Справа № 758/1487/17
Провадження № 2/758/1304/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 травня 2025 року місто Київ

Подільський районний суд міста Києва у складі:

головуючого - судді Ларіонової Н.М.,

при секретарі судового засідання Оболонській Ю.С.,

за участю: представник позивача - адвоката Семиволоса В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі районного суду в м.Києві за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного закладу «Центральна медико-соціальна експертна комісія Міністерства охорони здоров`я України» про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В :

У січні 2017 року позивач ОСОБА_1 , через свого представника - адвоката Прихожай Т.І., звернувся до Подільського районного суду міста Києва до відповідача ДЗ «Центральна СМЕК МОЗ України» із вказаним позовом, в якому просив визнати дії експертної комісії Державного закладу «Центральна медико-соціальна експертна комісія Міністерства охорони здоров`я» по відмові ОСОБА_1 у зміні причини інвалідності незаконним та зобов`язати ДЗ «Центральна медико-соціальна експертна комісія Міністерства охорони здоров`я України» провести повторну очну експертизу з метою зміни причин його інвалідності.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 є особою з інвалідністю 3 групи по загальному захворюванню з 2012 року, що підтверджується довідкою МСЄКУ. Оскільки травму, на підставі якої він був визнаний інвалідом 3 групи, він отримав в 1959 році, коли був неповнолітнім, він звернувся до відповідних установ з заявою про зміну причини своєї інвалідності, а саме: із загального захворювання на інвалідність з дитинства. 07 червня 2012 року він був оглянутий лікарями Сумської міжрайонної МСЕК та був направлений на очну консультацію на Сумський обласний МСЕК №2, що підтверджується актом №612 від 07.06.2012 року. За цим направленням спеціалісти Сумської обласної МСЕК N22 оглянули його в червні 2012 року та в своєму висновку зазначили, що не вбачають підстав для зміни причини інвалідності, що підтверджується актом N 63 огляду МСЕК від 11.07.2012 року, при цьому вони послалися на відсутність достатніх даних про отримання ним травми кісток тазу в 1959 році. Але в цьому висновку йому було запропоновано консультація в Науково-дослідному інституті медико- соціальних експертиз в м.Дніпропетровську. Державна установа «Український державний науково-дослідний інститут медико-соціальних проблем інвалідності МОЗ України» м.Днітропетровськ провів заочну консультацію та зробив заочний висновок про відмову йому в зміні причини інвалідності з загального на інвалідність з дитинства. При цьому комісія не оглядала його та не витребувала документів, які підтверджують отримання ним травми в неповнолітньому віці. Для перевірки зазначених висновків МСЕКів та НДІМСЕ дніпропетровська справа відносно ОСОБА_1 була направлена в Центральний МСЕК МОЗ України. На засіданні Центральної МСЕК МОЗ України в м.Києві була розглянута його медична документація з приводу зміни причини інвалідності. Діагноз був підтверджений, але формально було зазначено, що Центральна МСЕК МОЗ України підтримує рішення Сумської обласної МСЕК та висновок УкрДерж НДН МСПІ дніпропетровська про визнання ОСОБА_1 інвалідом 3 групи від загальних захворювань. З цим висновком Центральної МСЕК МОЗ України Азмукін Б.О. не згоден, вважає його незаконним та таким, що підлягає скасуванню та вважає, що відносно нього повинна бути проведена нова експертиза в цьому закладі. Питання проведення медико- соціальних експертиз, в тому числі і з метою виявлення причин інвалідності, регламентується Постановою КМУ від 03.12.2009 року № 1317 з відповідними змінами, яка затвердила Положення про медико-соціальну експертизу та Положення про порядок , умови та критерії встановлення інвалідності. При вирішенні питання про зміну причини інвалідності відносно ОСОБА_1 були порушені зазначені пункти Положення, тому що він не був оглянутий експертами, які робили висновки, та не були прийняті до уваги документи, які підтверджували той факт, що він отримав травму кісток тазу в неповнолітньому віці. Так, за даними його амбулаторної карти, травма-перелом кісток таза Справа-була отримана ним 22.04.1959 року, наслідки якої зафіксовані в медичній документації за місцем проживання (амбулаторна карта N 33). Ця інформація підтверджується довідками сільської лікарської амбулаторії СМП Угроїди Краснопільського району Сумської області від 26.10.21015 року, Угроїдської дільничної лікарні Краснопільського району Сумської області від 05.07.2012 року та Угроїдської дільничної лікарні Краснопільського району від 15.12.2016 року. Але зазначена амбулаторна картка не була витребувана та ці дані не були прийняті до уваги. Крім цього, згідно довідок військових комісарів ІНФОРМАЦІЯ_1 від 17.12.2013 року № 203 та військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 від 01.10.2015 року №4, виданих на підставі алфавітної книги призовників 1943 р.н. інв. 268 стор.2, призовною комісією Краснопільського району Сумської області він був признаний непридатним до військової служби в мирний час, придатний до нестройової служби у воєнний час по ст. 43»б», гр.1 наказу МО №275 1961 року. Ця довідка підтверджує той факт, що вже в 1961 році на момент призиву ОСОБА_1 на військову службу він вже був непридатним до її несення у зв`язку з наслідками травми, яку отримав в 1959 році. Ці факти також не були прийняті до уваги при вирішенні питання про зміну причини інвалідності. На підставі викладених обстави вважає, що експерта комісія Центральної МСЕК МОЗ України була проведена всупереч Положенню про медико-соціальну експертизу, затвердженого постановою КМУ № 1317 від 03.12.2009 року зі змінами. Тому її висновки є незаконними та такими , що підлягають скасуванню, а відносно ОСОБА_1 повинна бути проведена повторна медико-соціальна експертиза з метою зміни причини інвалідності.

Ухвалою Подільського районного суду міста Києва від 03.02.2017 р. ОСОБА_1 звільнено від сплати судового збору та відкрито провадження у справі (суддею Негановою Н.В.).

На підставі протоколу повторного автоматизованого розподілу справ між суддями від 06.09.2017 р. дана справа розподілена на суддю Романа О.А.

На підставі протоколу повторного автоматизованого розподілу справ між суддями від 01.11.2017 р. дана справа розподілена на суддю Супрун Г.Б.

На підставі протоколу повторного автоматизованого розподілу справ між суддями від 07.11.2018 р. дана справа розподілена на суддю Ларіонову Н.М.

Відповідно п.9 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України (2017 р.) застосуванню при розгляді даної справи підлягають норми чинного з 15.12.2017 р. ЦПК України (2017 р.). В зв`язку з чим розгляд справи проведений за правилами загального позовного провадження.

В травні 2019 р. відповідачем подано пояснення, в яких зазначив, що за даними медико-експертної справи ОСОБА_1 , 1943 р.н., освіта середня, в минулому за фахом водій, не працює. Вперше оглянутий міжрайонною і обласною МСЕК в червні 2012 р. 69 річному віці і з приводу патології колінних суглобів, зрослого перелому кісток тазу, остеохондрозу з переважним ураженням попереково-крижового відділу хребта з помірним порушенням статико-динамічної функції, встановлено третю групу інвалідності від загального захворювання безтерміново. Питання про зміну причин інвалідності ОСОБА_1 розглядалося неодноразово у 2012-2018 роках обласною МСЕК, Українським Державним науково-дослідним інститутом медико-соціальних проблем інвалідності (м. Дніпро), ЦМСЕК МОЗ України, але підстав для позитивного його вирішення не знайдено, оскільки офіційні медичні документи про лікування до 18-річного за наслідками травми, отриманої (за його словами у 1959 році) відсутні. Що стосується довідок виданих ІНФОРМАЦІЯ_1 від 01.10.2015 р. № 4, виданих відповідно алфавітної виданих призовників 1943 року народження, вказано, що ОСОБА_1 призовною комісією був визнаний непридатним до військової служби в мирний час і придатний до нестроєвої служби у воєнний час на підставі ст.43"б" гр. 1 наказу МО № 275, 1961 року. В зазначених довідках не вказано дату рішення призовної комісії. Разом з тим, за інформацією ІНФОРМАЦІЯ_3 (довідка від 06.09.2012 р.№ 290) гр. ОСОБА_1 з 14 листопада 1964 р. по 7 рудня 1967 р. проходив строкову військову службу ( з 11.1964 р. - стрілок, з 01.1965 р.- розвідник і 12.1965 р. по 1967 р. - водій). Після звільнення з військової служби з 1967 по 2012 рік закладами охорони здоров`я Сумської області до МСЕК не направлявся і питання про ступінь обмеження його життєдіяльності з приводу патології опорно-рухового апарату не розглядалось. Про результати розгляду порушеного ОСОБА_1 питання надавались неодноразові детальні роз`яснення щодо обґрунтованості рішень МСЕК області, консультативного висновку УкрДержНДІМСПІ (м.Дніпро) та ЦМСЕК МОЗ України, які приймались у зв`язку з відсутністю офіційних медичних документів про його лікування до 18-річного віку. Таким чином, враховуючи наведене, ЦМСЕК МОЗ України вважає звернення ОСОБА_1 безпідставними, оскільки рішення про причину його інвалідності прийнято відповідно до постанови Кабінету Міністрів від 03.12.2009 р.№ 1317, що свідчить про відсутність неправомірних дій комісії при розгляді зазначеного питання.

В липні 2019 р. відповідачем подано пояснення, в яких просить відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Зазначає, що 27.03.2014 р. на засіданні ДЗ «Центральна медико-соціальна експертна комісія Міністерства охорони здоров`я України» було розглянуто медико-експертну документацію ОСОБА_1 з питань зміни причини його інвалідності. ДЗ «Центральна медико-соціальна експертна комісія Міністерства охорони здоров`я України» підтримала рішення Сумської обласної МСЕК та висновок УкрДерж НДІ МСПІ про визнання ОСОБА_1 інвалідом 3 групи від загальних захворювань, як вбачається з витягу із журналу обліку консультацій МСЕК З 2013 по 2016 роки. Дії ДЗ «Центральна медико-соціальна експертна комісія Міністерства охорони здоров`я України» відповідають вимогам Положення «Про медико-соціальну експертизу», Законом України « Про реабілітацію осіб з інвалідністю в Україні», Положення «Про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності», затвердженою постановою КМУ від 03.12.2009 № 1317, ст. 19 КУ.

Ухвалою Подільського районного суду міста Києва від 10.11.2020 р. закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позові.

Представник відповідача, будучи повідомленим про день, час та місце розгляду справи належним чином, в судове засідання повторно не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, заяв про відкладення розгляду справи не подавав.

Враховуючи повторність неявки сторони представника відповідача та подані пояснення, суд розглядає справу за відстуності сторони відповідача.

Суд, встановивши обставини справи та перевіривши їх доказами, яким надана оцінка в їх сукупності, дійшов таких висновків.

Судом встановлено, ОСОБА_1 є особою з інвалідністю 3 групи по загальному захворюванню з 2012 року, що підтверджується довідкою МСЕК серії ААБ № 213227 від 17.05.2012 р.

За частиною 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч. ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України).

За частиною 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За загальним правилом статтею 15 та 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених ч. 2 ст. 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Як вбачається з акту огляду МСЕК № 612 від 07.06.2012 р. позивач оглянутий лікарями Сумської міжрайонної МСЕК та був направлений на очну консультацію на Сумський обласний МСЕК №2.

Згідно висновку № 341 від 03.12.2012 р. Державного закладу «Центральна медико-соціальна експертна комісія Міністерства охорони здоров`я України» відсутні підстави для зміни причини інвалідності, при цьому вони послалися на відсутність достатніх даних про отримання ним травми кісток тазу в 1959 році.

Відповідно до листа № 90/03 від 28.03.2017 р. Державного закладу «Центральна медико-соціальна експертна комісія Міністерства охорони здоров`я України» Центральна МСЕК МОЗ України підтримує рішення Сумської обласної МСЕК та висновок УкрДерж НДІ МСПІ м. Дніпропетровська про визнання ОСОБА_1 інвалідом 3 групи від загальних захворювань.

Згідно довідок ІНФОРМАЦІЯ_1 № 203 від 17.12.2013 р. та військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 від 01.10.2015 року №4, виданих на підставі алфавітної книги призовників 1943 р.н. інв. 268 стор.2, призовною комісією Краснопільського району Сумської області ОСОБА_1 був признаний непридатним до військової служби в мирний час, придатний до нестройової служби у воєнний час по ст. 43»б», гр.1 наказу МО №275 1961 року.

Як вбачається з листа МОЗУ від 29.09.2015 р. № 16.06.-А-10865/ ОСОБА_1 черговий раз повідомлено , що в перше його було оглянуто медико -соціальною експертною комісією у 2012 р. та визнано інвалідом 3 групи від загального захворювання з приводу патології опорно-рухового апарату без терміну переогляду. Питання зміни причини інвалідності неоднаразово розглядалося Сумською міжрайонною та обласною МСЕК, а також Українським державним науково-дослідним інститутом медико-соціальних проблем інвалідності виявлено не було. Для винесення остаточного рішення Ваша медико-експертна справа була направлена до Центральної МСЕК МОЗ України у м. Києві, яка підтвердила рішення попередніх установ.

Питання проведення медико- соціальних експертиз, в тому числі і з метою виявлення причин інвалідності, регламентується Постановою КМУ від 03.12.2009 року № 1317 з відповідними змінами, яка затвердила Положення про медико-соціальну експертизу та Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності.

Згідно п.13 Положення про медико -соціальну експертизу експертна комісія має право одержувати від державних органів, закладів охорони здоров`я, підприємств, установ та організацій незалежно від форм власності і виду їх діяльності відомості, необхідні для роботи комісії.

Згідно п. 15 зазначеного Положення експертні комісії проводять огляд (повторний огляд) осіб, які звертаються для встановлення інвалідності за місцем їх проживання.

Відповідно відповіді на запит від 02.12.2019 р. № 1674 про надання архівних даних щодо перебування в Рівненському військовому госпіталі в жовтні-грудні 1964 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , повідомлено, що відповідно до статті 15.6.20 Порядку користування Переліком документів, що утворюються в діяльності Міністерства оборони України та Збройних Сил України, із зазначенням строків зберігання документів, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 28 серпня 2019 р. № 474 строк зберігання історій хвороб осіб, які знаходяться на лікуванні- 25 років. Тому надати витяг з архівних даних за 1964 р. не можуть.

Як вбачається з витягу із журналу обліку консультацій МСЕК з 2013 по 2016 роки, то 27.03.2014 р. на засіданні ДЗ «Центральна медико-соціальна експертна комісія Міністерства охорони здоров`я України» було розглянуто медико-експертну документацію ОСОБА_1 з питань зміни причини його інвалідності.

Як вбачається з матеріалів справи ДЗ «Центральна медико-соціальна експертна комісія Міністерства охорони здоров`я України» підтримала рішення Сумської обласної МСЕК та висновок УкрДерж НДІ МСПІ про визнання ОСОБА_1 інвалідом 3 групи від загальних захворювань, Дії ДЗ «Центральна медико-соціальна експертна комісія Міністерства охорони здоров`я України» відповідають вимогам Положення «Про медико-соціальну експертизу», Законом України « Про реабілітацію осіб з інвалідністю в Україні», Положення «Про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності», затвердженою постановою КМУ від 03.12.2009 № 1317.

Відповідно до ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Відповідно до ст. 36 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» матеріальне, соціально-побутове і медичне забезпечення осіб з інвалідністю здійснюється у вигляді грошових виплат (пенсій, допомог, одноразових виплат), забезпечення медикаментами, технічними й іншими засобами, включаючи друковані видання із спеціальним шрифтом, звукопідсилюючу апаратуру та аналізатори, а також шляхом надання послуг по медичній, соціальній, трудовій і професійній реабілітації, побутовому та торговельному обслуговуванню.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» держава визнає право кожного громадянина на охорону здоров`я і забезпечує його захист. Кожен громадянин має право на безоплатне отримання у державних та комунальних закладах охорони здоров`я медичної допомоги, до якої належать: екстрена медична допомога; первинна медична допомога; вторинна (спеціалізована) медична допомога, що надається за медичними показаннями у порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я; третинна (високоспеціалізована) медична допомога; паліативна допомога.

Частиною 4 ст. 8 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» встановлено, що держава гарантує громадянам України та іншим визначеним законом особам надання необхідних медичних послуг та лікарських засобів за рахунок коштів Державного бюджету України на умовах та в порядку, встановлених законодавством.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України «Про державні фінансові гарантії обслуговування населення» держава гарантує повну оплату згідно з тарифом за рахунок коштів Державного бюджету України надання громадянам необхідних їм медичних послуг та лікарських засобів, що передбачені програмою медичних

Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення, як встановлено ч. 2 ст. 77 ЦПК України.

Згідно з ч. 1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ч. 5 ст. 12 ЦПК України, суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Таким чином, доказуванням є процесуальна і розумова діяльність суб`єктів доказування, яка здійснюється в урегульованому цивільному процесуальному порядку і спрямована на з`ясування дійсних обставин справи, прав і обов`язків сторін, встановлення певних обставин шляхом ствердження юридичних фактів, зазначення доказів, а також подання, прийняття, збирання, витребування, дослідження і оцінки доказів; докази і доказування виступають процесуальними засобами пізнання в цивільному судочинстві.

Процес доказування (на достовірність знань про предмет) відбувається у межах передбачених процесуальних форм і структурно складається з декількох елементів або стадій, які взаємопов`язані й взаємообумовлені. Виділяються такі елементи: твердження про факти; визначення заінтересованих осіб щодо доказів; подання доказів; витребування доказів судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі; дослідження доказів; оцінка доказів.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Суд наголошує, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує.

Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Верховний Суд звертається до власних висновків у Постанові від 02.10.2018 року у справі № 910/18036/17.

Відповідно до ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Згідно з ст. 1 протоколу № 12 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (протокол ратифіковано Законом № 3435-IV від 09.02.2006), здійснення будь-якого передбаченого законом права забезпечується без дискримінації за будь-якою ознакою, наприклад за ознакою статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національної меншини, майнового стану, народження або за іншою ознакою. Ніхто не може бути дискримінований будь-яким органом державної влади за будь-якою ознакою, наприклад за тими, які зазначено в пункті 1.

Статтею 24 Конституції України встановлено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Статтею 10 Конвенції про права осіб з інвалідністю (ратифіковано Законом № 1767-VI від 16.12.2009) передбачено, що щоб надати особам з інвалідністю можливість вести незалежний спосіб життя й усебічно брати участь у всіх аспектах життя, держави-учасниці вживають належних заходів для забезпечення особам з інвалідністю доступу нарівні з іншими до фізичного оточення, до транспорту, до інформації та зв`язку, зокрема інформаційно-комунікаційних технологій і систем, а також до інших об`єктів і послуг, відкритих або таких, що надаються населенню, як у міських, так і в сільських районах.

Законом України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» від 21.03.1991 № 875-XII визначено основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні і гарантовано їм рівні з усіма іншими громадянами можливості для участі в економічній, політичній і соціальній сферах життя суспільства, створення необхідних умов, які дають можливість особам з інвалідністю ефективно реалізувати права та свободи людини і громадянина та вести повноцінний спосіб життя згідно з індивідуальними можливостями, здібностями і інтересами.

Відповідно до ст. 3 ЗУ «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» інвалідність як міра втрати здоров`я визначається шляхом експертного обстеження в органах медико-соціальної експертизи центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

Пунктами 15, 24 Положення про медико-соціальну експертизу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.12.2009 № 1317 (в редакції, станом на дату видачі позивачу довідки) встановлено, зокрема, що комісії проводять своєчасно огляд (повторний огляд) осіб, що звертаються для встановлення інвалідності, за місцем їх проживання або лікування після пред`явлення паспорта чи іншого документа, що засвідчує особу. Комісія видає особі, яку визнано інвалідом або стосовно якої встановлено факт втрати професійної працездатності, довідку та індивідуальну програму реабілітації

Так, з позову вбачається, що позивач має 3 групу інвалідності, та згідно висновку № 341 від 03.12.2012 р. Державного закладу «Центральна медико-соціальна експертна комісія Міністерства охорони здоров`я України» відсутні підстави для зміни причини інвалідності.

Питання проведення медико- соціальних експертиз, в тому числі і з метою виявлення причин інвалідності, регламентується Постановою КМУ від 03.12.2009 року № 1317 з відповідними змінами, яка затвердила Положення про медико-соціальну експертизу та Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності.

Крім того, як вбачається з витягу із журналу обліку консультацій МСЕК з 2013 по 2016 роки, то 27.03.2014 р. на засіданні ДЗ «Центральна медико-соціальна експертна комісія Міністерства охорони здоров`я України» було розглянуто медико-експертну документацію ОСОБА_1 з питань зміни причини його інвалідності, однак ДЗ «Центральна медико-соціальна експертна комісія Міністерства охорони здоров`я України» підтримала рішення Сумської обласної МСЕК та висновок УкрДерж НДІ МСПІ про визнання ОСОБА_1 інвалідом 3 групи від загальних захворювань, Дії ДЗ «Центральна медико-соціальна експертна комісія Міністерства охорони здоров`я України» відповідають вимогам Положення «Про медико-соціальну експертизу», Законом України « Про реабілітацію осіб з інвалідністю в Україні», Положення «Про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності», затвердженою постановою КМУ від 03.12.2009 № 1317.

З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову.

З урахуванням вищевикладеного, на підставі ст.ст. 6,7,10,12, 15, 16 ЦК України, Положення «Про медико-соціальну експертизу», Закону України «Про реабілітацію осіб з інвалідністю в Україні», Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я», Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні», керуючись ст.ст. 2,4,13,12, 76-83, 8 9, 259, 263, 264, 265, 268, 352, 354, п.9 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України, -

В И Р І Ш И В :

В позові ОСОБА_1 до Державного закладу «Центральна медико-соціальна експертна комісія Міністерства охорони здоров`я України» про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії - відмовити в повному обсязі.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому копія повного судового рішення не була вручена в день його складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом 30 днів з дня вручення йому копії повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне найменування учасників справи:

позивач - ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 , зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 );

відповідач - Державний заклад «Центральна медико-соціальна експертна комісія Міністерства охорони здоров`я України» (місцезнаходження за адресою: 04071, м. Київ, вул. Костянтинівська, 36, ).

Суддя Н. М. Ларіонова