КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 357/9034/24
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/7824/2025
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 травня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Слюсар Т.А.,

суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання Гладкої І.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Федоркіна Андрія Володимировича в інтересах ОСОБА_1 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 10 грудня 2024 року у складі судді Бондаренко О.В.,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні майном та стягнення моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В :

У червні 2024 року ОСОБА_2 звернувся у суд із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , у якому у просив:

- усунути перешкоди в користуванні частиною квартири АДРЕСА_1 шляхом вселення ОСОБА_2 в квартиру АДРЕСА_1 та зобов`язати відповідачів ОСОБА_4 , ОСОБА_3 надати позивачу ОСОБА_2 ключі від квартири;

- встановити порядок користування квартирою АДРЕСА_1 між співвласниками: кімнату площею - 10,6 кв.м. та кладову 0,7 кв.м. виділити в користування позивачу, ОСОБА_2 ; кімнати площею - 18,0 кв.м. з балконом, кімнату площею - 10,6 кв.м., кладову 0.9 кв.м. залишити в користування відповідачам ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , підсобні приміщення - коридор - 3,0 та 2,3 кв.м., ванна - 2,8 кв.м., кухня - 6,1 кв.м., балкон - 0,8 кв.м. залишити в загальному (спільному) користуванні;

- зобов`язати відповідачів не порушувати правила користування жилими приміщеннями та не перешкоджати позивачу у користуванні квартирою, яка належить їм на праві спільної часткової власності в рівних долях;

- стягнути з відповідачів на користь позивача моральну шкоду у розмірі 25 000 грн;

- стягнути з відповідачів на користь позивача, понесені витрати на оплату професійної правничої допомоги у розмірі 10 000 грн та судовий збір.

Позов обґрунтовано тим, що 18 серпня 2005 року шляхом безкоштовної приватизації виконкомом Білоцерківської міської ради на праві спільної часткової власності була надана квартира АДРЕСА_1 , співвласниками якої є ОСОБА_2 - 1/3 частина квартири, ОСОБА_4 - 1/3 частина квартири та ОСОБА_3 - 1/3 частина квартири.

Квартира складається з трьох житлових кімнат розміром 18,0 кв.м., 10,6 кв.м., 10,6 кв.м., загальна площа квартири становить 55,8 кв.м., підсобні приміщення - коридор - 3,0 та 2,3 кв.м., ванна - 2,8 кв.м., кухня - 6,1 кв.м., кладова - 0,9 та 0,7 кв.м., балкон - 0,8 кв.м. Технічний паспорт та квартирний план вищезазначеного домоволодіння за вищезазначеною адресою знаходиться у відповідачів.

Власник належної на праві приватної власності частини квартири має право користуватися, розпоряджатися та володіти своїм нерухомим майном. У вказаній квартирі зареєстровані позивач, однак проживає лише ОСОБА_1 з сім`єю, а ОСОБА_3 у спірній квартирі не проживає і не зареєстрована.

Позивач проживає з сім`єю на орендованій квартирі, але на даний час має скрутне матеріальне становище і має намір та бажання проживати у належній йому 1/3 частки квартири. Так, сім`я позивача складається з дружини ОСОБА_5 та сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який має особливі потреби, знижена активність розумових процесів, має діагноз дитячий аутизм, перебуває на обліку у невролога, потребує постійного лікування та корекції за станом здоров`я. Постійна зміна орендованих квартир негативно впливає на розвиток дитини. Маючи на праві власності 1/3 частину квартири позивач змушений проживати в інших орендованих квартирах.

На неодноразові звернення до відповідачів, щоб надали ключі та виділили йому одну кімнату для проживання, відповідачі відмовляють та до квартири не пускають. На теперішній час відповідачі чинять перешкоди позивачу у користуванні ним власним майном, а іншого житла у власності позивач не має. В позасудовому порядку відповідачі відмовляється врегулювати спір, а тому позивач вимушений звернутися до суду з вказаним позовом.

На сьогоднішній день ОСОБА_1 , яка мешкає в квартирі разом зі своєю сім`єю, не бажає надати позивачу ключі від квартири, а також перешкоджає йому користуватися даною квартирою, пояснюючи свою відмову тим, що він в даній квартирі не проживає і не має права там знаходитись та самостійно заходити до квартири.

Позивач вважає, що його права, як власника частини квартири грубо порушені відповідачами та можуть бути поновленні лише за рішенням суду шляхом усунення перешкод у користуванні його власністю та вселення його до спірної квартири.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 12 лютого 2024 року (справа № 357/11860/23) стягнуто з позивача та відповідачів на користь КП БМР «Білоцерківтепломережа» суму боргу за надані послуги, відповідно до своєї частки у спільному майні, з кожного співвласника по 22 921 грн 37 коп.

Позивач свою частку заборгованості сплатив у повному обсязі, однак він дізнався про дане судове рішення лише на стадії його виконання, коли заблокували його банківську картку, яка є соціальною карткою для виплат та єдиним його джерелом доходу. З вищезазначеного рішення позивачу стало відомо, що відповідачі не сплачували за опалення з 2017 року.

Між позивачем та відповідачами постійно виникають суперечки і непорозуміння з приводу проживання та користування квартирою. Відповідачі своєю поведінкою зробили неспроможні та жахливі умови спільного проживання через те, що він бажає користуватися усією квартирою. Дана поведінка відповідачів направлена на виживання та в подальшому позбавлення позивача права володіти та користуватися квартирою. Мирно вирішити питання не вдається.

Також, внаслідок довготривалого конфлікту з відповідачами, яке виявилося, що останні не визнають право власності на квартиру позивача, чинять йому перепони щодо вселення та проживання, а також не сплачують комунальні послуги за використанні ними послуги та судові справи про стягнення заборгованості за послуги, якими позивач не користувався, але змушений оплачувати, як співвласник, він зазнав моральних та психологічних страждань, так як більше року не має стабільної роботи, потреби сина на лікування значно зросли, а він немає можливості проживати у власній квартирі. Із урахуванням ступеню моральних страждань, вважає розмір моральної шкоди, яку відповідачі мають відшкодувати позивачу становить 25 000 грн.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 10 грудня 2024 року позовну заяву ОСОБА_2 задоволено частково. Вселено ОСОБА_2 до квартири АДРЕСА_1 та зобов`язано ОСОБА_1 та ОСОБА_3 надати ОСОБА_2 ключі від квартири. Встановлено порядок користування квартирою АДРЕСА_1 між співвласникам наступним чином: виділити ОСОБА_2 кімнату (9) - площею - 10,6 кв.м. та кладову площею 0,7 кв.м.; виділити ОСОБА_1 та ОСОБА_3 кімнату (4) площею - 18,0 кв.м. з балконом площею 0,8 кв.м., кімнату (5) площею - 10,6 кв.м., кладову площею 0,9 кв.м.; підсобні приміщення: коридор площею 3,0 кв.м. та 2,3 кв.м., ванну кімнату площею 2,8 кв.м., кухню площею 6,1 кв.м. залишити в загальному (спільному) користуванні. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 1 211 грн 20 коп. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь держави судовий збір у розмірі 1 211 грн 20 коп.

В апеляційній скарзі адвокат Федоркін А.В. в інтересах ОСОБА_1 посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 10 грудня 2024 року, просить скасувати його в частині вселення ОСОБА_2 до квартири АДРЕСА_1 та зобов`язання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 надати ОСОБА_2 у ключі від квартири.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що твердження позивача не підтверджені жодними належними та допустимими доказами, позивачем не доведено факт спричинення відповідачами будь-яких перешкод у користуванні квартирою позивачу таких як заміна замків без попередження позивача.

Вказує, що позивачем не надано будь-яких доказів спроби врегулювати спір в позасудовому порядку.

Посилається на те, що позивачем, як власником своєю власністю не було подано суду жодних доказів, які б підтверджували наявність цих обставин, зокрема того, що на даний час він позбавлений можливості користуватись своєю власністю.

Звертає увагу, що факт проживання в спірній квартирі відповідачів які являються співвласниками не є достатнім для встановлення факту порушення права власності позивача на майно. Інших доказів, які б підтверджували те, що через дії відповідачів позивач не має можливості належним чином здійснювати право власності суду надано не було.

Вважає, що з огляду на відсутність у сторін спору щодо користування спільною власністю, відсутні підстави у задоволенні вимоги про встановлення порядку користування майном.

Відзиву на апеляційну скаргу не надійшло.

Учасники справи в судове засідання не з`явилися, про розгляд справи судом повідомлялися належно.

Від адвоката Федоркіна А.В. в інтересах ОСОБА_1 надійшло клопотання про відкладення справи розглядом з посиланням на неможливість явки в судове засідання у зв`язку із необхідністю участі у іншому судовому засіданні.

Між тим, вказане клопотання не підлягає задоволенню, оскільки представником відповідачки не надано доказів на підтвердження вказаних ним обставин.

При цьому неявка сторони спору належним чином повідомленої про дату, час і місце розгляду справи, у випадку наявності у справі достатніх матеріалів щодо прав та обов`язків сторін, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви, доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Зі справи убачається, що рішення суду оскаржується лише в частині вимог про вселення ОСОБА_2 до квартири АДРЕСА_1 та зобов`язання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 надати ОСОБА_2 у ключі від квартири, а тому в решті судом не переглядається.

Відповідно до частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині відповідає повністю.

Зі справи убачається, що ОСОБА_2 з 20 жовтня 2009 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 , від даного шлюбу мають дитину - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є законним представником ОСОБА_6 , як дитини з інвалідністю підгрупа А, з 27 січня 1993 року зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , але не проживає, що підтверджено матеріалами справи (а.с. 13-16, 55 т.1).

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 є матір`ю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , з 12 травня 2016 року зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_3 , що підтверджено матеріалами справи (а.с. 90 т.1)

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , являється донькою ОСОБА_3 та сестрою ОСОБА_2 , з 08 грудня 2010 року по 29 березня 2013 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_7 , має посвідчення багатодітної матері та трьох малолітніх дітей: ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , та ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , що підтверджено матеріалами справи (а.с. 91, 103-106 т.1)

Згідно свідоцтва про право власності № НОМЕР_1 від 18.08.2005, виданого Комунальною службою приватизації державного житлового фонду м. Біла Церква (а.с. 18), громадянам: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_2 було надано у спільну часткову власність квартиру АДРЕСА_1 , по 1/3 частині кожному, що узгоджується з витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 11 жовтня 2005 року та інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 11 червня 2024 року (а.с. 18-21, 160-161 т.1).

З витягу з реєстру Білоцерківської міської територіальної громад №15.2-03/5141 від 29 лютого 2024 року вбачається, що за адресою: АДРЕСА_2 , зареєстровано 5 осіб: з 27 січня 1993 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , з 19 липня 2011 року ОСОБА_8 , з 16 жовтня 2013 року ОСОБА_9 , та з 31 липня 2023 року ОСОБА_10 (а.с. 102 т.1).

12 лютого 2024 року рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області, у справі № 357/11860/23, було задоволено частково позов КПБМР «Білоцерківтепломережа» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , про стягнення суми боргу, та стягнуто з ОСОБА_2 на користь КП БМР «Білоцерківтепломережа» заборгованість за послуги постачання теплової енергії за період з 01 грудня 2017 року по 01 серпня 2023 року в розмірі 19 293 грн 25 коп, суму на яку збільшилася заборгованість внаслідок інфляційних процесів в розмірі 1 989 грн 82 коп, три відсотки річних в розмірі 743,63 гривень за період з 01 грудня 2017 року по 01 лютого 2022 року та судові витрати в розмірі 897 грн 67 коп, загалом 22 921 грн 37 коп, стягнуто з ОСОБА_1 на користь КП БМР «Білоцерківтепломережа» заборгованість за послуги постачання теплової енергії за період з 01 грудня 2017 року по 01 серпня 2023 року в розмірі 19 293 грн 25 коп, суму на яку збільшилася заборгованість внаслідок інфляційних процесів в розмірі 1 989 грн 82 коп, три відсотки річних в розмірі 743 грн 63 коп за період з 01 грудня 2017 року по 01 лютого 2022 року та судові витрати в розмірі 897 грн 67 коп, загалом 22 921 грн 37 коп та стягнуто з ОСОБА_3 на користь КП БМР «Білоцерківтепломережа» заборгованість за послуги постачання теплової енергії за період з 01 грудня 2017 по 01 серпня 2023 року в розмірі 19 293 грн 25 коп, суму на яку збільшилася заборгованість внаслідок інфляційних процесів в розмірі 1 989 грн 82 коп, три відсотки річних в розмірі 743 грн 63 коп за період з 01 грудня 2017 року по 01 лютого 2022 року та судові витрати в розмірі 897 грн 67 коп, загалом 22 921 грн 37 коп (а.с. 56-71 т.1).

З довідки КП БМР № 124 від 25 червня 2024 року, вбачається, що по особовому рахунку № НОМЕР_2 , відкритому на ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , за адресою: АДРЕСА_2 , заборгованість за послуги теплопостачання згідно рішення суду від 12 лютого 2024 року у справі № 357/11860/23 відсутня (а.с. 107 т.1).

Так, квартира АДРЕСА_1 , яка є ізольованим помешканням у житловому будинку, призначеним та придатним для постійного проживання в ньому, є об`єктом права власності ОСОБА_3 ОСОБА_4 та ОСОБА_2 (ч.1 ст.382 ЦК України), вона має загальну площу з балконом 55,8 кв.м., житлову площу 39,2 кв.м., складається з трьох житлових кімнат: 18,0 кв.м., 10,6 кв.м., 10,6 кв.м, підсобних приміщень: кухні - 6,1 кв.м., ванної - 2,8 кв.м., коридору - 3,0 та 2,3 кв.м., кладової - 0,9 та 0,7 кв.м., балкону - 0,8 кв.м., що підтверджується копією технічного паспорту на квартиру (а.с. 163-166 т.1).

Задовольняючи позов в оскаржуваній частині районний суд виходив з того, що позивачем доведено порушення його права користування квартирою, частина якої належить йому на праві спільної часткової власності.

З таким висновком районного суду колегія суддів погоджується з наступних підстав.

Згідно зі ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися, розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Основною метою статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення у справі "Спорронг і Льоннрот проти Швеції" від 23 вересня 1982 року, "Новоселецький проти України" від 11 березня 2003 року, "Федоренко проти України" від 01 червня 2006 року). Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі статті 1. Зокрема, необхідно щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності.

Таким чином, особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності мусить бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника.

Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Кривіцька і Кривіцький проти України" ("Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine") від 02 грудня 2010 року, поняття "житло" не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.

Європейський суд з прав людини зазначив, що концепція "житла" за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. "Житло" - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є місце конкретного проживання "житлом", що спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зав`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Баклі проти Сполученого Королівства" від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Згідно із ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до ст. 356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності (ст. 358 ЦК України).

Відповідно до ст. 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.

Частиною 1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України закріплено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Цивільне законодавство України визначає, що одним із способів захисту права власності є негаторний позов.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Одним зі способів захисту права користування майном є припинення дії, яка це право порушує (пункт 3 частини 2 статті 16 ЦК України), - усунення перешкод у здійсненні права користування майном. Підставою для подання такого позову є вчинення перешкод правомірній реалізації речового права. Цей спосіб захисту може використати не тільки власник майна, але й особа, яка відповідно до закону або договору має право користування ним.

Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2019 року в справі № 761/5115/17.

Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18), серед способів захисту речових прав цивільне законодавства виокремлює усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (стаття 391 ЦК України). Вказаний спосіб захисту може бути реалізований шляхом подання негаторного позову.

Негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном.

Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод.

Суд першої інстанції, встановивши, що відповідачі чинять перешкоди позивачу у користуванні нерухомим майном, співвласником якого він є, чим порушує його законні права, дійшов правильного висновку про те, що порушене право позивача підлягає захисту, а позовні вимоги ОСОБА_2 частині вселення до квартири та про зобов`язання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 надати ОСОБА_2 ключі від квартири - задоволенню.

Заперечення відповідачів щодо задоволення позову про усунення перешкод у користуванні майном або заперечення щодо вселення співвласника та відсутність можливості у власника самостійно без звернення до співвласників реалізувати свої права (відсутність ключів від будинку тощо) за відсутності вільного доступу до належного йому майна є підставою вважати, що йому чиняться перешкоди у користуванні належною власністю.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 20 листопада 2023 року у справі № 397/355/22.

Як встановлено районним судом, відповідачі категорично заперечили проти вселення позивача до квартири та надання йому ключів від неї.

Також судом враховано при заміні замків вони не попередили співвласника про дану обставину, чим позбавили його на безперешкодне користування своєю власністю.

Отже, доводи апеляційної скарги щодо не доведення позивачем порушення його прав відповідачами, колегія суддів відхиляє за вказаних обставин.

Ураховуючи вищевикладене, апеляційний суд дійшов висновку, що при вирішенні цієї справи суд першої інстанції безпомилково визначив характер правовідносин між сторонами, правильно застосував закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідив матеріали справи та надав належну правову оцінку зібраним у справі доказам.

Висновки суду першої інстанцій відповідають принципу справедливості, є об`єктивними, такими, що відповідають нормам матеріального права, які регулюють виниклі і наявні між сторонами у справі правовідносини. Ураховуючи викладене, апеляційний суд вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін.

У третьому абзаці пункту 15 названої постанови Пленуму зазначено, що у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про необхідність залишення рішення суду першої інстанції без змін, то судові витрати у відповідності до ч. 13 ст. 141 ЦПК України перерозподілу не підлягають.

Статтею 375 ЦПК України установлено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу адвоката Федоркіна Андрія Володимировича в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 10 грудня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дати складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 15 травня 2025 року.

Суддя-доповідач:

Судді: