ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 766/3705/25 Головуючий в суді І інстанції Зуб І.Ю.
Провадження № 22-ц/819/331/25 Доповідач Кутурланова О.В.
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 травня 2025 року м. Херсон

Херсонський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (суддя-доповідач)Кутурланової О.В.,
суддів:Воронцової Л.П.,
Склярської І.В.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Херсонського міського суду Херсонської області у складі судді Зуб І.Ю. від 27 березня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ПАТ КБ «ПриватБанк», ТОВ «Херсонська обласна енергопостачальна компанія, третя особа: Дніпровський відділ державної виконавчої служби у місті Херсоні Південного міжрегіонального управління юстиції (м.Одеса), про скасування арешту майна,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ПАТ КБ «ПриватБанк», ТОВ «Херсонська обласна енергопостачальна компанія, третя особа: Дніпровський відділ державної виконавчої служби у місті Херсоні Південного міжрегіонального управління юстиції (м.Одеса), про скасування арешту майна.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилалася на те, що після смерті ОСОБА_4 відкрилася спадщина на земельну ділянку площею 4,55 га, кадастровий номер :04:003:0021. Вона є спадкоємницею п`ятої черги, інших спадкоємців немає. За життя ОСОБА_4 склав заповіт, яким заповів їй зазначену земельну ділянку.

З метою оформлення права власності на земельну ділянку в порядку спадкування вона звернулася до першої Херсонської нотаріальної контори. Проте їй було відмовлено в реєстрації права власності на спадкове майно, оскільки на все майно спадкодавця, в тому числі і на земельну ділянку, накладено арешт в рамках виконавчих проваджень: по стягненню боргу на користь ОСОБА_3 , по стягненню боргу на користь ОСОБА_2 , по стягненню боргу на користь ПАТ КБ «ПриватБанк», по стягненню боргу на користь ТОВ «Херсонська обласна енергопостачальна компанія . Також, було встановлено, що в 2007 та в 2008 роках на все майно ОСОБА_4 накладено арешт згідно постанов про арешт майна боржника.

Посилаючись на те, що накладений арешт на земельну ділянку, на яку складено заповіт, перешкоджає проведенню державної реєстрації права власності за нею і, як наслідок, порушує її право на вільне володіння майном, позивач просила суд зняти арешт із земельної ділянки, накладений на підставі постанов державної виконавчої служби Дніпровського РУЮ Херсонської області, а також вилучити інформацію про вказаний арешт з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна.

Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 27 березня 2025 року постановлено позовну заяву ОСОБА_1 вважати неподаною та повернути позивачу.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на незаконність, необґрунтованість ухвали суду та вважаючи її такою, що постановлена з порушенням норм матеріального і процесуального права, просила ухвалу суду скасувати та постановити нове судове рішення, яким справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

В письмових поясненнях на апеляційну скаргу представник АТ КБ «ПриватБанк, посилаючись на безпідставність доводів апеляційної скарги та законність ухвали суду, просить скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду без змін.

Згідно зі ст.369 ЦПК України, апеляційна скарга на ухвалу про повернення позовної заяви розглядається судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Повертаючи позовну заяву, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки позивач не виконала вимоги ухвали суду від 19 березня 2025 року про залишення позовної заяви без руху, позов вважається неподаним та підлягає поверненню позивачу на підставі ч.3 ст.185 ЦПК України.

Колегія суддів не може погодитися з даним висновком суду з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ПАТ КБ «ПриватБанк», ТОВ «Херсонська обласна енергопостачальна компанія, третя особа: Дніпровський відділ державної виконавчої служби у місті Херсоні Південного міжрегіонального управління юстиції (м.Одеса), про скасування арешту майна.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що предметом спору є захист прав позивача щодо вільного користування майном, отриманого нею в порядку спадкування, шляхом зняття арешту із зазначеного майна, накладеного державними виконавцями в рамках виконавчих проваджень по стягненню зі спадкодавця певної суми заборгованості на користь відповідних фізичних та юридичних осіб (а.с.1-5).

Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 19 березня 2025 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху у зв`язку з її невідповідністю вимогам ч.3 ст.175 ЦПК України, а саме: позивачем не викладено обставин справи щодо визначення нею чотирьох відповідачів; не викладено обставин щодо визначення чотирьох відповідачів, які між собою не мають спільних правовідносин; позовні вимоги викладені у загальному вигляді з переліченням записів про накладення арештів; в тексті позовної заяви вказано про наявність чотирьох виконавчих проваджень, а в змісті позовних вимог вказано вісім записів обтяження, не викладено обставин із цього приводу; при формуванні позовних вимог до кожного відповідача, сплата судового збору відбувається за правилами ч. 3ст. 6 Закону України «Про судовий збір», судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру, а позивачем сплачено судовий збір тільки за одну позовну вимогу немайнового характеру; не зазначено ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України (для юридичних осіб, зареєстрованих за законодавством України) відповідачів (а.с.7).

08 березня 2025 року на виконання вимог ухвали суду від 19 березня 2025 року ОСОБА_1 подано заяву про усунення недоліків через систему «Електронний суд». В заяві було зазначено, що позивач не вбачає можливості заявити чотири окремі вимоги до кожного із стягувачів, оскільки, у зв`язку із знищенням виконавчих проваджень, неможливо з`ясувати більш детальну інформацію по таким провадженням, в тому числі щодо стягувачів, зокрема розмежувати який саме арешт (обтяження) накладено і по якому саме виконавчому провадженню, чи були це окремі провадження чи зведені та інші обставини. Зазначає, що за таких обставин, нею подано одну позовну заяву, в якій зазначено всі відомі їй обставини, і підстави для подання чотирьох чи більше позовних вимог відсутні.

Крім того, позивачем виправлено помилку у написанні ПІБ одного із відповідачів, зазначивши правильно ОСОБА_2 замість ОСОБА_2 . Також зазначено ідентифікаційні коди юридичних осіб відповідачів по справі.

Стосовно неповноти сплати судового збору позивач пояснила, що нею обґрунтовано підстави та обставини заявлення саме однієї позовної вимоги, а не кількості позовних вимог, які дорівнюють кількості відповідачів у справі. Таким чином позивач вважає, що посилання в ухвалі суду на необхідність сплати судового збору за кожну позовну вимогу стосовно кожного відповідача, є незаконним. Проте, позивач погоджується, що в позовній заяві заявлено дві вимоги немайнового характеру, а нею сплачено судовий збір лише за одну таку вимогу. Надала суду квитанцію про сплату судового збору за заявлення ще однієї вимоги немайнового характеру у розмірі 1 211,20 грн. (а.с.10-15).

27 березня 2025 року ухвалою судді Херсонського міського суду Херсонської області позовну заяву ОСОБА_1 визнано неподаною та повернуто позивачу, з посиланням на невиконання вимог, зазначених в ухвалі суду від 19 березня 2025 року про залишення позовної заяви без руху.

Згідно з положеннями ст.ст. 185-187 ЦПК України, суддя, отримавши позовну заяву, перевіряє дотримання позивачем вимог статей 175 і 177 ЦПК України щодо форми та змісту позовної заяви.

Статтею 175 ЦПК України встановлено ряд вимог, яким повинна відповідати позовна заява.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 175 ЦПК України позовна заява повинна містити повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові) (для фізичних осіб) сторін та інших учасників справи, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), поштовий індекс, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України (для юридичних осіб, зареєстрованих за законодавством України), а також реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серію паспорта для фізичних осіб - громадян України (якщо такі відомості позивачу відомі), відомі номери засобів зв`язку та адреси електронної пошти, відомості про наявність або відсутність електронного кабінету.

Зокрема, відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 175 ЦПК України позовна заява повинна містити зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них.

Відповідно до ч. 5 ст. 177 ЦПК України позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів).

В ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху (ч. 2 ст. 185 ЦПК України).

Відповідно до ст. 185 ЦПК України, суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у ст. 175, 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху. Якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені ст.ст. 175, 177 ЦПК України, сплатить суму судового збору, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

У статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

У частині першій статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідач - це особа, яка, на думку позивача або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягується до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього.

У пункті 39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі № 304/284/18 (провадження № 14-517цс19) зазначено, що «належним відповідачем має бути така особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги. Суд захищає порушене право чи охоронюваний законом інтерес позивача саме від відповідача (близькі за змістом висновки сформульовані у пункті 7.17 постанови Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 910/17792/17). Якщо позовна вимога заявлена до особи, яка не є учасником спірних правовідносин (тобто, не до тієї особи, яка має відповідати за цією вимогою), така особа є неналежним відповідачем».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18) зроблено висновок, що «пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження».

Разом із тим, наведені роз`яснення Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц судом першої інстанції в повній мірі враховані не були.

Отже, позивач при подачі позову на власний розсуд визначилася зі складом учасників судового процесу зазначивши певних фізичних та юридичних осіб у якості відповідачів, що передбачено ст. 175 ЦПК України, відтак, у суду першої інстанції не було передбачених законом підстав для залишення позовної заяви без руху з цих підстав.

Крім того, судом першої інстанції не враховано те, що за змістом ст.ст. 13, 175 ЦПК України позивач на власний розсуд обґрунтовує свої вимоги з викладом відповідних обставин та зазначенням доказів, що підтверджують такі обставини.

Питання щодо якості такого викладу (підставність, чіткість, обґрунтованість, доведеність), оцінка таким обставинам, а також наявність чи відсутності порушення прав заявника судом не може вирішуватись на стадії відкриття провадження у справі чи вирішення питання про прийняття заяви.

Встановлення судом невідповідності зазначених у позовній заяві (заяві, скарзі) обставин чи доказів на підтвердження позовних вимог, неточності формулювань позовних вимог, їх неузгодження із способами захисту порушеного права, недоведеності підстав позову за кожною вимогою - не є перешкодою для розгляду справи, оскільки це може бути підставою для відмови в задоволенні позову (заяви) по суті, а не для визнання позовної заяви неподаною та її повернення.

Суд першої інстанції під час розгляду не позбавлений права з`ясувати усі необхідні обставини у справі, в тому числі щодо поданих чи не поданих тих чи інших доказів.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 надала докази та обґрунтування позову, які вона вважала за необхідне подати та які, на її переконання, підтверджують обставини, на які вона посилається. За таких обставин, суду належить розглядати спір на підставі доказів, які наявні в матеріалах справи.

Обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін, виходячи з фактів установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, покладено саме на суд, що є складовою класичного принципу «суд знає закон» (правова позиція Великої Палати Верховного Суду у постанові від 4 грудня 2019 року у справі №917/1739/17).

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визначено право людини на доступ до правосуддя, а статтею 13 Конвенції - ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. Тому пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов`язків. У такий спосіб здійснюється право на суд, яке включає не лише право ініціювати провадження, а й право отримати вирішення спору судом.

Рішеннями ЄСПЛ визначено, що право на доступ до суду має «застосовуватися на практиці і бути ефективним» (рішення у справі «Белле проти Франції» від 4 грудня 1995 року). Для того, щоб право на доступ було ефективним, особа «повинна мати реальну можливість оскаржити дію, що порушує його права» (рішення у справі «Белле проти Франції» від 4 грудня 1995 року та «Нун`єш Діаш проти Португалії» від 10 квітня 2003 року).

При застосуванні процесуальних норм належить уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до скасування процесуальних вимог, встановлених законом. Надмірний формалізм у трактуванні процесуального законодавства визнається неправомірним обмеженням права на доступ до суду як елемента права на справедливий суд згідно зі статтею 6 Конвенції (рішення ЄСПЛ від 20 лютого 2014 року у справі «Шишков проти Росії», від 28 жовтня 1998 року у справі «Перес де Рада Каванил`ес проти Іспанії», від 16 грудня 1992 року у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції»).

У рішенні ЄСПЛ від 28 березня 2006 року у справі «Мельник проти України» («Melnyk v. Ukraine») (заява № 23436/03) зазначено, що право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду (рішення ЄСПЛ від 21 лютого 1975 року у справі «Golder v. theUnitedKingdom», серія A № 18, пункт 36), не є абсолютним; воно може бути обмеженим, особливо щодо умов прийнятності скарги. Однак право доступу до суду не може бути обмежене таким чином або у такій мірі, що буде порушена сама його сутність. Ці обмеження повинні мати законну мету та дотримуватися пропорційності між використаними засобами та досягнутими цілями (рішення ЄСПЛ від 29 липня 1998 року у справі «Guerin v. France», пункт 37).

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України та статтею 15 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Проте, повертаючи позовну заяву ОСОБА_1 з мотивів невиконання нею вимог ухвали суду про залишення позовної заяви без руху, суд першої інстанції зазначеного вище до уваги не взяв, тому дійшов помилкового висновку про те, що позивачем не були усунуті недоліки позовної заяви.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що повернення позовної заяви з підстав, наведених судом першої інстанції, є формальним та сумнівним з точки зору дотримання права позивача на доступ до правосуддя, проголошеного статтею 55 Конституції України та статтею 6 Конвенції. При поверненні позовної заяви, суд першої інстанції виявив надмірний формалізм та непропорційність між застосованими засобами (повернення позовної заяви) та поставленою метою (реалізацією особою права на судовий захист).

Судові процедури повинні бути справедливими, тому особа без достатніх та розумних причин не може бути позбавлена права на звернення до суду, оскільки це становитиме порушення права, передбаченого статтею 6 Конвенції, на справедливий суд.

Крім того, виходячи з принципу верховенства права, положень статей 21, 22 Конституції України щодо непорушності конституційних прав особи, положень статті 6 Конвенції, яка гарантує права особи на доступ до суду і справедливий розгляд його справи судом та положень статті 15 ЦК України щодо права особи на судовий захист цивільного права та інтересу, очевидним стає висновок про пріоритетність права особи на судовий захист цивільних прав та інтересів, у тому числі в спірних правовідносинах.

Отже, у суду першої інстанції не було обґрунтованих підстав повертати позовну заяву ОСОБА_1 , так як позивачу належним чином не було забезпечено реалізацію права на доступ до правосуддя, а тому оскаржуване судове рішення не може вважатися законним та обґрунтованим.

За таких обставин колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу, а висновок суду щодо повернення позовної заяви є необґрунтованим та не відповідає нормам діючого законодавства, тому відповідно до положень статті 379 ЦПК України ухвала підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

У відповідності до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки судом апеляційної інстанції скасовано ухвалу суду першої інстанції з передачею справи для продовження розгляду до цього ж суду, то розподіл сум судового збору, пов`язаного з розглядом відповідної апеляційної скарги, здійснюється судом першої інстанції за результатами розгляду ним справи згідно із загальними правилами ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст.ст.367, 368, 374, п.4 ч.1 ст.379, ст.ст.381-384 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Херсонського міського суду Херсонської області від 27 березня 2025 року скасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий О.В.Кутурланова

Судді: Л.П.Воронцова

І.В.Склярська