ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
справа № 753/4183/25
провадження № 2/753/5457/25
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 травня 2025 року суддя Дарницького районного суду м. Києва Лужецька О.Р., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріаламицивільну справу за позовною заявою товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова установа «Європейська факторингова компанія розвитку» до ОСОБА_1 про стягнення інфляційних витрат та 3% річних

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2025 року товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова установа «Європейська факторингова компанія розвитку»звернулось до суду з позовною заявою до відповідача ОСОБА_1 про стягнення інфляційних витрат та 3% річних.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 18.05.2011 року стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ПАТ «УкрСиббанк»заборгованість за договором про надання споживчого кредиту та заставу майна від 13.11.2006 року в розмірі 20 482 долари США 68 центів, що складає 162 015 грн. 96 коп.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 18.12.2012 року стягувача ПАТ «УкрСиббанк» змінено на ПАТ «Дельта Банк».

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 03.12.2019 р., у виконавчому провадженні з виконання рішення Дарницького районного суду м. Києва від 18.05.2011 у цивільній справ №02/2-3041/11 замінено стягувача ПАТ «Дельта Банк», на його правонаступника ТОВ «Фінансова установа «Європейська факторингова компанія розвитку».

Зазначає, що станом на день звернення до суду з позовом рішення суду Дарницького районного суду м. Києва від 18.05.2011 року не виконано, залишок боргу становить 139 456,85 грн. Оскільки відповідач не виконує зобов`язання встановлене рішенням суду, позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь інфляційні втрати у розмірі 43 432 грн. 15 коп., та три відсотки річних у розмірі 15 554 грн. 59 коп., нараховані за період з 02.04.2017 по 19.12.2020.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 13.03.2025 р. відкрито провадження у справі за вищевказаним позовом та призначено справу до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до ч. 1 ст.174 ЦПК України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом.

07.04.2025 року від відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити в задоволенні позовних вимог. Зазначив, що 17.05.2013 року, тобто майже за шість років, перед укладенням договору про відступлення прав вимоги на користь позивача, державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу з підстав відсутності майна у боржника, на яке можна було б звернути стягнення. Крім того, ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 03.12.2019 р. у справі №2-3041/11, яка набрала законної сили, відмовлено у видачі дубліката виконавчого листа та поновленні строку для пред`явлення його до виконання, тобто вимоги, які виникли на підставі рішення суду, не можуть бути захищенні в судовому (примусовому) порядку, між сторонами виникло натуральне зобов`язання, до якого неможливо застосувати положення статті 625 ЦК України.

14.04.2025 року від представника позивача надійшла відповідь на відзив, в якій наполягає на задоволенні позовних вимог.

Згідно із частинами 1, 8 ст.279 ЦПК України, розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться.

Всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді справи, зібрані по справі докази, керуючись законом, суд дійшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

13.11.2006 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 було укладено договір про надання споживчого кредиту та заставу майна № 0, відповідно до умов якого ПАТ «УкрСиббанк» надало відповідачеві кредит у сумі 16337 доларів США, а відповідач ОСОБА_1 зобов`язаний погасити кредит, сплатити за його користування проценти у розмірі 11% річних, в строки та на умовах, що передбачені договором, до 13.11.2012 року.

Кредит було надано ОСОБА_1 для придбання автомобіля марки HYUNDAI модель Matrix, д.н. НОМЕР_1 , зареєстрований УДАІ ГУМВС України в м. Києві.

З метою забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_1 за кредитним договором, між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 укладено договір поруки № 58836 від 13.11.2006 року, відповідно до якого ОСОБА_2 зобов`язалась відповідати перед ПАТ «УкрСиббанк» за виконання зобов`язань, що виникли з кредитного договору, в тому числі за повернення основного боргу, процентів за користування кредитними коштами, відшкодування збитків, сплату пені та інших штрафних санкцій.

Судом встановлено, що рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 18.05.2011 року у цивільній справі № 2-3041/11, стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ПАТ «УкрСиббанк»заборгованість за договором про надання споживчого кредиту та заставу майна від 13.11.2006 року в розмірі 20 482 долари США 68 центів, що складає 162 015 грн. 96 коп. (а.с.5).

На виконання вказаного рішення Дарницьким районним судом м. Києва видано виконавчий лист.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 18.12.2012 року первісного стягувача ПАТ «УкрСиббанк» змінено на ПАТ «Дельта Банк».

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 03.12.2019 р., у виконавчому провадженні з виконання рішення Дарницького районного суду м. Києва від 18.05.2011 у цивільній справі №2-3041/11 замінено стягувача ПАТ «Дельта Банк», на його правонаступника ТОВ «Фінансова установа «Європейська факторингова компанія розвитку» та відмолено у частині видачі дубліката виконавчого листа та поновлення строку пред`явлення його до виконання (а.с.6-7).

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Позивач в позовній заяві зазначив, що у виконавчому провадженні №29456377 з виконання вказаного судового рішення, було реалізовано заставне майно боржника та повернуто виконавчий документ стягувачу, оскільки коштів від реалізації недостатньо для задоволення вимог, залишок боргу становить 139 456,85 грн.

Як вбачається із матеріалів справи, відповідач свої зобов`язання за рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 18.05.2011 року належним чином не виконує, рішення суду залишається не виконаним в частині сплати заборгованості у розмірі 139 456,85 грн.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Верховний Суд у постанові по справі № 910/11249/17 від 07.02.2017 зробив висновок, що норма ст. 625 ЦК України, не обмежує права кредитора звернутися до суду за захистом свого права, якщо грошове зобов`язання не виконується й після вирішення судом питання про стягнення основного боргу. Оскільки чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з постановленням судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків.

Частиною 1 статті 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена в розділі "Загальні положення про зобов`язання" книги 5 ЦК України, відтак визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання і поширює свою дію на всі види грошових зобов`язань, незалежно від підстав їх виникнення (наведена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі №686/21962/15-ц).

Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18).

За змістом ч. 2 ст. 543 ЦК України солідарні боржники залишаються зобов`язаними доти, доки їхній обов`язок не буде виконаний у повному обсязі.

Згідно із ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно ч.2 ст.615 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 11.06.2024 року у цивільній справі № 753/279/24, стягнуто з ОСОБА_1 ича на користь ТОВ «Фінансова установа «Європейська факторингова компанія розвитку» інфляційні втрати у розмірі 18 448,27грн та три проценти річних у розмірі 4 951,30 грн., за період з 20 грудня 2020 року по 23 лютого 2022 року.

Відповідно до розрахунків наданих позивачем, за прострочення відповідачем виконання зобов`язання, встановленого рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 13.11.2006 р., за період з 02.04.2017 по 19.12.2020 на суму заборгованості 139 456,85 грн., нараховано інфляційні втрати у розмір 43 432 грн. 15 коп. та 3 % річних у розмірі 15 554 грн. 59 коп.

Будь-яких доказів на спростування наданих позивачем розрахунків інфляційних втрат та та 3 % річних відповідач суду не надав, як і не надав доказів щодо належного виконання ним зобов`язання, встановленого рішенням суду.

Відповідач заперечуючи проти позовних вимог послався на виникнення між сторонами натурального зобов`язання, до якого неможливо застосувати положення статті 625 ЦК України.

Суд відхиляє такі посилання відповідача, з наступних підстав.

Верховний Суд у постанові від 06 березня 2019 року по справі № 757/44680/15-ц здійснив тлумачення частини першої статті 509, частини першої статті 267, статті 625 ЦК України та дійшов висновку про те, що:

1) натуральним є зобов`язання, вимога в якому не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набути майном;

2) конструкція статті 625 ЦК України щодо нарахування 3 % річних та інфляційних втрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку;

3) кредитор в натуральному зобов`язанні не має права на нарахування 3 % річних та інфляційних втрат, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку.

Разом з тим, в даній справі основна вимога кредитора вже захищена судом у рішенні Дарницького районного суду м. Києва від 18.05.2011 у справі №2-3041/11, за яким з відповідача стягнуто суму заборгованості, а отже зобов`язання не можна вважати натуральним.

При цьому та обставина, що державним виконавцем 17.05.2013 року винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу з підстав відсутності майна у боржника, на яке можна було б звернути стягнення, і докази відновлення даного виконавчого провадження по виконанню рішення Дарницького районного суду м. Києва від 18.05.2011 року в матеріалах справи відсутні, а також відмова у видачі дубліката виконавчого листа та поновленні строку пред`явлення його до виконання, не має правового значення, оскільки чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року по справі №916/190/18).

Можливість нарахування боржникові кредитором наслідків прострочення виконання грошового зобов`язання, передбачених статтею 625 ЦК України, після реалізації права на дострокове стягнення усієї суми кредиту, встановлена також постановою Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року по справі №127/15672/16-ц.

Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування відсотків річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника.

В даному випадку розмір заборгованості вже встановлений судовим рішенням по справі №2-3041/11, яке набрало законної сили, та становить 20 482 долари США 68 центів, що складає 162 015 грн. 96 коп.

Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 28 вересня 2021 року у справі № 759/4755/19; від 29 листопада 2023 року у справі 753/1527/22.

Оскільки кредитор вже скористався судовим захистом та рішенням суду з боржника стягнуто суму основного боргу, то таке зобов`язання вже не є натуральним, а кредитор має право на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України.

Крім того, застосування правил ч.2 ст.625 ЦК України жодним чином не залежить від дій кредитора/стягувача щодо примусового виконання рішення суду, наявності/відсутності виконавчого провадження, наявності/відсутності майна, на яке може бути звернуто стягнення, а також не залежить від вини боржника.

Відповідачем не заперечувалося, що він був обізнаним про існування судового рішення про стягнення грошової суми, не надав жодних доказів, які б свідчили про прострочення кредитора та звільнення боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є принцип змагальності сторін, в силу якого сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. При цьому кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У контексті положень одного із основоположних принципів цивільного судочинства - принципу змагальності сторін вирішальним фактором є те, що суд не повинен нічого доказувати за своєю ініціативою, оскільки це - обов`язок сторін, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведеність.

Разом з тим, належних доказів, відсутності заборгованості за судовим рішенням відповідачами не подано та не встановлено судом в ході розгляду справи.

Згідно частин 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод принципу справедливості розгляду справи судом.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Судом надана правова оцінка твердженням та посиланням відповідача, у зв`язку із чим суд не бере їх до уваги, оскільки обставини, на які він посилався як на підставу своїх заперечень щодо позовних вимог спростовуються матеріалами справи та встановленими судом обставинами, а тому відхиляються.

Враховуючи викладене, виходячи із встановлених фактичних обставин справи, положень чинного законодавства, перевіривши розрахунки, надані позивачем щодо обґрунтування позовних вимог, суд дійшов до висновку про стягнення з відповідачів на користь позивача інфляційні втрати в розмір 43 432 грн. 15 коп. та 3 % річних у розмірі 15 554 грн. 59 коп.

Суд дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи приходить до висновку, що виконання зобов`язань порушено з вини відповідача тому позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі.

Розподіл судових витрат здійснити відповідно до ст. 141 ЦПК України.

На підставі викладеного та керуючись ст. 625 Цивільного кодексу України, ст.ст. 5, 7, 12, 13, 76, 77, 80, 81, 89, 259, 263-265, 268, 273, 279 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позовну заяву товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова установа «Європейська факторингова компанія розвитку» до ОСОБА_1 про стягнення інфляційних витрат та 3% річних - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова установа «Європейська факторингова компанія розвитку» (, місцезнаходження: м. Київ, вул. Глибочицька, 40х) суму інфляційних втрат у розмір 43 432 грн. 15 коп., 3 % річних у розмірі 15 554 грн. 59 коп., та судовий збір у розмірі 3 028 грн. 00 коп.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

СУДДЯ О.Р. ЛУЖЕЦЬКА