ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2025 року

м. Київ

справа № 359/5478/16-ц

провадження № 61-8758св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.

суддів: Білоконь О. В., Гулейкова І. Ю., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 , яка подана її представником - адвокатом Баховським Михайлом Михайловичем, на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 13 листопада 2018 року у складі судді Журавського В. В. та постанову Київського апеляційного суду від 14 травня 2024 року у складі колегії суддів: Борисової О. В., Ратнікової В. М., Левенця Б. Б.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про поділ житлового будинку та земельної ділянки.

Позовна заява мотивована тим, що він та ОСОБА_2 з 1976 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Бориспільського районного суду Київської області від 13 липня 1994 року (справа № 2-206).

Під час перебування у зареєстрованому шлюбі вонизбудували житловий будинок з надвірними будівлями, який розташований на АДРЕСА_1 . Житловий будинок не був введений в експлуатацію, незважаючи на завершення будівництва та проживання в ньому.

Вказував, що між ним та ОСОБА_2 декілька років триває спір щодо володіння, користування та розпорядження спірним будинком, оскільки відповідачка заперечує його право на частку в спільному майні.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 22 серпня 2012 року, з урахуванням рішення Апеляційного суду Київської області від 19 листопада 2012 року, у справі № 1005/2142/2012 за ним та ОСОБА_2 було визнано право власності по 1/2 частці будівельних матеріалів і конструкцій, які були використані для будівництва житлового будинку та господарських споруд на АДРЕСА_1 .

Ураховуючи наведене, уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_1 просив суд:

1) поділити в натурі житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, який знаходиться на АДРЕСА_1 , що належить сторонам на праві спільної сумісної власності, згідно з варіантом № 1 висновку судової будівельно-технічної експертизи від 31 липня 2017 року № 3-31/07, а саме:

- виділити в натурі та визнати за ним право власності на відокремлену частку в житловому будинку з надвірними будівлями та спорудами, що відповідає 58,73 % у домоволодінні та складається з приміщень в житловому будинку: прихожа 1-1 площею 24,1 кв. м, санвузол площею 2,90 кв. м, кухня площею 9,20 кв. м, веранда площею 4,3 кв. м, ганок, мансарда, та з надвірних будівель: літня кухня-сарай-гараж «Б», «В» погріб під «Б», убиральня «Г», хвіртка № 1, ворота № 2, огорожа № 3 (1/2 частка), яма вигрібна «Л»;

- виділити в натурі та визнати за ОСОБА_2 право власності на відокремлену частку в житловому будинку з надвірними будівлями та спорудами, що відповідає 41,27 % у домоволодінні та складається з приміщень в житловому будинку: житлова кімната 1-2 площею 28,2 кв. м, житлова кімната 1-3 площею 11 кв. м, житлова кімната 1-4 площею 14,3 кв. м, та з надвірних будівель: огорожа № 3 (1/2 частка);

2) стягнути з нього на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію за відхилення від ідеальної частки, яка зменшилася внаслідок поділу у розмірі 53 814 грн;

3) поділити в натурі земельну ділянку із кадастровим номером :01:006:0087, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, площею 0,12 га, яка розташована на АДРЕСА_1 за варіантом № 1 відповідно додатку № 4 висновку судової будівельно-технічної експертизи від 31 липня 2017 року № 3-31/07, а саме:

- виділити в натурі та визнати за ним право власності на 1/2 частку земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд площею 0,06 га із земельної ділянки загальним розміром 0,12 га із кадастровим номером :01:006:0087 на АДРЕСА_1 та складається за наступним описом меж, що позначаються точками 1-2, 2-3, 3-4, 4-5, 5-6, 6-7, 7-8, 8-9, 9-10, 10-А, А-Г, Г-1;

- виділити в натурі та визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд площею 0,06 га із земельної ділянки загальним розміром 0,12 га із кадастровим номером :01:006:0087 на АДРЕСА_1 та складається за наступним описом меж, що позначаються точками: 1-В, В-Б, Б-10, 10-9, 9-8, 8-7, 7-6, 6-5, 5-4, 4-3, 3-2, 2-1;

4) стягнути з ОСОБА_2 на його користь 1/2 частину понесених витрат за проведення судової будівельно-технічної експертизи у розмірі 5 450 грн;

5) з урахуванням взаєморозрахунків остаточно стягнути з нього на користь ОСОБА_2 48 364 грн у рахунок різниці часток від поділу.

Короткий зміст судових рішень судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 13 листопада 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Поділено в натурі житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, який знаходиться на АДРЕСА_1 , що належать ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на праві спільної сумісної власності згідно з варіантом № 1 висновку судової будівельно-технічної експертизи від 31 липня 2017 року № 3-31/07, а саме:

- виділено в натурі та визнано за ОСОБА_1 право власності на відокремлену частину в житловому будинку з надвірними будівлями та спорудами, що відповідає 58,73 % у домоволодінні, та складається: в житловому будинку з приміщення: прихожа 1-1 площею 24,1 кв. м, санвузол площею 2,90 кв. м, кухня площею 9,20 кв. м, веранда площею 4,3 кв. м, ганок, мансарда, та з надвірних будівель: літня кухня-сарай-гараж «Б», «В» погріб під «Б», убиральня «Г», хвіртка № 1, ворота № 2, огорожа № 3 (1/2), яма вигрібна «Л»;

- виділено в натурі та визнано за ОСОБА_2 право власності на відокремлену частину в житловому будинку з надвірними будівлями та спорудами, що відповідає 41,27 % у домоволодінні та складається в житловому будинку з приміщень: житлова кімната 1-2 площею 28,2 кв. м, житлова кімната 1-3 площею 11,0 кв. м, житлова кімната 1-4 площею 14,3 кв. м, та з надвірних будівель: огорожа № 3 (1/2).

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію за відхилення від ідеальної частки, яка зменшилась внаслідок поділу у розмірі 53 814 грн.

Поділено в натурі земельну ділянку, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, площею 0,12 га, що розташована на АДРЕСА_1 за варіантом № 1 відповідно додатку № 4 висновку судової будівельно-технічної експертизи від 31 липня 2017 року № 3-31/07, а саме:

-виділено в натурі та визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частини земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд площею 0,06 га із земельної ділянки загальним розміром 0,12 га із кадастровим номером :01:006:0087, що знаходиться на АДРЕСА_1 , та складається за наступним описом меж, що позначаються точками 1-2, 2-3, 3-4, 4-5, 5-6, 6-7, 7-8, 8-9, 9-10, 10-А, А-Г, Г-1;

-виділено в натурі та визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частини земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд площею 0,06 га із земельної ділянки загальним розміром 0,12 га із кадастровим номером :01:006:0087, що знаходиться на АДРЕСА_1 , та складається за наступним описом меж, що позначаються точками: 1- В, В-Б, Б-10, 10-9, 9-8, 8-7, 7-6, 6-5, 5-4, 4-3, 3-2, 2-1.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що спірний будинок побудований сторонами під час перебування у шлюбі та між ними існує тривалий спір з приводу права власності на будинок. Районний суд погодився з варіантом поділу № 1, запропонованим експертом у висновку судової будівельно-технічної експертизи № 3-31/07 від 31 липня 2017 року, як таким що найбільш наближений до ідеальних часток сторін у праві власності на нерухоме майно.

При поділі земельної ділянки, судом першої інстанції враховано принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований, та обраний запропонований експертом варіант її поділу, який відповідає виділеним сторонам в натурі частинам житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами.

Районний суд відхилив доводи ОСОБА_2 про пропуск позовної давності, зазначивши, що строк позовної давності позивачем не пропущено, з огляду на наявність тривалих судових спорів між сторонами щодо права власності на будівельні матеріали і житловий будинок та правомірності реєстрації прав власності.

Додатковим рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 14 лютого 2019 року стягнуто з ОСОБА_2 в дохід держави судовий збір у розмірі 1 102,40 грн.

Постановою Київського апеляційного суду від 13 травня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 13 листопада 2018 року скасовано.

У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд дійшов висновку про безпідставність позовних вимог щодо виділення в натурі позивачу частки житлового будинку, оскільки право власності ОСОБА_2 на житловий будинок не оскаржується та ОСОБА_1 не заявляв вимог про визнання спірного будинку об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Суд апеляційної інстанції вважав, що належним способом захисту порушеного права позивача є отримання грошової компенсації у розмірі 1/2 частини вартості матеріалів і конструкцій, які були використані в процесі будівництва спірного житлового будинку та господарських споруд.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині виділу в натурі частини земельної ділянки, апеляційний суд виходив із того, що спірна земельна ділянка набута у власність ОСОБА_2 шляхом реалізації права на безкоштовну приватизацію та на час її набуття у власність відповідач в шлюбі з позивачем не перебувала, тому ділянка не належить до спільного майна подружжя і не підлягає поділу.

Суд апеляційної інстанції зазначив, що висновок судової будівельно-технічної експертизи від 31 липня 2017 року № 3-31/07 складений експертом без виїзду на місцевість та відповідно до запропонованих експертом варіантів розподілу до одного із сторін повинні відійти усі комунікаційні зони.

Апеляційний суд урахував, що шлюб між сторонами розірвано у 1994 році, шлюбні стосунки припинені у 1991 році, а до вимог про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю розведеного подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності. Відповідно до рішення Бориспільського районного суду Київської області від 12 липня 2010 року у справі № 2-252/10 спільне майно після розірвання шлюбу було поділено за домовленістю сторін, зокрема, ОСОБА_1 забрав мотоцикл, столярний станок, відеомагнітофон, інструменти, особисті речі, запаси цукру, борошна, гроші, ощадні книжки. Спірний будинок після припинення шлюбних відносин постійно знаходився у володінні ОСОБА_2 .

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 жовтня 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Постанову Київського апеляційного суду від 13 травня 2019 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (касаційне провадження № 61-11386св19).

Постанова суду касаційної інстанції мотивована тим, що апеляційний суд дійшов передчасного висновку про те, що належним способом захисту порушеного права ОСОБА_1 є отримання грошової компенсації у розмірі вартості 1/2 частки будівельних матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі будівництва житлового будинку та господарських споруд, з огляду на положення статей 183, 364 ЦК України, відповідно до яких така компенсація можлива лише при неможливості виділу в натурі частки із спільного майна та за згодою співвласника, тобто ОСОБА_1 . Зазначених умов для надання цієї компенсації судами не встановлено.

Верховний Суд вважав посилання суду апеляційної інстанції на положення статті 29 Кодексу про шлюб та сім`ю України в частині встановлення трирічного строку позовної давності на вимоги про поділ майна, яке є спільною власністю розлученого подружжя, такими, що не впливають на вирішення позову ОСОБА_1 , оскільки незважаючи на розірвання шлюбу між сторонами у 1994 році, його право власності на 1/2 частку будівельних матеріалів, обладнання тощо, які були використані у процесі будівництва житлового будинку визнано рішенням суду, яке набрало законної сили у 2012 році, після чого між сторонами тривають судові спорі з приводу спірного будинку, земельної ділянки та реєстрації прав на них.

Також апеляційним судом не з`ясована технічна можливість поділу будинку, оскільки посилаючись на те, що відповідно до запропонованих експертом варіантів розподілу до одного зі сторін повинні відійти усі комунікаційні зони домоволодіння, суд мав можливість скористатись своїм правом, передбаченим частиною п`ятою статті 102 ЦПК України, щодо виклику в судове засідання експерта для надання усних пояснень стосовно його висновку.

Суд касаційної інстанції, з посиланням на постанову Верховного Суду від 05 вересня 2018 року у справі № 750/11106/15-ц (провадження № 61-8171св18), вважав, що апеляційний суд дійшов помилкового висновку про неможливість задоволення позовних вимог про поділ земельної ділянки.

Ураховуючи викладене, Верховний Суд вважав висновки суду апеляційної інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог передчасними та такими, що ґрунтуються на помилковому застосуванні норм матеріального права, неповному встановленні фактичних обставини справи.

Короткий зміст оскаржуваного судового рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 14 травня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 13 листопада 2018 року, додаткове рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 14 лютого 2019 року скасовано та ухвалено нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Поділено в натурі житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою:

АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на праві спільної сумісної власності згідно з варіантом № 1 висновку повторної судової оціночно-будівельної, будівельно-технічної, оціночно-земельної та земельно-технічної експертизи від 07 березня 2024 року № 24825/21-43, а саме:

- виділено в натурі та визнано за ОСОБА_2 право власності на відокремлену частину в житловому будинку з надвірними будівлями та спорудами, що становить 35/100 часток у домоволодінні та складається в житловому будинку з приміщень:

І -Веранда -4,3 кв. м, оціночна вартість 7 878 грн;

1-1 -Прихожа -24,1 кв. м, оціночна вартість 72 658 грн;

1-4 - Житлова (частина приміщення) - 4,15 кв. м, оціночна вартість 12 512 грн;

1-5 -Санвузол - 2,9 кв. м, оціночна вартість 8 747 грн;

1-6 -Кухня -9,2 кв. м, оціночна вартість 27 737 грн;

1-7 - Східцева (мансарда) -4,1 кв. м, оціночна вартість 5 297 грн;

Ганок -оціночна вартість - 165 грн.;

Всього в будинку 48,75 кв. м, оціночна вартість 13 4994 грн.

Господарські будівлі:

Л - Яма вигрібна -оціночна вартість 2 976 грн.

Всього в господарських будівлях - оціночна вартість 2 976 грн.

Разом у домоволодінні -оціночна вартість 137 970 грн.

-виділено в натурі та визнано за ОСОБА_1 право власності на відокремлену частину в житловому будинку з надвірними будівлями та спорудами, що становить 65/100 часток у домоволодінні та складається в житловому будинку з приміщень:

1-2 -Житлова -28,2 кв. м, оціночна вартість 85 018 грн;

1-3 - Житлова -11,0 кв. м, оціночна вартість 33 163 грн;

1-4 - Житлова (частина приміщення) -10,15 кв. м, оціночна вартість 30 600 грн;

Всього по будинку - 49,35 кв. м, оціночна вартість 148 781 грн.

Господарські будівлі:

Б -Літня кухня-сарай-гараж -оціночна вартість 92 256 грн;

В - Погріб під Б -оціночна вартість 8 015 грн;

Г -Вбиральня -оціночна вартість 2 853 грн.

Всього в господарських будівлях -оціночна вартість 103 124 грн.

Разом у домоволодінні -оціночна вартість 251 905 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 компенсацію за відхилення від ідеальної частки, яка зменшилася внаслідок поділу у розмірі 56 968 грн.

Поділено в натурі земельну ділянку із кадастровим номером :01:006:0087, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, площею 0,12 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 за варіантом № 1 відповідно додатку № 4 висновку повторної судової оціночно-будівельної, будівельно-технічної, оціночно-земельної та земельно-технічної експертизи від 07 березня 2024 року № 24825/21-43, а саме: ОСОБА_2 на 1/2 частини -600 кв. м; ОСОБА_1 на 1/2 частини - 600 кв. м.

Лінії розподілу прокладено таким чином:

від точки А, яка розташована на межі з боку провулку Європейського на відстані 14,26 м від правої межі домоволодіння № 4 11,43 м в точку Б ; від точки Б 3,04 м в точку В, розташовану на фасаді будинку на відстані 5,70 м від правого рогу; від точки В по лінії розділу будинку в точку Г; від точки Г перпендикулярно стіні будинку 1,0 м в точку Д; від точки Д паралельно стіні будинку 8,4 м в точку Ж; від точки Ж паралельно тильному фасаду будинку 16,5 м в точку К; від точки К в точку Л, яка розташована на тильній межі ділянки і ділить її на відрізки 9,77 м та 19,39 м.

Припинено право спільної сумісної власності на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами та земельну ділянку.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що спірний будинок побудовано сторонами під час перебування у шлюбі та рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 22 серпня 2012 року, з урахуванням рішення Апеляційного суду Київської області від 19 листопада 2012 року, у справі № 1005/2142/2012 за сторонами визнано право власності по 1/2 частці за кожним на будівельні матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі будівництва житлового будинку АДРЕСА_1 . Отже, ОСОБА_1 є співвласником новоствореного нерухомого майна та має право на виділ своєї частки в натурі, якщо такий виділ технічно можливий.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_1 , суд апеляційної інстанції виходив із того, що поділ спірного домоволодіння та земельної ділянки доцільно здійснити за варіантом № 1, визначеними у висновку експерта від 07 березня 2024 року № 24825/21-43 за результатами проведеної повторної судової оціночно-будівельної, будівельно-технічної, оціночно-земельної та земельно-технічної експертизи, оскільки такий варіант поділу технічно можливий, є найбільш прийнятним з точки зору доцільності та оптимальним для обох сторін.

При цьому в судовому засіданні суду апеляційної інстанції було запропоновано сторонам зазначити варіанти поділу спірного житлового будинку та земельної ділянки, які їм прийнятні відповідно до висновку повторної судової оціночно-будівельної, будівельно-технічної, оціночно-земельної та земельно-технічної експертизи від 07 березня 2024 року № 24825/21-43. ОСОБА_1 зазначив, що не заперечує проти поділу нерухомого майна за варіантом № 1, визначеним у висновку експерта, а ОСОБА_2 просила відмовити у розподілу будинку, проте повідомила, що надає перевагу першому варіанту поділу з виділом тієї частини, в якій міститься кухня.

Апеляційний суд вважав за можливе здійснити виділ належних співвласникам часток в натурі за варіантом № 1 висновку експертизи, стягнувши з позивача на користь відповідачки компенсацію за відхилення від ідеальної частки, яка зменшилася внаслідок поділу у розмірі 56 968 грн.

Право спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на спірні житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами та земельну ділянку суд припинив на підставі частини третьої статті 364 ЦК України.

Апеляційний суд відхилив доводи ОСОБА_2 про обрання позивачем неналежного способу захисту, зважаючи на відсутність у нього підстав виникнення права власності на будинок, оскільки дійшов висновку, що ОСОБА_1 є співвласником новоствореного нерухомого майна та має право на виділ своєї частки в натурі.

Суд апеляційної інстанції виходив із того, що оскільки основне рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 13 листопада 2018 рокубуло скасоване, то додаткове рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 14 лютого 2019 року, як невід`ємну його частину, також слід скасувати.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі представник ОСОБА_2 - адвокат Баховський М. М., посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 13 листопада 2018 року, постанову Київського апеляційного суду від 14 травня 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

У червні 2024 року касаційна скарга надійшла до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18 червня 2024 року касаційна скарга ОСОБА_2 , яка подана її представником - адвокатом Баховським М. М., на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 13 листопада 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 14 травня 2024 року передана для розгляду колегії суддів: Шипович В. В. (суддя-доповідач), Синельников Є. В., Осіян О. М. (касаційне провадження № 61-8758ск24).

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 липня 2024 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі, витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції та роз`яснено учасникам справи право подати відзив на касаційну скаргу.

У серпні 2024 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 квітня 2025 року справу призначено до розгляду.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04 квітня 2025 року справу призначено судді-доповідачеві Шиповичу В. В., судді, які входять до складу колегії: Білоконь О. В., Осіян О. М., Сакара Н. Ю., Синельников Є. В.

09 квітня 2025 року судді Верховного Суду: Шипович В. В., Осіян О. М., Сакара Н. Ю., Синельников Є. В. заявили про самовідвід у справі з тих підстав, що вони брали участь у перегляді цієї справи в суді касаційної інстанції, за наслідком якого Верховним Судом ухвалено постанову від 09 жовтня 2020 року (провадження № 61-11386св19), у якій висловлювалася правова позиція щодо вирішення спору.

Ухвалою колегії суддів Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 09 квітня 2025 року заяви суддів Верховного Суду: Шиповича В. В., Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Синельникова Є. В. про самовідвід задоволено.

Справу № 359/5478/16-ц передано для проведення повторного автоматизованого розподілута заміни відведених суддів.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09 квітня 2025 року для розгляду касаційної скарги ОСОБА_2 , яка подана її представником - адвокатом Баховським М. М., на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 13 листопада 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 14 травня 2024 року визначено суддю-доповідача - Лідовця Р. А. та суддів, які входять до складу колегії: Білоконь О. В., Гулейкова І. Ю., Коломієць Г. В., Луспеника Д. Д.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга ОСОБА_2 , яка подана її представником - адвокатом Баховським М. М., мотивована тим, що судові рішення судів попередніх інстанцій не відповідають положенням статей 263-265 ЦПК України та підлягають скасуванню. Вважає, що суди неповно дослідили обставини справи, не надали їм належної правової оцінки.

Зазначає, що суди попередніх інстанцій неправильно застосували позовну давність, зокрема, не врахували положення статті 29 Кодексу про шлюб та сім`ю України в частині встановлення трирічного строку позовної давності на вимоги про поділ майна, яке є спільною власністю колишнього подружжя. Ураховуючи те, що шлюб між сторонами розірвано у 1994 році, а шлюбні стосунки припинені у 1991 році, вважає, що ОСОБА_1 пропустив строк позовної давності, оскільки мав об`єктивну можливість знати про порушення свого майнового права.

Вважає, що з урахуванням обставин справи, позивач обрав неналежний спосіб захисту своїх прав, зважаючи на відсутність у нього підстав виникнення права власності на спірний будинок. Натомість вимоги про визнання будинку об`єктом спільної власності подружжя, визнання права власності на 1/2 частину будинку не заявлені. Крім того, земельна ділянка не може бути поділена, оскільки набута ОСОБА_2 в результаті приватизації.

Звертає увагу, що ОСОБА_1 також використав право на безоплатну приватизацію земельної ділянки в Івано-Франківській області, де проживає в шлюбі з іншою жінкою.

На думку заявника, спір фактично не вирішено, оскільки перелік робіт, необхідних для переобладнання будинку потребує значних коштів та виготовлення проектно-дозвільної документації.

Підставою касаційного оскарження зазначених судових рішень представник ОСОБА_2 - адвокат Баховський М. М. вказує неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування судом норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц, від 14 грудня 2021 року у справі № 643/21744/19, від 25 січня 2022 року у справі № 143/591/20, від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19, від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц, від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 та постановах Верховного Суду від 04 квітня 2018 року у справі № 333/3048/16-ц, від 07 листопада 2019 року у справі № 570/1999/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц, від 17 лютого 2021 року у справі № 463/1444/18, що передбачено пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У липні 2024 року представник ОСОБА_1 - адвокат Білоус Т. Г. подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому вказує, що викладені в ній доводи не спростовують правильність висновків судів попередніх інстанцій, тому просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін як такі, що ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Рішенням Бориспільського районного суду Київської області від 01 липня 1994 року у справі № 2-206 позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу задоволено.

Розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зареєстрований 08 січня 1976 року Гірською сільською радою Бориспільського району Київської області, актовий запис № 1 (том 1, а. с. 7).

Відповідно до вказаного судового рішення сторони разом не проживали з 1991 року.

Згідно зі свідоцтвом про зміну імені, виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Бориспільського міськрайонного управління юстиції у Київській області 21 січня 2011 року ОСОБА_2 змінила прізвище на « ОСОБА_2 » (том 1, а. с. 9).

Під час перебування у шлюбі сторонами побудований житловий будинок на АДРЕСА_1 .

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 22 серпня 2012 року у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності на конструктивні елементи, матеріали, обладнання не введеного в експлуатацію будинку відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/2 частину будівельних матеріалів задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину будівельних матеріалів і конструкцій, що були використані для будівництва житлового будинку та господарських споруд на АДРЕСА_1 .

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат (том 1, а. с. 10-11).

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 19 листопада 2012 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 22 серпня 2012 року в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_2 скасовано та ухвалено в цій частині нове судове рішення.

Позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі будівництва житлового будинку та господарських споруд на АДРЕСА_1 .

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 22 серпня 2012 року змінено в частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_1 , виклавши третій абзац резолютивної частини рішення в такій редакції:

«Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі будівництва житлового будинку та господарських споруд на АДРЕСА_1 ».

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат (том 1, а. с. 12-13).

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 05 травня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 26 червня 2014 року у справі № 359/528/14-ц, визнано незаконним та скасовано рішення реєстраційної служби Бориспільського міськрайонного управління юстиції Київської області від 26 жовтня 2013 року про державну реєстрацію за ОСОБА_2 права власності на житловий будинок на АДРЕСА_1 , а також визнано незаконним та скасовано свідоцтво про право власності на нерухоме майно № НОМЕР_1 , видане 25 жовтня 2013 року ОСОБА_2 на вказаний житловий будинок (том 1, а. с. 14-17).

Постановою Вищого адміністративного суду України у справі № К/800/11202/15 від 21 липня 2015 року скасоване рішення реєстраційної служби про реєстрацію права власності за ОСОБА_1 на 1/2 частку житлового будинку на АДРЕСА_1 та рішення реєстраційної служби про скасування права власності за ОСОБА_2 на спірний житловий будинок (том 1, а. с. 171-176).

10 лютого 2016 року за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на житловий будинок на АДРЕСА_1 (том 1, а. с. 190-191).

30 травня 2016 року за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на земельну ділянку площею 0,12 га, із кадастровим номером :01:006:0087, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована на АДРЕСА_1 (том 1, а. с. 190).

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 20 січня 2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 12 квітня 2017 року, у справі № 359/5113/16-ц у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування рішення сесії VII скликання Гірської сільської ради Бориспільського району Київської області № 261-10-VII про припинення договору оренди земельної ділянки від 28 травня 2012 року № 1055, укладеного між Гірською сільською радою Бориспільського району Київської області та ним, кадастровий номер :01:006:0087, площею 0,12 га, яка розташована на АДРЕСА_1 , у зв`язку із набуттям ОСОБА_2 права власності на житловий будинок на підставі рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Малахова М. С. про державну реєстрацію прав та обтяжень від 16 лютого 2016 року, індексний номер 28260031; про визнання незаконним та скасування рішення сесії VII скликання Гірської сільської ради Бориспільського району Київської області від 28 травня 2012 року № 62-10-VII про передачу у власність ОСОБА_2 спірної земельної ділянки відмовлено (том 1, а. с. 192-198).

Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 16 лютого 2017 року за клопотанням представника ОСОБА_1 у справі призначено судову будівельно-технічну експертизу.

Відповідно до висновку експерта від 31 липня 2017 року № 3-31/07 за результатом проведеної судової будівельно-технічної, оціночно-будівельної та оціночно-земельної експертизи, виготовленого судовим експертом Товариства з обмеженою відповідальністю «Українського центру судових експертиз» на поставлені судом запитання було надано відповідь, що є два варіанти поділу домоволодіння на АДРЕСА_1 з виділенням співвласникам ізольованих квартир, відповідно до яких запропоновано варіанти поділу спірної земельної ділянки зі збереження рівності часток власників житлового будинку, відповідно до яких мансарда підлягає поділу між співвласниками цього будинку, відповідно до яких мансарда підлягає поділу між співвласниками будинку, проте, сходи, які відповідно до технічного паспорту на будинок забезпечують доступ до мансарди, виділені лише одному зі співвласників. При цьому відповіді на питання яким чином буде організовано доступ до мансарди іншого співвласника висновок не містить (том 1, а. с. 95-128).

Під час нового перегляду справи в суді апеляційної інстанції було допитано експерта ОСОБА_5 з приводу складеного нею висновку експерта від 31 липня 2017 року № 3-31/07, проте суперечності висновку стосовно технічних характеристик та рівного варіанту поділу будинку усунуто не було.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 20 липня 2021 року за клопотанням представника ОСОБА_2 у справі призначено повторну будівельно-технічну та земельно-технічну експертизу.

Висновком експерта за результатами проведення повторної будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи від 07 березня 2024 року № 24825/21-43, виготовленого Київським науково-дослідним інститутом судових експертиз Міністерства юстиції України запропоновано два варіанти поділу спірного домоволодіння та земельної ділянки (том 3, а. с. 117-149).

У висновку вказано, що поділити житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами на АДРЕСА_1 між співвласниками (на 1/2 та 1/2 частки) технічно можливо лише з відступом від рівності часток співвласників та при умові проведення одночасно з поділом будівельних робіт з реконструкції будинку для приведення частин будинку у відповідність до вимог пунктів 5.18, 5.19, 5.20, 5.21, 5.22, 5.23, 7.1 ДБН В.2.2-15-2019 «Житлові будинки. Основні положення».

Поділити житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами на АДРЕСА_1 між співвласниками із збереженням рівності часток (по 1/2) неможливо.

Варіанти поділу домоволодіння (будинку з господарськими будівлями і спорудами) на АДРЕСА_1 у частках 1/2 та 1/2 розраховані, описані в дослідницькій частині висновку та зображені на схемі в додатку № 2.

При першому варіанті поділу домоволодіння розмір компенсації першому співвласнику за виділені об`єкти нерухомого майна меншої вартості, ніж розмір належної йому частки, становить 56 968 грн.

При другому варіанті поділу домоволодіння розмір компенсації другому співвласнику за виділені об`єкти нерухомого майна меншої вартості, ніж розмір належної йому частки, становить 46 156 грн.

Вартість робіт по відокремленню одної квартири від іншої при розподілі: влаштування перегородки та закладення дверного прорізу становить 5 179 грн.

Поділити земельну ділянку із кадастровим номером :01:006:0087, площею 0,12 га, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 у рівних частинах, по 1/2 кожному співвласнику, з урахуванням розташування приміщень, які виділяються співвласникам у власність, можливо.

Варіанти поділу ділянки описані в дослідницькій частині та зображені на схемах додатках № 4 та № 5 до висновку.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках, зокрема, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Касаційна скарга ОСОБА_2 , яка подана її представником - адвокатом Баховським М. М., задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржувані судові рішення судів попередніх інстанцій ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно із частиною першою статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до статті 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно із частиною першою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Непорушність права власності закріплено також у статті 321 ЦК України, відповідно до частини першої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

За змістом статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку, що новостворене нерухоме майно є об`єктом поділу лише після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього, до цього моменту можливий лише поділ будівельних матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

Отже, об`єкт незавершеного будівництва у вигляді будівельних матеріалів може належати на праві спільної сумісної власності подружжю (співвласникам будівельних матеріалів, які були використані в процесі цього будівництва) і після завершення будівництва (прийняття його до експлуатації; з моменту державної реєстрації права власності) таке новостворене нерухоме майно може бути поділене між ними.

Відповідно до частин першої, другої та четвертої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Відповідно до частини першої статті 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Подібні положення містять стаття 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України) та частина третя статті 368 ЦК України.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) підтверджено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

За змістом частини першої статті 356, частин першої, другої статті 358 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

У частині третій статті 358 ЦК України передбачено, що кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Відповідно до частин першої, третьої статті 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації. Виділ частки із спільного майна - це перехід частини цього майна у власність учасника спільної власності пропорційно його частки в праві спільної власності й припинення для цієї особи права на частку у спільному майні.

Згідно зі статтею 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється, або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Відповідно до частини першої статті 370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом.

Оскільки після виділу частки зі спільного нерухомого майна в порядку статті 364 ЦК України право спільної часткової власності припиняється, то при виділі частки зі спільного нерухомого майна власнику, що виділяється, та власнику (власникам), що залишаються, має бути виділена окрема площа, яка повинна бути ізольованою від приміщення іншого (інших) співвласників, мати окремий вихід, окрему систему водопостачання, водовідведення, опалення тощо, тобто складати окремий об`єкт нерухомого майна у розумінні статті 181 ЦК України.

Верховний Суд у постанові від 11 листопада 2020 року у справі №361/4047/17 зазначив, що системний аналіз положень статей 183, 358, 364, 379, 380, 382 ЦК України дає підстави дійти висновку, що у спорах про поділ будинку в натурі учасникам спільної часткової власності на будинок може бути виділено його відокремлену частину, яка відповідає розміру їх часток у праві власності. Виділ часток (поділ) жилого будинку, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом (квартиру) або в разі, коли є технічна можливість переобладнання будинку в ізольовані квартири, які за розміром відповідають розміру часток співвласників у праві власності. Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників, з урахуванням конкретних обставин поділ (виділ) може бути проведений зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилася.

Визначальним для виділу частки або поділу будинку в натурі, який перебуває у спільній частковій власності, є розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу будинку відповідно до часток співвласників.

Поділ (виділ) частки житлового будинку передбачає перебудову існуючого, зазвичай, одноквартирного будинку з метою обладнання двох і більше ізольованих квартир. Варіанти поділу (виділу частки) житлового будинку повинні максимально забезпечувати однакові умови для співвласників із урахуванням їхніх часток. Поділ (виділ) частки житлового будинку вважається можливим якщо за результатами поділу у частинах будинку, що виділяються співвласникам, є можливість влаштувати ізольовані та забезпечені окремими виходами на прилеглу земельну ділянку, як мінімум однокімнатні, житлові квартири, які за своїми показниками (об`ємно-планувальним рішенням, складом приміщень, площею, забезпеченістю інженерним обладнанням тощо) відповідають чинним вимогам нормативних документів.

Поділ житлового будинку (з технічної точки зору) - технічна можливість поділу в натурі житлового будинку у відповідності до часток співвласників (або близьких до цих часток) з облаштуванням у частинах будинку, що виділяються співвласникам, окремих ізольованих як мінімум однокімнатних квартир, у відповідності до вимог нормативних документів.

Згідно із частиною першою статті 86 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) земельна ділянка може знаходитись у спільній власності з визначенням частки кожного з учасників спільної власності (спільна часткова власність) або без визначення часток учасників спільної власності (спільна сумісна власність).

Відповідно до пункту «в» частини другої статті 89 ЗК України в спільній сумісній власності перебувають земельні ділянки співвласників жилого будинку.

Частиною першою статті 88 ЗК України передбачено, що володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюється за згодою всіх співвласників згідно з договором, а у разі недосягнення згоди - у судовому порядку.

Відповідно до частини першої статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Положення статті 120 ЗК України закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований.

Частиною першою статті 120 ЗК України передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Згідно із частиною четвертою статті 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.

Отже, за загальним правилом, закріпленим у статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду, стає власником земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено в договорі відчуження нерухомості.

Верховний Суд у постанові від 05 вересня 2018 року у справі №750/11106/15-ц (провадження № 61-8171св18) дійшов висновку про те, що якщо на земельній ділянці, яка є особистою приватною власністю одного із подружжя знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою, переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди відповідно до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Згідно із частинами першою-третьою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та частково задовольняючи позов ОСОБА_1 , апеляційний суд, виконавши вказівки Верховного Суду при попередньому скасуванні судового рішення, забезпечивши повний та всебічний розгляд справи, надавши оцінку доводам сторін, дослідивши та оцінивши всі докази у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, взяв до уваги висновок повторної будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи від 07 березня 2024 року № 24825/21-43, зокрема перший варіант розподілу спірного домоволодіння та земельної ділянки, оскільки такий варіант поділу технічно можливий, є найбільш прийнятним з точки зору доцільності та оптимальний для обох сторін.

Крім того, судом ураховано зменшення частки відповідачки за рахунок частки ОСОБА_1 , у зв`язку із чим стягнуто з нього відповідну компенсацію на користь ОСОБА_2 .

Колегія суддів погоджується із висновками апеляційного суду та вважає, що підстави для скасування оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції відсутні.

Поділ спірного домоволодіння на підставі висновку повторної будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи від 07 березня 2024 року № 24825/21-43, зокрема, застосування першого варіанту поділу домоволодіння, є правильним, оскільки такий варіант виділення будинку в натурі відповідає положенням статті 364 ЦК України.

Суд апеляційної інстанції правильно зазначив, що спірний будинок побудовано ОСОБА_1 та ОСОБА_2 під час перебування у шлюбі та рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 22 серпня 2012 року, з урахуванням рішення Апеляційного суду Київської області від 19 листопада 2012 року, у справі № 1005/2142/2012 за сторонами визнано право власності по 1/2 частці за кожним на будівельні матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі будівництва житлового будинку АДРЕСА_1 , відтак ОСОБА_1 є співвласником новоствореного нерухомого майна та має право на виділ своєї частки в натурі.

Верховний Суд погоджується із вказаним висновком апеляційного суду та відхиляє відповідні доводи касаційної скарги про обрання позивачем неналежного способу захисту, з огляду на відсутність у ОСОБА_1 підстав виникнення права власності на спірний будинок.

Вирішуючи спір у частині поділу земельної ділянки, на якій розташований спірний житловий будинок, апеляційний суд правильно застосував положення частини першої статті 377 ЦК України та статті 120 ЗК України.

Верховний Суд відхиляє посилання касаційної скарги на те, що спірна земельна ділянка не може бути поділена, оскільки набута ОСОБА_2 в результаті приватизації, так як у постанові Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 686/9580/16 зроблено висновок, що земельна ділянка, одержана громадянином в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою, переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України.

Доводи касаційної скарги заявника про пропуск позивачем строку позовної давності є безпідставними, оскільки Верховним Судом у постанові від 09 вересня 2020 року (касаційне провадження № 61-11386св19) зроблено висновок про те, що незважаючи на розірвання шлюбу між сторонами у 1994 році, право власності ОСОБА_1 на 1/2 частку будівельних матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі будівництва житлового будинку визнано рішенням суду, яке набрало законної сили у 2012 році, після чого між сторонами тривають судові спорі з приводу спірного будинку, земельної ділянки та реєстрації прав на них.

Ураховуючи викладене, виконавши вказівки Верховного Суду при попередньому скасуванні судового рішення у цій справі (частина перша статті 417 ЦПК України), суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову ОСОБА_1 .

Колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги про незабезпечення повного та всебічного розгляду справи судами та неврахування наявних у матеріалах справи доказів, оскільки вважає, що апеляційний суд встановив обставини справи в достатньому обсязі для правильного її вирішення та ухвалення законного судового рішення по суті спору.

Доводи ОСОБА_2 у поданій нею касаційній скарзі щодо неврахування апеляційним судом висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постановах від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц, від 14 грудня 2021 року у справі № 643/21744/19, від 25 січня 2022 року у справі № 143/591/20, від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19, від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц, від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 та постановах Верховного Суду від 04 квітня 2018 року у справі № 333/3048/16-ц, від 07 листопада 2019 року у справі № 570/1999/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц, від 17 лютого 2021 року у справі № 463/1444/18, зводяться до незгоди заявника з висновками судів попередніх інстанцій щодо встановлення обставин справи та оцінкою ними доказів. Посилаючись на загальні висновки Верховного Суду щодо застосування норм права у спірних правовідносинах, заявник намагається досягти повторної оцінки доказів, однак суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18).

Ураховуючи наведене, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, оскільки апеляційним судом належно досліджено всі зібрані у справі докази та надано їм правильну правову оцінку, отже, спір вирішено з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Оскільки доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують, на законність та обґрунтованість судового рішення не впливають, то колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції - без змін.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає без задоволення касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Щодо вимог касаційної скарги ОСОБА_2 , яка подана її представником - адвокатом Баховським М. М., про скасування рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 13 листопада 2018 року, Верховний Суд вважає за необхідне зазначити таке.

Оскільки суд касаційної інстанції залишає без змін постанову апеляційного суду, якою було скасоване рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 13 листопада 2018 року, доводи касаційної скарги заявника щодо незаконності рішення суду першої інстанції не беруться до уваги.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, то судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом цієї справи в суді касаційної інстанції, покладаються на заявника.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 , яка подана її представником - адвокатом Баховським Михайлом Михайловичем, залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного суду від 14 травня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді:О. В. Білоконь І. Ю. Гулейков Г. В. Коломієць Р. А. Лідовець