити земельну ділянку з кадастровим номером :29:265:0016 та демонтувати металевий паркан, будку охорони, металеві навіси, стенд рекламної продукції, що розташовані на земельній ділянці з кадастровим номером :29:265:0016 та скасувати державну реєстрацію земельної ділянки з кадастровим номером :29:265:0016 площею 0,1766 га у Державному земельному кадастрі.

Позов обґрунтовано тим, що пунктом 62 рішення Кіровоградської міської ради № 112 від 26.09.2006 «Про розгляд звернень фізичних та юридичних осіб з питань регулювання земельних відносин» надано ОСОБА_2 в оренду на 49 років земельну ділянку площею 1765,9 кв.м. для використання в комерційних цілях під розміщення торгівельного комплексу з літнім майданчиком по АДРЕСА_1 . На підставі вказаного рішення, 12.06.2009 між Кіровоградською міською радою та ОСОБА_2 було укладено договір оренди землі № 138- а, відповідно до якого останній передано у користування зазначену земельну ділянку під розширення торгівельного комплексу з літнім майданчиком. Вказаний договір зареєстровано у Кіровоградській регіональній філії ДП «Центр ДЗК» при Держкомземі України за № 40 від 27.07.2009.

Вказав, що рішенням Апеляційного суду Кіровоградської області від 31.03.2015 у справі № 404/3878/2014 задоволено позов прокурора, визнано недійсними п. 62 рішення Кіровоградської міської ради № 112 від 26.09.2006, договір оренди № 138-а від 12.06.2009 та зобов`язано ОСОБА_1 звільнити земельну ділянку площею 1765,9 кв.м., що розташована по АДРЕСА_1 , шляхом припинення на ній господарської діяльності. Додатковим рішенням від 04.08.2015 Апеляційний суд Кіровоградської області доповнив резолютивну частину рішення від 31.03.2015 у даній справі, згідно якого зобов`язав ОСОБА_1 звільнити земельну ділянку площею 1765,9 кв.м., що розташована по АДРЕСА_1 шляхом припинення на ній господарської діяльності та приведення її у стан, в якому вона була одержана у користування. В ході судового розгляду даного позову прокурора було встановлено та підтверджено судом, що межі спірної земельної ділянки розташовані на відстані 6,54 метри від тротуару, який пролягає вздовж річки Інгул в м.Кіровограді (м.Кропивницький) та знаходиться в межах прибережної захисної смуги, також було підтверджено факт наявності на даній земельній ділянці автостоянки. Судом було зроблено висновок про те, що спірна земельна ділянка була передана в оренду неправомірно, оскільки її частина є прибережною захисною смугою і, відповідно до встановлених законом обмежень не могла бути передана у користування у комерційних цілях.

Зазначив, що 22.10.2019 Міська рада міста Кропивницького та Швець Світлана Євгеніївна уклали додаткову угоду № 84 про внесення змін до Договору оренди землі від 12 червня 2009 № 138-а, відповідно до якої було внесено зміни в частині уточнення об`єкту оренди (вказано кадастровий номер, нормативна грошова оцінка), орендної плати, прав та обов`язків орендаря. Згідно п.п. 2, 3 Додаткової угоди № 84 всі інші умови договору оренди землі від 12 червня 2009 № 138-а залишаються незмінними. Вказана Додаткова угода набирає чинності з моменту її підписання та скріплення печатками Сторін і є невід`ємною частиною Договору № 138-а від 12.07.2009. Право оренди земельної ділянки підлягає державній реєстрації у порядку, встановленому Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 14.06.2023 за заявою Кропивницької міської ради Департаментом надання адміністративних послуг Кропивницької міської ради припинено інше речове право - право оренди земельної ділянки на підставі апеляційного суду Кіровоградської області від 31.03.2015 у справі № 404/3878/2014.

Також зазначив, що заходами представницької діяльності прокурора установлено, що й на сьогодні продовжують існувати перешкоди у можливості розпорядження та користування територіальною громадою земельною ділянкою, яка й на сьогодні використовується ОСОБА_3 для розміщення автомобільної стоянки (майданчик, призначений для зберігання тимчасового чи постійного транспортних засобів), що підтверджується актом обстеження земельної ділянки Управлінням земельних відносин та охорони навколишнього природного середовища від 31.05.2023.

Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 11 липня 2024 року позов задоволено.

Суд вирішив:

-усунути перешкоди власнику - Кропивницькій міській раді у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою шляхом зобов`язання ОСОБА_1 звільнити земельну ділянку з кадастровим номером :29:265:0016 та демонтувати металевий паркан, будку охорони, металеві навіси, стенд рекламної продукції, що розташовані на земельній ділянці з кадастровим номером :29:265:0016;

-скасувати державну реєстрацію земельної ділянки з кадастровим номером :29:265:0016 площею 0,1766 га у Державному земельному кадастрі;

-стягнути з ОСОБА_1 на користь Кіровоградської обласної прокуратура судовий збір в розмірі 10 736,00 грн.

В апеляційній скарзі скаржник, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що будівництво кафе з літнім майданчиком та автостоянкою було погоджено Управлінням містобудуванням та архітектури Кіровоградської міської ради за №3429 від 13.12.2023, Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Кіровоградській області 15.09.2014 було зареєстровано Декларацію про готовність об`єкта до експлуатації, проте право власності на новозбудований об`єкт автостоянку відразу зареєстровано не було. Тому вона подала позов про визнання права власності на новостворене майно, який на даний час перебуває на розгляді у Кіровському районному суді м.Кіровограда (№404/8590/23). Вказала, що оскаржуваним рішенням суду їй як власнику буде завдано значних матеріальних збитків. Вважає, що суд першої інстанції розгляду справу з порушенням норм процесуального права, зокрема розгляну справи за відсутності її представника, який просив відкласти судове засідання, яке було призначене на 11 липня 2024 року на 12 годин 00 хвилин, у зв`язку з перебуванням останнього на лікарняному.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, за наявними матеріалами справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до статті 15 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Статтями 13, 14, 19 Конституції України визначено, що земля, водні ресурси, які знаходяться в межах території України, є об`єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до пункту б частини третьої статті 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом, зокрема, відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав.

Відповідно до статті 20 ЗК України віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об`єктів природоохоронного та історико-культурного призначення.

Частиною першою статті 58 ЗК України та статтею 4 ВК України передбачено, що до земель водного фонду належать землі, зайняті: морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водоймами, болотами, а також островами; прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм; гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них; береговими смугами водних шляхів.

Таким чином, до земель водного фонду України відносяться землі, на яких хоча й не розташовані об`єкти водного фонду, але за своїм призначенням вони сприяють функціонуванню і належній експлуатації об`єктів водного фонду, виконують певні захисні функції.

Законодавством України встановлено особливий правовий режим використання земель водного фонду.

Відповідно до статті 59 ЗК України передбачено обмеження щодо набуття таких земель у приватну власність та встановлено можливість використання таких земель для визначених цілей на умовах оренди.

Згідно з пунктом «ґ» частини четвертої статті 83 ЗК України землі водного фонду, що належать до земель комунальної власності, взагалі не можуть передаватись у приватну власність, крім випадків, передбачених законодавством.

Громадянам та юридичним особам за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть безоплатно передаватись у власність замкнені природні водойми (загальною площею до 3 гектарів). Власники на своїх земельних ділянках можуть у встановленому порядку створювати рибогосподарські, протиерозійні та інші штучні водойми (частина друга статті 59 ЗК України).

Громадянам та юридичним особам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть передаватися на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, а також озера, водосховища, інші водойми, болота та острови для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо (частина четверта статті 59 ЗК України).

Отже, за змістом зазначених норм права землі під водними об`єктами загальнодержавного значення, зокрема зайняті поверхневими водами водотоками (річки, струмки), штучними водоймами (водосховища, ставки) і каналами; іншими водними об`єктами; підземними водами та джерелами; внутрішніми морськими водами та територіальним морем, як землі, зайняті водним фондом України, а також прибережні захисні смуги вздовж річок (у тому числі струмків та потічків), морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм не могли передаватись у власність громадян, оскільки є землями водного фонду України.

Відповідно до частини першої статті 60 ЗК України та частини першої статті 88 ВК України (у редакціях, які були чинними на час виникнення спірних правовідносин) вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності у межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги.

Правовий режим прибережних смуг визначається статтями 60, 62 ЗК України та статтями 1, 88, 90 ВК України.

Так, згідно зі статтею 61 ЗК України, статтею 89 ВК України прибережні захисні смуги є природоохоронною територією з режимом обмеженої господарської діяльності.

У прибережних захисних смугах уздовж річок, навколо водойм та на островах забороняється: 1) розорювання земель (крім підготовки ґрунту для залуження і залісення), а також садівництво та городництво; 2) зберігання та застосування пестицидів і добрив; 3) влаштування літніх таборів для худоби; 4) будівництво будь-яких споруд (крім гідротехнічних, гідрометричних та лінійних), у тому числі баз відпочинку, дач, гаражів та стоянок автомобілів; 5) миття та обслуговування транспортних засобів і техніки; 6) влаштування звалищ сміття, гноєсховищ, накопичувачів рідких і твердих відходів виробництва, кладовищ, скотомогильників, полів фільтрації тощо.

Об`єкти, що знаходяться у прибережній захисній смузі, можуть експлуатуватись, якщо при цьому не порушується її режим. Не придатні для експлуатації споруди, а також ті, що не відповідають встановленим режимам господарювання, підлягають винесенню з прибережних захисних смуг.

Відповідно до положень статті 60 ЗК України, статті 88 ВК України прибережні захисні смуги встановлюються по обидва береги річок та навколо водойм уздовж урізу води (у меженний період) шириною: для великих річок, водосховищ на них та озер - 100 метрів. Уздовж морів та навколо морських заток і лиманів встановлюється прибережна захисна смуга шириною не менше двох кілометрів від урізу води.

Велика Палата Верховного Суду у своїх висновках неодноразово зазначала про те, що заволодіння громадянами та юридичними особами землями водного фонду (перехід до них володіння цими землями) всупереч вимогам ЗК України є протиправним. Розташування земель водного фонду вказує на неможливість виникнення приватного власника, а отже, і нового володільця, крім випадків, передбачених у статті 59 цього Кодексу (висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постановах від 22 травня 2018 року у справі № 469/1203/15, від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13, від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14, від 07 квітня 2020 року у справі № 372/1684/14).

Судом встановлено, що рішенням Апеляційного суду Кіровоградської області від 31.03.2015 у справі № 404/3878/2014 задоволено позов прокурора, визнано недійсним п. 62 рішення Кіровоградської міської ради № 112 від 26.09.2006 «Про розгляд звернень фізичних та юридичних осіб з питань регулювання земельних відносин», яким передано ОСОБА_4 в оренду на 49 років земельну ділянку площею 1765,9 кв.м.; визнано недійсним договір оренди № 138-а від 12.06.2009 укладений між Кіровоградською міською радою та ОСОБА_2 , зареєстрований 27.07.2009 за № 40 та зобов`язано ОСОБА_1 звільнити земельну ділянку площею 1765,9 кв.м., що розташована по АДРЕСА_1 , шляхом припинення на ній господарської діяльності (т.1 а.с.18-24).

Додатковим рішенням Апеляційний суд Кіровоградської області від 04.08.2015 доповнено абзац шостий резолютивної частини рішення Апеляційного суду Кіровоградської області від 31.03.2015, згідно якого суд зобов`язав ОСОБА_1 звільнити земельну ділянку площею 1765,9 кв.м., що розташована по АДРЕСА_1 шляхом припинення на ній господарської діяльності та приведення її у стан, в якому вона була одержана у користування.

Рішенням Апеляційного суду Кіровоградської області від 31.03.2015 у справі № 404/3878/2014 встановлено, що межі спірної земельної ділянки розташовані на відстані 6,54 метри від тротуару, який пролягає вздовж річки Інгул в м. Кіровограді та знаходиться в межах прибережної захисної смуги, також було підтверджено факт наявності на даній земельній ділянці автостоянки. Судом було зроблено висновок про те, що спірна земельна ділянка була передана в оренду неправомірно, оскільки її частина є прибережною захисною смугою і, відповідно до встановлених законом обмежень не могла бути передана у користування у комерційних цілях.

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (частина четверта статті 82 ЦПК України).

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 14.06.2023 за заявою Кропивницької міської ради Департаментом надання адміністративних послуг Кропивницької міської ради припинено інше речове право - право оренди земельної ділянки на підставі апеляційного суду Кіровоградської області від 31.03.2015 у справі № 404/3878/2014.

22.10.2019 між Міською радою міста Кропивницького та ОСОБА_1 було укладено Додаткову угоду № 84 про внесення змін до Договору оренди землі від 12 червня 2009 року № 138-а, відповідно до якої було внесено зміни в частині уточнення об`єкту оренди (вказано кадастровий номер, нормативна грошова оцінка), орендної плати, прав та обов`язків орендаря. Згідно п.п. 2, 3 Додаткової угоди № 84 всі інші умови договору оренди землі від 12 червня 2009 № 138-а залишаються незмінними (т. 1 а.с.47-49).

Згідно акту обстеження земельної ділянки від 31 травня 2023 року складеного Управлінням земельних відносин та охорони навколишнього природного середовища Кропивницької міської ради, встановлено, що на земельній ділянці ведеться господарська діяльність ОСОБА_1 шляхом використання земельної ділянки для розміщення автостоянки для легкових автомобілів, земельна ділянка огороджена металевим парканом, на території розташовані будка для охорони, легкові автомобілі та стенд рекламної продукції (тротуарна плитка) (т.1 а.с. 55).

Відповідно до Інформації Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку, земельна ділянка за кадастровим номером :29:265:0016 площею 0,1766 відноситься до земель житлової та громадської забудови (т.1 а.с.33).

Встановивши дані обставини справи, суд першої інстанції дійшов висновку про задоволення позову, з таких підстав, що подальше використання ОСОБА_1 спірної земельної ділянки та розміщення на ній автостоянки є порушенням вимог чинного законодавства.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду з огляду на таке.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц зазначила, що серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна із чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (стаття 391 ЦК України, частина друга статті 52 ЗК України). Вказані способи захисту можна реалізувати шляхом подання віндикаційного та негаторного позовів відповідно.

Негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном.

Власник земельної ділянки може вимагати, зокрема, усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою (частина друга статті 152 ЗК України).

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України).

Зайняття земельної ділянки водного фонду з порушенням ЗК України та ВК України треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади. У такому разі позовну вимогу зобов`язати повернути земельну ділянку слід розглядати як негаторний позов, який можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки водного фонду (пункт 71 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц, а також пункт 96 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц).

Враховуючи, що заволодіння землями водного фонду всупереч вимогам ЗК України є неможливим, оспорювання відповідних договорів, інших правочинів, визнання недійсним державних актів на право власності на земельні ділянки водного фонду не є необхідним для вирішення питання про належність права власності на такі земельні ділянки та для їх повернення власнику. Задовольняючи ту чи іншу позовну вимогу, ефективність обраного позивачем способу захисту у конкретній ситуації має визначити суд. Близькі за змістом висновки наведені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (провадження № 14-364цс19).

З урахуванням наведеного та правильно встановленого факту належності спірної земельної ділянки до земель водного фонду до спірних правовідносин слід застосувати приписи статті 391 ЦК України та частини другої статті 152 ЗК України.

Факт укладення 22.10.2019 між Міською радою міста Кропивницького та ОСОБА_1 . Додаткової угоди № 84 про внесення змін до Договору оренди землі від 12 червня 2009 року № 138-а, відповідно до якої було внесено зміни в частині уточнення об`єкту оренди (вказано кадастровий номер, нормативна грошова оцінка), орендної плати, прав та обов`язків орендаря, жодним чином не створює для позивачки ніяких прав на спірну земельну ділянку, оскільки сам Договір оренди землі від 12 червня 2009 року № 138-а визнаний недійсним.

Отже, вимога прокурора щодо усунення перешкод Кропивницькій міській раді у користуванні та розпорядженні спірної земельної ділянки шляхом зобов`язання ОСОБА_1 звільнити вказану земельну ділянку та демонтувати металевий паркан, будку охорони, металеві навіси, стенд рекламної продукції, що на ній розташовані, є правомірною та відповідає вищевикладеним висновкам Великої Палати Верховного Суду.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд мав відкласти розгляд справи призначений на 11 липня 2024 року, оскільки представник ОСОБА_1 перебував на лікарняному є безпідставними з огляду на таке.

Частиною першою статті 223 ЦПК України передбачено, що Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Відповідно до пункту 2 частини 2 статті 223 ЦПК України суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав: перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними.

Як убачається з матеріалів справи, адвокат Мельник О.В. вже зверталася із заявою про відкладення розгляду справи призначеного на 18.03.2024, у зв`язку з перебуванням на лікарняному. Подана адвокатом Мельник О.В. заява про відкладення розгляду справи призначеного на 11.07.2024, у зв`язку з перебуванням на лікарняному, вже була повторною, тому були відсутні підстави для відкладення розгляду справи.

При цьому, суд наголошує, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні (стаття 223 ЦПК України).

Отже, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин, нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, та надавши обґрунтовану правову оцінку наявним у матеріалам справи доказам у їх сукупності, дійшов мотивованого висновку про задоволення позову.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, що відповідно до ст. 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 11 липня 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 22.05.2025.

Судді:

О.А.Письменний О.Л. Дуковський Л.М. Дьомич