Провадження № 2/357/945/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 травня 2025 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді Кошель Б. І. ,

при секретарі Нізовій А. Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в залі суду № 6 в м. Біла Церква цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: Регіональний сервісний центр ГСЦ МВС у Київській області, про визнання договору недійсним та повернення безпідставно набутого майна, -

В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2024 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Білоцерківського міськрайонного суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: Регіональний сервісний центр ГСЦ МВС у Київській області, в якому просив: визнати договір купівлі-продажу № 3242/2022/3233490 від 22.06.2022 року недійсним як такий що є удаваним; застосувати наслідки недійсності правочину шляхом повернення ОСОБА_1 безпідставно набутого відповідачами майна -автомобіля TOYOTA CAMRY, 3456 куб.см., 2007 року випуску, № кузову НОМЕР_1 . В обґрунтування позову зазначено, що 22 червня 2022 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу № 3242/2022/3233490, автомобіля TOYOTA CAMRY, 3456 куб.см., 2007 року випуску, № кузову НОМЕР_1 . Такий договір було укладено не з наміром відчужити транспортний засіб, належний позивачу, а з метою зарахування гонорару за послуги адвоката ОСОБА_2 (відповідач 2). Фактичні обставини укладення договору купівлі-продажу від 22.06.2022 року полягають у наступному. У позивача по справі є син - ОСОБА_4 , відносно якого 26.03.2021 було відкрито кримінальне провадження № 0000014. В липні 2022 року закінчилося досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000014 від 26.03.2021 року, в рамках якого його сину, ОСОБА_4 , була вручена підозра у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 190, ч. 4 ст. 190, ч. 3 ст. 15, ч. 4 ст. 190, ч. 3 ст. 28, ч. 3 ст. 358, ч. 1 ст. 209, ч. 4 ст. 358 КК України. Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 20 липня 2022 року у справі № 357/5845/22 (1-кп/З57/982/22) призначено відкрите підготовче судове засідання у кримінальному провадженні №0000014 від 26.03.2021. Вказані обставини, стали підставою невідкладного пошуку захисника для сина позивача в суді. У кримінальному провадженні №0000014 від 26.03.2021 фігурувало 5 (п`ять) підозрюваних, одним з яких був ОСОБА_5 , з яким у ОСОБА_4 не відбувалося конфлікту інтересів в розумінні положень КПК України. Повноваження захисника Вознесенського І.В. у даному кримінальному провадженні на досудовому слідстві, здійснював адвокат Зінченко Павло Леонідович (відповідач 1). За вказаних обставин відбулося знайомство позивача і його сина з ОСОБА_2 . Таким чином, при визначенні захисника для ОСОБА_4 в суді позивач із сином звернулися саме до ОСОБА_2 . В свою чергу, ОСОБА_2 запевнив, що зможе здійснювати захист ОСОБА_4 в суді, з матеріалами кримінального провадження № 0000014 він знайомий, а також, що у нього, як адвоката відсутній конфлікт інтересів. Розмір свого гонорару ОСОБА_2 оголосив в розмірі 10 000 (десяти тисяч) доларів США. Такої суми грошових коштів ні усамого позивача, ні у його сина не було, про що одразу було повідомлено відповідача 1. Надавати послуги правового характеру без повної оплати ОСОБА_2 відмовився. З 09 липня 2019 року ОСОБА_1 , був власником автомобіля TOYOTA CAMRY, 3456 куб.см., 2007 року випуску, № кузову НОМЕР_1 , середня ринкова вартість якого складала названу ОСОБА_2 суму гонорару. За вказаних обставин між позивачем та відповідачем-1 було досягнуто згоди, що в рахунок оплати правової допомоги відповідача-1, позивачем буде передано належний йому автомобільTOYOTA CAMRY. Узгодивши такі умови, 22 червня 2022 року позивач прибув до Територіального сервісного центру МВС України № 3242 за адресою м. Біла Церква, вул. Сухоярська, 20. ОСОБА_2 поставив до відома позивача, що належний йому автомобіль буде переоформлений за договором купівлі-продажу на його дружину - ОСОБА_3 (відповідача-2 у справі). Оскільки факт відчуження автомобіля мав за собою єдину мету - отримання гонорару ОСОБА_2 за надання правової допомоги ОСОБА_4 в суді в рамках кримінального провадження, позивачу було не суттєво на кого з подружжя відбудеться реєстрація. Таким чином, 22.06.2022 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу № 3242/2022/3233490, що був зареєстрований в ТСЦ 3242. Після отримання автомобіля та його перереєстрації, Відповідач-1, ОСОБА_2 за попередньою домовленістю, мав укласти угоду про надання правової допомоги ОСОБА_4 , з яким в подальшому і вів спілкування. Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 08.02.2024 року було закінчено підготовче провадження і призначення судового розгляду у справі №357/5845/22, №1кп/357/282/24. В квітні 2024 року позивачу стало відомо, що з моменту переоформлення належного йому автомобіля на ОСОБА_3 , ОСОБА_6 не вступив у справу в якості захисника його сина ОСОБА_4 в суді. Більше того, син позивача повідомив, що ОСОБА_2 відмовився укладати з ним угоду на надання правової допомоги. Розрахунку за договором купівлі-продажу від 22.06.2022 року не відбулося, а ні до укладання договору, а ні після. З чого слідує, що фактично між позивачем та відповідачами відбувся інший правочин, а саме сплата гонорару за послуги правового характеру (що не відбувся). Відповідачі укладаючи удаваний правочин, який отримав форму договору купівлі-продажу, по суті безпідставно отримали автомобіль. Відповідачі безпідставно отримали матеріальну вигоду та порушили права позивача. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Оскільки удаваний правочин, яким є договір купівлі-продажу № 3242/2022/3233490 від 22.06.2022 року, за яким позивач передав відповідачам належний йому транспортний засіб, проте не отримав а ні грошових коштів, як це передбачено положеннями про купівлю-продаж, а ні послуг правового характеру, як це малось на увазі при перереєстрації та передачі транспортного засобу.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.10.2024 року головуючим суддею визначено Кошеля Б.І. та матеріали передані для розгляду.

Ухвалою судді від 18 листопада 2024 року вказану позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Одночасно було витребувано від Територіального сервісного центру МВС України №3242 належним чином засвідчену копію договору купівлі-продажу № 3242/2022/3233490 від 22 червня 2022 року.

Судом 17.12.2024 р. за вх..№66724 отримано відзив на позовну заяву, в якому відповідач ОСОБА_2 просив відмовити у задоволенні позовних вимог. У відзиві зазначив, що він не укладав угоду про надання правової (правничої) допомоги із сином позивача ОСОБА_4 та/або з позивачем в інтересах його сина про захист його інтересів і як наслідок не вів розмови про свій гонорар.

Заперечуючи позовні вимоги відповідач ОСОБА_3 направила до суду відзив на позовну заяву, який був зареєстрований канцелярією суду 17.12.2024 р. за вх..№66741, в якому просила відмовити у задоволенні позовних вимог. У відзиві зазначила, що 22.06.2022 вона з позивачем уклала договір купівлі-продажу транспортного засобу №3242/2022/323490. До укладання договору вона здійснила повний розрахунок за автомобіль. Після укладання договору, продавець передав їй автомобіль і вона його зареєструвала на своє ім`я. Жодних претензій від позивача до неї не було. Із тексту договору вбачається, що передача транспортного засобу продавцем і прийняття його покупцем відбувається після повної оплати. Тому твердження позивача про те, що не було здійснено розрахунку, або договір укладався з іншою метою є безпідставними, які спростовуються доказами, які долучені до позовної заяви.

Судом 02.01.2025 р. за вх..№182 отримано від Територіального сервісного центру МВС України №3242 належним чином засвідчену копію договору купівлі-продажу № 3242/2022/3233490 від 22 червня 2022 року.

Ухвалою суду від 21 лютого 2025 року було відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача про призначення по справі судової експертизи. Клопотання позивача про виклик та допит свідків задоволено частково, а саме в частині допиту в якості свідків ОСОБА_7 . Забезпечення явки свідка покладено на сторону позивача. Закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 01 квітня 2025 року.

01 квітня 2025 року, у зв`язку з неявкою в судове засідання позивача та представника позивача, судове засідання було відкладено до 12 травня 2025 року.

Позивач в судове засідання не з`явився, представника не направив, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, заяви та клопотання до суду не направив, причини неявки суду не повідомив.

Крім цього, ухвалою суду від 21 лютого 2025 року задоволено клопотання позивача про допит свідка ОСОБА_7 , забезпечення явки якого покладено на сторону позивача, однак позивач не забезпечив явку свідка в судове засідання.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, представника не направив, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Судом 12.05.2025 р. за вх..№26189 отримано заяву, в якій відповідач просив розгляд справи проводити у його відсутності, позовні вимоги не визнає та просить відмовити у задоволенні позовних вимог.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилася, представника не направила, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Судом 12.05.2025 р. за вх..№26188 отримано заяву, в якій представник відповідача адвокат Кузьменко С.В. просила розгляд справи проводити у відсутності відповідача та представника, заперечує щодо задоволення позовних вимог.

Третя особа в судове засідання представник не направила, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Заяви та клопотання до суду не направили, причини неявки суду не повідомили.

Відповідно до частини першої статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Згідно з пунктом 1 частини третьої статті 223 ЦПК України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

За вказаних обставин, суд приходить до висновку про можливість проведення судового засідання за відсутністю учасників судового розгляду, оскільки наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та прийняття законного і обґрунтованого рішення.

Такого висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду при розгляді справи № 361/8331/18 від 1 жовтня 2020 року.

В зазначеній постанові Верховний Суд виходив з такого: «якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні».

Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору.

Крім того, Верховний Суд неодноразово зазначав, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а у даному випадку, суду ( близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої палати Верховного Суду від 25.04.2018 року у справі № 800/547/17, постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2019 року у справі № 913/879/17, від 21.05.2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15.06.2020 року у справі № 24/260-23/52-б ).

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Статтею 43 ЦПК України встановлений обов`язок добросовісно користування учасниками судового процесу процесуальними правами. Сторони у розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження, та зобов`язані сумлінно користуватися наданими їм процесуальними правами ( рішення Європейського суду з прав людини від 03.04.2008 року у справі «Пономарьов проти України» ).

Враховуючи дані обставини, належне повідомлення позивача та його представника, суд вважає за можливе провести розгляд справи за їх відсутності.

Відповідно до ч.3 ст.211 ЦПК України, учасник справи має право заявляти клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Відповідачі скористалися правом передбаченим ст.211 ЦПК України та подали до суду заяви про розгляд справи у їх відсутності.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши матеріали справи, повно та всебічно з`ясувавши всі обставини, що мають значення для правильного вирішення справи та надавши їм належну правову оцінку, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших.

Судом встановлено, що 22 червня 2022 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу №3242/2022/3233490 транспортного засобу, який оформлено та підписаний сторонами в сервісному центрі 3242 РСЦ ГСЦ МВС в Київській області в присутності адміністратора Шуращкевич О.В.

Згідно п.1.1 вказаного договору, продавець зобов`язується передати у власність покупцеві транспортний засіб: марки TOYOTA, модель CAMRY 2007 року випуску, колір сірий, VIN НОМЕР_2 .

Передача транспортного засобу Продавцем і прийняття його Покупцем здійснюється після повної оплати вартості майна. (п. 2.1 Договору)

Відповідно до п. 2.2 Договору, право власності на Транспортний засіб переходить до Покупця з моменту підписання даного Договору.

За домовленістю сторін ціна транспортного засобу складає 45000,00 грн. (п.3.1 Договору)

Звертаючись до суду позивач зазначає, що договір купівлі-продажу №3242/2022/3233490 було укладено не з наміром відчужити транспортний засіб, належний позивачу, а з метою зарахування гонорару за послуги адвоката ОСОБА_2 , який мав здійснювати захист сина позивача ОСОБА_4 та вказаний договір був формою гонорару за надання послуг правничого характеру, однак ОСОБА_2 так і не вступив у справу та уклав з сином позивача договору про надання правничої допомоги.

Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 20.07.2022 р. у справі №357/5845/22 призначено відкрите підготовче судове засідання у кримінальному провадженні №0000014 від 26.03.2021 за обвинуваченням ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ОСОБА_10 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3,4 ст. 190, ч. 3 ст. 15 і ч. 4 ст. 190, ч. 3 ст. 28 і ч. 3 ст. 358, ч. 1 ст. 209, ч. 4 ст. 358, ч. 2 ст. 28 і ч. 3 ст. 358 КК України, яке провести «21» жовтня 2022 року о «10» год. «00» хв., у приміщенні суду за адресою: м. Біла Церква, вул. Першотравнева, 4 А, зал судового засідання №2.

З ухвали суду від 08.02.2024 р. у справі №357/5845/22 вбачається, що захисником підозрюваного ОСОБА_4 був адвокат Погорілий В.О. та захисником підозрюваного ОСОБА_5 був адвокат Зінченка П.Л.

Отже, судом встановлено, що захисником підозрюваного ОСОБА_4 був адвокат Погорілий В.О., тобто між ОСОБА_11 та ОСОБА_4 були відсутні договірні відносини щодо надання правничої допомоги.

Згідно зі ст.ст.6, 11 та 12 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч.1 ст.627 ЦК України).

Відповідно до положень ст.202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Частиною першою статті 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Згідно зі статтею 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

За своєю суттю договір купівлі-продажу передбачає для однієї сторони право отримання предмета купівлі-продажу у власність та зобов`язання сплатити його покупну ціну, а для другої сторони право на отримання ціни та обов`язок передати предмет договору наступному власнику.

Отже, предмет договору належить продавцю та переходить у власність покупця, якщо інше не передбачено домовленістю сторін, та покупець має сплатити ціну за власний рахунок, якщо інше не передбачено домовленістю сторін договору або покупцем та іншою особою.

Разом з тим, загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені ст.203 ЦК України, зокрема, відповідно до частини п`ятої даної статті правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Якщо сторонами вчинено правочин для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, він є удаваним (ст.235 ЦК України).

У разі встановлення, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Тобто, установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі ст.235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин.

Разом з тим, відповідно до ч.1 ст.202, ч.3 ст.203 ЦК України головною умовою правомірності правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, тому основним юридичним фактом, який суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору, а також з`ясувати питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме.

При цьому, змагальність сторін є одним із основних принципів цивільного судочинства, зміст якого полягає у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тоді як суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, зобов`язаний вирішити спір, керуючись принципом верховенства права (ст.ст.12, 81 ЦПК України).

За загальним правилом тягар доказування удаваності правочину покладається на позивача.

Отже, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, позивач має довести: факт укладання правочину, що на його думку є удаваним; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин; настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.

Такі висновки застосування норм матеріального права викладено у постановах Верховного Суду від 07.11.2018 року у справі № 742/1913/15-ц, від 21.08.2019 року у справі № 303/292/17, від 30.03.2020 року у справі № 524/3188/17.

Також зазначене узгоджується з пунктом 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними».

Крім того, у п.43 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.01.2019 року у справі № 522/14890/16 зазначено, що: «Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, правочин який правочин насправді вчинили сторони, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення, в якому встановлює нікчемність цього правочину або визнає його недійсним».

Відповідно до статті 76 ЦПК Країни доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно ч. 1 ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд наголошує, що за правовою позицією Верховного Суду, викладеної у постанові від 01 листопада 2023 року у справі № 462/2056/20 засадничі принципи цивільного судочинства змагальність та диспозитивність покладають на позивача обов`язок з доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог. Саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції. Отже, позивач, як особа, яка на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами на звернення до суду за захистом порушеного права, визначає докази, якими підтверджуються доводи позову та спростовуються заперечення відповідача проти позову, доводиться їх достатність та переконливість. Згідно з цивільним процесуальним законом тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача; за таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не звільняє позивача від виконання ним його процесуальних обов`язків.

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з врахуванням досліджених обставин справи, суд встановивши відсутність у матеріалах справи достатніх доказів, які б вказували на удаваність оспорюваного правочину, дійшов висновку про недоведеність позовних вимог про визнання договору недійсним, так і похідних про повернення безпідставно набутого майна.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Керуючись ст.ст. 5, 12, 13, 81, 82, 141, 211, 258, 259, 263-265, 268, 273, 354 ЦПК України, -

У Х В А Л И В :

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: Регіональний сервісний центр ГСЦ МВС у Київській області, про визнання договору недійсним та повернення безпідставно набутого майна, - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; адреса: АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_3 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; адреса: АДРЕСА_2 ; РНОКПП: невідомо.

Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ; адреса: АДРЕСА_3 ; РНОКПП: НОМЕР_4 .

Третя особа: Регіональний сервісний центр ГСЦ МВС у Київській області; адреса: б-р. Лесі Українки, буд. 26, м. Київ, 01133; .

Повний текст рішення суду виготовлено 22.05.2025 року.

Суддя Б. І. Кошель