ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2025 року

м. Київ

справа № 488/3972/23

провадження № 61-1680св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Білоконь О. В. (суддя - доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,

учасники справи:

позивач - акціонерне товариство «Сенс Банк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 04 вересня 2024 року у складі судді Чернявської Я. А. та постанову Миколаївського апеляційного суду від 09 січня 2025 року у складі колегії суддів: Самчишиної Н. В., Коломієць В. В., Серебрякової Т. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2023 року акціонерне товариство «Сенс Банк» (далі - АТ «Сенс Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості.

На обґрунтування позовних вимог АТ «Сенс Банк» посилалося на те, що 13 червня 2008 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (далі - АКБСР «Укрсоцбанк») та ОСОБА_1 було укладено договір кредиту № 648/581-К581, за умовами якого банк надав позичальнику грошові кошти в сумі 100 000 доларів США.

Умовами кредитного договору визначено графік погашення заборгованості за кредитом, періоди погашення та кінцевий термін користування кредитом.

Рішенням АТ «Укрсоцбанк» від 15 жовтня 2019 року № 5/2019 припинено АТ «Укрсоцбанк» шляхом приєднання до АТ «Альфа-Банк», де в пункті 1.2. визначено, що правонаступником щодо всього майна, прав та обов`язків АТ «Укрсоцбанк» є АТ «Альфа-Банк» з 15 жовтня 2019 року.

12 серпня 2022 року позачерговими загальними зборами акціонерів АТ «Альфа-Банк» прийнято рішення про зміну найменування банку з АТ «Альфа-Банк» на АТ «Сенс Банк» та про внесення змін до статуту АТ «Альфа-Банк» шляхом затвердження його в новій редакції, а 30 листопада 2022 року внесено зміни до відомостей про юридичну особу, які містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, а саме - змінено найменування банку з АТ «Альфа-Банк» на АТ «Сенс Банк».

Вказував, що позичальник належним чином не виконував взяті на себе зобов`язання за кредитним договором, у зв`язку з чим станом на 04 липня 2023 року утворилася заборгованість у загальному розмірі 532 620,64 грн, з яких: сума заборгованості за кредитом - 418 592,31 грн; сума заборгованості за відсотками - 114 028,33 грн, яку банк просив стягнути з відповідача на свою користь.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 04 вересня 2024 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Сенс Банк» заборгованість за кредитним договором № 648/581-К581 від 13 червня 2008 року у загальному розмірі 532 620,64 грн, з яких: 418 592,31 грн - заборгованість за кредитом; 114 028,33 грн - заборгованість за відсотками.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Сенс Банк» судові витрати по сплаті судового збору в сумі 7 989,31 грн.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з його підставності, доведеності заявлених позовних вимог про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором у визначеному позивачем розмірі.

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 09 січня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 04 вересня 2024 року скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення позову.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Сенс Банк» станом на 04 липня 2023 року заборгованість за кредитним договором № 648/581-К581 від 13 червня 2008 року у загальному розмірі 532 620,64 грн, з яких: 418 592,31 грн - заборгованість за кредитом, 114 028,33 грн - заборгованість за процентами, а також судові витрати по сплаті судового збору в сумі 7 989,31 грн.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про задоволення позову, апеляційний суд керувався тим, що справа, яка переглядається, не є малозначною та підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження, а тому суд помилково розглянув її в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

Також суд апеляційної інстанції, задовольняючи позовні вимоги про стягнення достроково кредитної заборгованості, керувався тим, що відповідач не довів необґрунтованості розміру заборгованості за кредитним договором, а також не надав суду контррозрахунку щодо заявлених позивачем до стягнення нарахувань та не вказав, які суми ще не враховані у розрахунку.

Крім того, апеляційний суд зазначив, що умовами пункту 2.6 кредитного договору встановлено черговість погашення кредитної заборгованості, яка здійснювалася банком у першу чергу на погашення простроченої заборгованості за нарахованими процентами, прострочену заборгованість за комісіями, прострочену заборгованість за кредитом, строкову заборгованість за нарахованими процентами, строкову заборгованість за комісіями, строкову заборгованість за кредитом. Належних та допустимих доказів того, що банком не дотримано умов кредитного договору щодо черговості погашення кредитної заборгованості суду не надано.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

10 лютого 2025 року ОСОБА_1 через підсистему «Електронний суд» направив до Верховного Суду касаційну скаргу на вказані судові рішення, у якій просив скасувати рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 04 вересня 2024 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 09 січня 2025 року і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Підставою касаційного оскарження заявник зазначає застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постановах Верховного Суду від 15 листопада 2023 року у справі № 204/5103/21, від 09 серпня 2023 року у справі № 201/6750/16, від 12 грудня 2024 року у справі № 298/825/15-ц, від 11 грудня 2024 року у справі № 753/25744/21 та ін. (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Розгляд справи в суді першої інстанції відбувся без виклику сторін, що фактично позбавило його можливості надати власні пояснення та докази.

Також заявник касаційної скарги посилається на те, що у матеріалах справи відсутній та не досліджувався судами додаток 2 до договору про внесення змін № 3 від 25 липня 2012 року, який є невід`ємною його частиною згідно з пунктом 1.8., а судом першої інстанції договір про внесення змін № 3, який було надано ним лише до суду апеляційної інстанції.

До матеріалів справи було долучено виписки по банківським рахункам у вигляді окремих текстових файлів в форматі «.docx», що були враховані під час винесення оскаржуваної постанови суду, в яких відсутні атрибути щодо дати їх формування, джерел та бази походження, особи, якої їх сформовано, метаданих, що унеможливлює дослідити питання їх цілісності та достовірності походження відображених в них даних. Також не досліджено питання щодо вимог до електронних доказів, сформованих невстановленими особами із невстановлених джерел, що несуть в собі банківську таємницю.

Матеріали справи не містять жодної інформації щодо проведення в жовтні 2015 року реструктуризації заборгованості за кредитним договором. Позивачем не надано договорів про внесення змін до основного договору, додаткових договорів до нього, тощо, щодо проведення такої реструктуризації. Суд апеляційної інстанції взагалі не надав жодної оцінки правомірності вищевказаних дій кредитора, не звернув увагу на відсутність умов проведеної реструктуризації, яка взагалі є лише необґрунтованим збільшенням суми боргу.

За відсутності у заявника всіх квитанцій він не має можливості провести власний контрозрахунок та перевірити правильність проведених позивачем розрахунків заборгованості.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 06 березня 2025 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з суду першої інстанції.

Ухвалою Верховного Суду від 09 квітня 2025 рокувідмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про зупинення виконання рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 04 вересня 2024 року та постанови Миколаївського апеляційного суду від 09 січня 2025 року.

Ухвалою Верховного Суду від 28 квітня 2025 року заяву ОСОБА_1 про відвід колегії суддів: судді-доповідача Білоконь О. В., Осіяна О. М., Сакари Н. Ю. від участі у розгляді цієї справи визнано необґрунтованою.

Ухвалою Верховного Суду від 30 квітня 2025 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про відвід колегії суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Сакари Н. Ю. від участі у розгляді справи за позовом АТ «Сенс Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 04 вересня 2024 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 09 січня 2025 року, відмовлено.

08 квітня та 28 квітня 2025 року ОСОБА_1 подав клопотання про розгляд справи за участю сторін та передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

07 травня 2025 року ОСОБА_1 повторно подав заяву про зупинення виконання (зупинення дії) оскаржуваних судових рішень.

Аргументи інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргу до Верховного Суду не надійшов.

Обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій

13 червня 2008 року між АКБСР «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Сенс Банк», та ОСОБА_1 було укладено договір кредиту № 648/581-К581, згідно з умовами якого відповідач отримав кредит на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання в сумі 100 000 доларів США під 13,5 % річних, в розмірі та в порядку, визначених в додатку № 1 до цього договору, що є його невід`ємною частиною, надалі за текстом - «Кредит» на умовах, визначених цим договором.

Відповідно до пункту 1.1.1. договору сторони визначили, що кінцевим терміном повернення заборгованості по кредиту є термін до 12 червня 2018 року (включно), на умовах, визначених цим договором. Вказаним договором сторони узгодили між собою порядок надання кредиту та сплати процентів і комісій, права і обов`язки сторін, умови щодо відповідальності сторін тощо.

Відповідно до пункту 7.2 договору кредиту № 648/581-К581 всі повідомлення за цим договором будуть вважатися зробленими належним чином, у випадку, якщо вони здійсненні в письмовій формі та надіслані рекомендованим листом, кар`єром, телеграфом за зазначеними адресами сторін або вручені особисто під розписку про отримання. Датою отримання таких повідомлень буде вважатися: у випадку надіслання рекомендованим листом, кур`єром, телеграфом - дата поштового штемпеля відділу зв`язку одержувача, а у випадку вручення позичальнику особисто під розписку про отримання - дата їх особистого вручення.

31 травня 2010 року між АКБСР «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 була підписана додаткова угода № 2 про внесення змін до кредитного договору № 648/5S1-K581 від 13 червня 2008 року, відповідно до умов якої сторони підтвердили, що залишок заборгованості за кредитом станом на дату укладення цієї додаткової угоди складає 81 674 доларів США, залишок заборгованості за нарахованими процентами 00,00 доларів США.

Сторони дійшли до взаємної згоди внести наступні зміни до умов кредитування, визначених договором: 2.1 - встановити новий кінцевий термін повернення кредитної заборгованості за договором, а саме до 12 червня 2023 року (включно); 2.2. - встановити, що погашення залишку кредитної заборгованості, починаючи з дати укладання додаткової угоди, здійснюється до 10 числа (включно) кожного місяця за визначеним графіком.

Сторони домовились, що у разі порушення позичальником строків сплати процентів та/або кредиту як в повному обсязі, так і частково, більш ніж на 30 (тридцять): календарних днів, кредитор має право вимагати дострокового погашення кредиту, нарахованих процентів та можливих штрафних санкцій в повному обсязі шляхом направлення відповідного повідомлення позичальнику, а позичальник, в свою чергу, зобов`язується достроково погасити в повному обсязі кредит, нараховані проценти та можливі штрафні санкції протягом 30 календарних днів з дати одержання письмового повідомлення кредитора.

Інші умови договору залишаються незмінними і діють в частині, що не суперечить даній додатковій угоді, при цьому сторони підтверджують за ними свої зобов`язання.

25 липня 2012 року між ОСОБА_1 та ПАТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Сенс Банк», укладено договір про внесення змін № 3 до кредитного договору, згідно з умовами якого змінено валюту кредиту та переведено суму кредиту 72 480,60 доларів США разом із нарахованими процентами в сумі 12 312,33 доларів США в гривню за курсом 8,10 гривень за 1 долар США, що станом на дату укладення цього договору про внесення змін загалом становить 686 822,73 грн. У результаті здійснення рефінансування заборгованості за кредитним договором з дати укладення цього договору про внесення змін заборгованість складає 686 822,73 грн, а заборгованість за процентами за користування кредитом, нарахованими на дату укладення цього договору про внесення змін, вважається погашеною. Встановлено процентну ставку за користування кредитом в розмірі 9,9 % річних.

У зв`язку з невиконанням позичальником зобов`язань за кредитним договором, 06 липня 2023 року за вихідним № 02/06 позивачем було направлено рекомендованим листом на адресу відповідача письмову вимогу про сплату загальної заборгованості за кредитним договором, яка залишена відповідачем без реагування.

Відповідно до розрахунку банку у відповідача станом на 04 липня 2023 року утворилася заборгованість у загальному розмірі 532 620,64 грн, яка складається з: 418 592,31 грн - заборгованість за кредитом (228 322, 85 грн строкова заборгованість + 190 269,45 грн прострочена заборгованість); 114 028, 33 грн - заборгованість за процентами.

Згідно із розрахунком заборгованості, виписками по рахунку обліку заборгованості за кредитним договором та виписками про щоденні оборотно-сальдові відомості сплачені позичальником 16 листопада 2018 року грошові кошти в сумі 8 532,22 грн були розподілені, зокрема 4 228,21 грн на тіло кредиту, а сплачені 11 квітня 2019 року позичальником 16 440,05 грн були розподілена наступним чином: 1 052,43 грн- непогашені проценти, 6 892,82 грн - проценти, 38,38 грн - комісія та 8 456,42 грн - тіло кредиту.

Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

Частиною першою статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Пунктом 1 частини першої статті 512 ЦК України передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно зі статтею 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до частин першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Задовольняючи позов, на підставі належним чином оцінених доказів, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що вимоги АТ «Сенс Банк» доведено й обґрунтовано належним чином, тому наявні правові підстави для стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором, яка утворилася внаслідок неналежного невиконання позичальником взятих на себе зобов`язань.

Також суд апеляційної інстанції задовольняючи позовні вимоги про стягнення достроково кредитної заборгованості, підставно керувався тим, що відповідач не довів необґрунтованості розміру заборгованості за кредитним договором, а також не надав суду контррозрахунку щодо заявлених позивачем до стягнення нарахувань та не вказав, які суми ще не враховані у розрахунку.

Водночас апеляційний суд з дотриманням вимог процесуального закону оцінив наявні у справі докази, в оскаржуваному судовому рішенні навів відповідні мотиви щодо необхідності їх прийняття, тобто виконав свій процесуальний обов`язок, встановлений ЦПК України.

Доводи касаційної скарги про застосування судом норм права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постановах Верховного Суду від 15 листопада 2023 року у справі № 204/5103/21, від 09 серпня 2023 року у справі № 201/6750/16, від 12 грудня 2024 року у справі № 298/825/15-ц, від 11 грудня 2024 року у справі № 753/25744/21 та ін. (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України), суд касаційної інстанції відхиляє з таких підстав.

У постанові від 15 листопада 2023 року у справі № 204/5103/21 Верховний Суд, направляючи справу на новий апеляційний розгляд, дійшов висновку, що … «апеляційний суд, пославшись на недоведеність розміру кредитної заборгованості, допустив надмірний формалізм у перевірці обставин, на які посилався банк на підтвердження своїх вимог, фактично самоусунувшись від розгляду справи про стягнення кредитної заборгованості, щодо якої спір фактично залишився невирішеним».

Верховний Суд у постанові від 09 серпня 2023 року у справі № 201/6750/16, направляючи справу на новий розгляд, дійшов висновку про те, що … «апеляційний суд не дослідив наданий банком розрахунок заборгованості за кредитним договором і не оцінив цей документ як доказ у справі щодо розміру заборгованості відповідача за кредитним договором; не встановив, коли настав строк виконання зобов`язання, з урахуванням заочного рішення, не встановив, за який період банком нараховані проценти за користування кредитом, пеня та штраф; не врахував, що відповідачем не надано доказів виконання заочного рішення, які становили зміст його заперечень, не застосував правило частини першої статті 81 ЦПК України щодо покладення на відповідача обов`язку з доведення цієї обставини (відсутність заборгованості чи менший її розмір); не врахував, що, визначаючи розмір заборгованості відповідача, суд зобов`язаний належним чином дослідити подані стороною докази (у цьому випадку - зроблений позивачем розрахунок заборгованості), перевірити їх, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а в разі незгоди з ними повністю бо частково - зазначити правові аргументи на їх спростування та навести в рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов`язок суду».

У постанові від 12 грудня 2024 року у справі № 298/825/15-ц Верховний Суд, залишаючи без змін постанову апеляційного суду, виходив з того, що … «апеляційний суд обґрунтовано вважав безпідставним посилання суду першої інстанції, як на підставу для відмови у задоволенні позову банку, на висновок судово-економічної експертизи, оскільки заборгованість визначається умовами кредитного договору та вимогами закону, а не висновком експертизи, який оцінюється на рівні з іншими доказами та не має для суду наперед встановленого значення (стаття 110 ЦПК України)». Також суд касаційної інстанції зазначив, що … «надані банком виписки за рахунками позичальника повинні бути досліджені судами з наданням оцінки у сукупності з іншими зібраними у справі доказами на предмет обставин видачі кредиту та його розміру, а також заборгованість по кредиту, розмір якої відображено у розрахунку позивача, що було здійснено судом апеляційної інстанції. У свою чергу заявники не надали свого розрахунку, чи інших доказів, які б давали суду підстави для встановлення іншого розміру заборгованості, отже, відповідачами не спростований факт наявності та розміру заборгованості. Крім того, відповідно до принципу диспозитивності цивільного процесу збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони, а суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає».

Верховний Суд у постанові від 11 грудня 2024 року у справі № 753/25744/21, залишаючи без змін оскаржувані судові рішення, дійшов висновку про те, що … «виходячи з обставин у справі, ОСОБА_1 станом на дату подання відповідної заяви мала невиконане грошове зобов`язання, забезпечене іпотекою, предметом якої є квартира, що у свою чергу повністю відповідає зазначеним умовам законодавства. Це забезпечує підстави для застосування обов`язкової реструктуризації боргових зобов`язань за кредитом, що спрямовано на захист прав позичальника та сприяння виконанню кредитних зобов`язань. Суди першої і апеляційної інстанцій ухвалили обґрунтоване рішення про задоволення позовних вимог».

Велика Палата Верховного Суду в постановах від 12 жовтня 2021 року в справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20) та від 22 лютого 2022 року в справі № 201/16373/16-ц (провадження № 14-27цс21) зазначила, що для цілей застосування приписів процесуальних законів щодо подібності правовідносин важливо встановити критерії її визначення. Слово «подібний» в українській мові має такі значення: такий, який має спільні риси з ким-, чим-небудь, схожий на когось, щось; такий самий; такий, як той (про якого йде мова). Тому термін «подібні правовідносини» може означати як правовідносини, що мають лише певні спільні риси з іншими, так і правовідносини, що є тотожними з ними, тобто такими самими, як інші.

Таку спільність або тотожність рис слід визначати відповідно до елементів правовідносин, якими є їх суб`єкти, об`єкти та юридичний зміст, а саме взаємні права й обов`язки цих суб`єктів. Отже, для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вжитий термін «подібні правовідносини», зокрема пункту 1 частини другої статті 389 та пункту 5 частини першої статті 396 ЦПК України, таку подібність слід оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями.

З-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників) є основним, а два інші - додатковими. Суб`єктний і об`єктний критерії матимуть значення у випадках, якщо для застосування норми права, яка поширюється на спірні правовідносини, необхідним є специфічний суб`єктний склад саме цих правовідносин та/чи їх специфічний об`єкт.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20) зазначила, що в кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід визначати з огляду на те, які правовідносини є спірними, порівнювати права та обов`язки сторін цих правовідносин відповідно до правового чи їх договірного регулювання (пункт 31) з урахуванням обставин кожної конкретної справи (пункт 32).

Враховуючи викладене, оскаржуване судове рішення апеляційного суду не суперечить постановам Верховного Суду, на які посилається заявник у касаційній скарзі.

Також не заслуговують на увагу посилання у касаційній скарзі на те, що розгляд справи в суді першої інстанції відбувся без виклику сторін, що фактично позбавило його можливості надати власні пояснення та докази.

Вказані обставини були предметом дослідження апеляційним судом, який за результатами перегляду апеляційної скарги скасував рішення суду першої інстанції та прийняв нову постанову з урахуванням доказів, наданих сторонами апеляційному суду.

Аргументи касаційної скарги про те, що долучені до матеріалів справи виписки по банківським рахункам є неналежними доказами, суд касаційної інстанції також відхиляє, оскільки доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір, є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з указаними положенням Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі. Разом із тим відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Аналогічна за змістом норма закріплена у пункті 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що виписки за картковими рахунками (за кредитним договором) можуть бути належними доказами щодо заборгованості за кредитним договором.

Подібних висновків дійшов Верховний Суд, про що зазначив у постановах від 16 вересня 2020 року у справі № 200/5647/18 (провадження № 61-9618св19), від 28 жовтня 2020 року у справі № 760/7792/14-ц (провадження № 61-16754св19), від 17 грудня 2020 року у справі № 278/2177/15-ц (провадження № 61-22158св19), від 22 квітня 2024 року у справі № 559/1622/19 (провадження № 61-12049св23).

Інші доводи заявника значною мірою зводяться до встановлення протилежних зазначеному обставин, тоді як встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16).

У справі, що розглядається, надано відповідь на всі істотні питання, що виникли при кваліфікації спірних відносин. Наявність у заявника іншої точки зору на встановлені судом обставини та щодо оцінки наявних у матеріалах доказів не спростовує законності та обґрунтованості ухваленого апеляційним судом рішення та фактично зводиться до спонукання касаційного суду до прийняття іншого рішення - на користь заявника.

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18)).

Верховний Суд враховує, що як неодноразово вказував ЄСПЛ, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони, хоча пункт 1 статті 6 і зобов`язує суди викладати підстави для своїх рішень, це не можна розуміти як вимогу давати докладну відповідь на кожний аргумент (рішення у справі «Ruiz Toriya v. Spaine», заява від 09 грудня 1994 року № 18390/91, § 29). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення у справі «HIRVISAARI v. FINLAND», заява від 27 вересня 2001 року № 49684/99, § 2).

Щодо клопотання про розгляд справи за участю сторін

28 квітня 2025 року від ОСОБА_1 надійшло клопотання, в якому заявник просить розгляд справи проводити за участю сторін.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово висловлювався з приводу відсутності публічних слухань у судах касаційної інстанції. Вочевидь, «публічний характер провадження у судових органах, згаданих у пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, захищає учасників справи від здійснення правосуддя таємно, поза контролем громадськості та є також одним із засобів збереження довіри до судів вищих і нижчих ланок. Публічність через прозорість, яку вона надає правосуддю, сприяє досягненню мети пункту 1 статті 6, а саме справедливому судовому розгляду, гарантія якого є одним із основних принципів будь-якого демократичного суспільства у сенсі Конвенції» (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява № 8273/78, § 25).

Проте публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку, зокрема і в суді касаційної інстанції.

Так, у вказаній справі зазначена гарантія була забезпечена у суді апеляційної інстанції, де відповідач брав участь у судових засіданнях, надавав свої пояснення з приводу спору. Зокрема тому ЄСПЛ не визнав порушенням пункту 1 статті 6 Конвенції відсутність публічного розгляду у Федеральному суді Німеччини, який, як і Верховний Суд в Україні, вирішував винятково питання права (рішення у справі «Axen v. Germany», § 28).

У випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім.

Заявник не представив переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання.

Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Колегією суддів не приймалось рішення про виклик учасників справи для надання пояснень у справі, такої необхідності колегія суддів не вбачає, тому вважає за необхідне відмовити у задоволенні клопотання про розгляд справи за участю сторін.

Щодо клопотання про зупинення виконання (зупинення дії) оскаржуваних судових рішень

07 травня 2025 року ОСОБА_1 повторно подав до Верховного Суду заяву про зупинення виконання рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 04 вересня 2024 року та постанови Миколаївського апеляційного суду від 09 січня 2025 року.

Згідно із частиною першою статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції за заявою учасника справи або за своєю ініціативою може зупинити виконання оскарженого рішення суду або зупинити його дію (якщо рішення не передбачає примусового виконання) до закінчення його перегляду в касаційному порядку.

Оцінюючи заяву представника ОСОБА_1 про зупинення виконання оскаржуваних судових рішень, колегія суддів зазначає, що у незначний строк після надходження цієї заяви суд закінчив касаційний перегляд справи прийняттям цієї постанови, відтак відсутні підстави для зупинення виконання оскаржуваних судових рішень.

Щодо клопотання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду

28 квітня 2025 року ОСОБА_1 через підсистему «Електронний суд» направив до Верховного Суду клопотання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, в якому посилався на те, що суди під час розгляду цієї справи проігнорували та залишили без застосування норми ЦПК України, тому має бути правовий висновок Великої Палати Верховного Суду про те, що національні суди можуть нехтувати вимогами процесу, якщо позивачем є банківська установа, а також має бути правовий висновок проте, що суди уповноважені апріорі вважати доведеними позовні вимоги про стягнення кредитних боргів у всьому заявленому обсязі, так і посилаючись у своїх рішеннях на слова їх представників.

Колегія суддів, вивчивши клопотання, дійшла висновку про відсутність підстав для його задоволення з таких підстав.

Питання про передачу справи на розгляд палати, об`єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду вирішується судом за власною ініціативою або за клопотанням учасника справи (частина перша статті 404 ЦПК України).

Частиною п`ятою статті 403 ЦПК України передбачено, що суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

Як зазначила Велика Палата Верховного Суду в ухвалі від 30 жовтня 2018 року у справі № 757/172/16-ц (провадження № 14-475цс18), виключна правова проблема має оцінюватися з урахуванням кількісного та якісного вимірів. Кількісний ілюструє той факт, що вона наявна не в одній конкретній справі, а у невизначеній кількості спорів, які або вже існують, або можуть виникнути з урахуванням правового питання, щодо якого постає проблема невизначеності. З погляду якісного критерію про виключність правової проблеми свідчать такі обставини, як відсутність сталої судової практики в питаннях, що визначаються як виключна правова проблема; невизначеність на нормативному рівні правових питань, які можуть кваліфікуватися як виключна правова проблема; необхідність застосування аналогії закону чи права; вирішення правової проблеми необхідне для забезпечення принципу пропорційності, тобто належного балансу між інтересами сторін у справі. Метою вирішення виключної правової проблеми є формування єдиної правозастосовчої практики та забезпечення розвитку права.

Верховний Суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, оскільки заявник не навів мотивів та аргументів для такої передачі. Наведені заявником обґрунтування у розумінні частини п`ятої статті 403 ЦПК України не є тими обставинами, що містять виключну правову проблему, вирішення якої є необхідним для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики, а тому в задоволенні клопотання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду необхідно відмовити.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Перевіривши правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а оскаржуваного судового рішення апеляційного суду без змін.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки оскаржуване судове рішення апеляційного суду підлягає залишенню без змін, розподілу судових витрат Верховний Суд не здійснює.

Наведена у касаційній скарзі вимога про скасування рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 04 вересня 2024 року не підлягає задоволенню, оскільки вказане рішення районного суду скасовано апеляційним судом.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Миколаївського апеляційного суду від 09 січня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Білоконь О. М. Осіян Н. Ю. Сакара