РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2025 року м. Мукачево Справа №303/1361/25

2/303/399/25

Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області

у складі: головуючого судді Кость В.В.

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

до відповідача: ОСОБА_2

про захист ділової репутації та відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 від імені якої діє ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просить суд:

- визнати інформацію, поширену ОСОБА_2 у соціальній мережі Facebook недостовірною;

- зобов`язати ОСОБА_2 спростувати недостовірну інформацію шляхом публікації спростування у тих же соціальних мережах;

- стягнути з ОСОБА_2 моральну шкоду в сумі 2000,00 грн;

- стягнути з ОСОБА_2 судові витрати, включаючи витрати на правову допомогу.

Як на підставу для задоволення позовних вимог, позивач посилається на те, що вона перебувала у трудових правовідносинах з відповідачем, яка після звільнення у соціальній мережі Facebook (https://www.facebook.com/groups/35385/?locale=uk_UA) опублікувала повідомлення дискредитуючого характеру: Чі є тут такі хто працював у готелі Вілла дель Ре (бутікю). Сталося так, що я відпрацювала 6 днів, та коли захотіла звільнитися мене звинуватили у пошкодженні майна та не виплатили жодної копійки, я другий день у тяжкому психічному стані, я переселенка, при звільненні з цієї роботи керівництво, принижувало мене тим, що я з прифронтової зони, начебто вони мене пожаліли, хоча я пахала до 9 годин вечору і ніяких поблажок я не мала, що я сама винна, що приїхала «тебе в Мукачево ніхто не звав»… Я кинула роботу у садочку, з чудовим керівництвом, щоб так попастись. Гроші ще заробляться, а мій психічний стан ще довго не нормалізується. Бажаю нікому не попастись як я, не бути довірливими, все перевіряти 10 разів».

За доводами позивача розповсюджена відповідачем у соціальній мережі Facebook в групі « ІНФОРМАЦІЯ_1 » інформація є негативною, стала об`єктом обговорення, про що свідчить велика кількість коментарів під дописом та поширень, вона безпосередньо стосується господарської діяльності позивача, не носить оціночний характер і викладена у формі тверджень.

Крім того, за доводами позивача, така інформація є недостовірною, оскільки відповідача було звільнено у зв`язку із невідповідністю працівника займаній посаді, на яку його прийнято протягом строку випробування, а не через безпідставне звинувачення у пошкодженні майна.

Таким чином, поширення зазначеної інформації порушує немайнові права та ділову репутацію, у зв`язку з чим, позивач вважає, що їй завдано моральну шкоду.

Відповідач подала до суду відзив на позовну заяву, у якому висловила свою незгоду із заявленим позовом та просила у задоволенні позовних вимог відмовити. Однак, суд не бере такий до уваги, оскільки, всупереч приписам частини другої ст. 178 Цивільного процесуального кодексу України вказаний документ не підписаний відповідачем (підписано окремо перший та п`ятий аркуш).

На підставі ухвали суду від 11 березня 2025 року відкрито провадження у справі та визначено проведення її розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін та за наявними у ній матеріалами, тому справа розглядається судом без фактичної присутності у судовому засіданні учасників судового процесу, тобто з урахуванням особливостей, регламентованих статтею 279 Цивільного процесуального кодексу України.

Дослідивши подані по справі доказові матеріали, суд констатує наступне.

1. Матеріалами справи підтверджується, що позивач та відповідач перебували у трудових правовідносинах (повідомлення про прийняття працівника на роботу/укладення гіг-контракту, а.с. 41, наказ №1 від 13.08. 2024 «Про прийняття на роботу ОСОБА_2 », а.с. 42, наказ №5 від 28.08.2024 «Про звільнення ОСОБА_2 », а.с. 43, трудовий договір, а.с 46-53).

У преданому на розгляд суду позові ФОП ОСОБА_1 посилається на те, що відповідач зі свого акаунту під нік-неймом « ОСОБА_4 » опублікувала в соціальній мережі «Facebook» допис, а згодом змінила нік-нейм на « ОСОБА_5 ».

В матеріалах справи містяться роздруківки скріншотів соціальної мережі «Facebook» (а.с.26-27), відповідно до яких 1 вересня 2024 в Інтернет-спільноті «Роботка Мукачево» користувач « ОСОБА_4 », а також « ОСОБА_5 поширив інформацію (допис) наступного змісту:

Чі є тут такі хто працював у готелі ОСОБА_6 дель ОСОБА_7 (бутікю). Сталося так, що я відпрацювала 6 днів, та коли захотіла звільнитися мене звинуватили у пошкодженні майна та не виплатили жодної копійки, я другий день у тяжкому психічному стані, я переселенка, при звільненні з цієї роботи керівництво, принижувало мене тим, що я з прифронтової зони, начебто вони мене пожаліли, хоча я пахала до 9 годин вечору і ніяких поблажок я не мала, що я сама винна, що приїхала «тебе в Мукачево ніхто не звав»… Я кинула роботу у садочку, з чудовим керівництвом, щоб так попастись. Гроші ще заробляться, а мій психічний стан ще довго не нормалізується. Бажаю нікому не попастись як я, не бути довірливими, все перевіряти 10 разів» (а.с. 26-27).

2 жовтня 2024 року ФОП ОСОБА_1 надіслала відповідачу рекомендованим листом вимогу-претензію в якій вимагала публічно спростувати інформацію шляхом розміщення відповідного повідомлення на сторінці у соціальній мережі «Facebook», відшкодувати матеріальні збитки в сумі 20000,00 грн та моральну шкоду в сумі 20000,00 грн.

2. Судовим розглядом справи встановлено, що предметом спору, тобто правовим об`єктом з привиду якого виникло конфліктне правовідношення між сторонами справи є відносини, пов`язані із захистом особистих немайнових прав, зокрема захист ділової репутації та відшкодування моральної шкоди.

3. Надаючи правову оцінку фактичним обставинам справи та спірним правовідносинам, суд застосовує наступні норми права та наводить мотиви їх застосування.

Згідно зі ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною першою ст. 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За загальним правилом, у разі порушення цивільного права чи інтересу, у особи виникає право на застосування конкретного способу захисту, який залежить від виду порушення. Тобто, особа обирає саме той спосіб захисту, який відповідає характеру порушення її права чи інтересу.

Відповідно до ст. 20 Цивільного кодексу України право на захист особа здійснює на свій розсуд.

За змістом п. 3 частини другої ст. 16 Цивільного кодексу України, одним із способів захисту порушеного права є припинення дії, яка порушує право.

Відповідно до ст. 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

У зв`язку з цим, частиною четвертою ст. 32 Конституції України регламентована процедура судового захисту при поширенні недостовірної інформації.

Беручи до уваги зазначені конституційні положення, суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку (п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 № 1, надалі - Постанова №1).

Вибір способу захисту особистого немайнового права, зокрема права на повагу до гідності та честі, права на недоторканість ділової репутації, належить позивачеві. Особа, право якої порушено, може обрати як загальний, так і спеціальний способи захисту свого права, визначені законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. До таких спеціальних способів захисту належить спростування недостовірної інформації та/або право на відповідь (ст. 277 ЦК), заборона поширення інформації, якою порушуються особисті немайнові права (ст. 278 ЦК), тощо.

Відповідно до статті 297 Цивільного кодексу України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

Згідно із частиною першою статті 277 Цивільного кодексу України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Статтею 299 Цивільного кодексу України передбачено, що фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації.

Отже, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи.

З честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах суспільства, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло.

А під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків.

Позови про захист гідності, честі чи ділової репутації має право пред`явити, зокрема, фізична особа в разі поширення про неї недостовірної інформації, що порушує її особисті немайнові права.

Юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист гідності, честі чи ділової репутації, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лінгенс проти Австрії» (LINGENS v. AUSTRIA, № 9815/82, § 42, 46, ЄСПЛ, 08 липня 1986 року) зазначено, що необхідно розрізняти факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного ст.10 Конвенції.

В п. 19 Постанови №1 Пленум Верховного Суду України зазначив, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Частиною другою статті 30 Закону України «Про інформацію» передбачено, що оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

По відношенню до цього слід зазначити, що ідея справедливого судового розгляду передбачає здійснення судочинства на засадах рівності та змагальності сторін, тому доказування позивачем обґрунтованості свого позову, а саме недостовірності, неточності поширеної відповідачем інформації, має відбуватися у загальному порядку.

Так, відповідно до частин першої, шостої та сьомої статті 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених цим кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви в добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим кодексом.

При цьому, саме на позивача покладено обов`язок довести факт дійсного порушення його прав, яке, на його думку, полягає в поширенні відносно нього недостовірної інформації.

Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач є підставою для відмови у позові.

У випадку невиконання учасником справи його обов`язку із доведення відповідних обставин необхідними доказами, такий учасник має усвідомлювати, що несе ризик настання відповідних правових наслідків.

Однією з основоположних засад цивільного судочинства є диспозитивність цивільного процесу, детермінація якого наведена у ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України.

Розкриваючи зміст поняття диспозитивності цивільного судочинства законодавець зазначає, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Отже, диспозитивність полягає в наданій учасникам судового процесу можливості вільно здійснювати свої права (матеріальні і процесуальні), розпоряджатися ними, виконуючи процесуальні дії, спрямовані на порушення, розвиток і припинення справи в суді, а також використовувати інші процесуальні засоби з метою захисту суб`єктивних майнових і особистих немайнових прав і охоронюваних законом інтересів.

В загальному, враховуючи принцип диспозитивності, суд не повинен виходити за межі вимог сторін та тих підстав позову, які ними вільно зазначені.

Поряд з цим, основою, для судового розгляду у цивільному судочинстві, серед іншого, є переданий на розгляд суду позов, який визначається як письмово оформлена та адресована суду письмова вимога, яка складається з вимоги процесуального характеру (відкрити провадження по справі) і вимоги матеріального характеру (захистити невизнане, оспорюване чи порушене право).

В свою чергу, структурними елементами позову є предмет, підстава та зміст.

Вказані складові частини мають бути зазначені у позові для можливості втілення права особи на порушення цивільної справи у суді і можливості практичної реалізації судової діяльності на захист порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу.

У розумінні цивільно-процесуального закону предмет позову це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення.

В свою чергу, підставою позову є фактичні обставини, на яких ґрунтується вимога позивача.

Передаючи на розгляд суду позов, який є предметом даного судового розгляду, позивач зазначила у ньому конкретні позовні вимоги та навела підстави для їх задоволення.

Отже, суд, реалізуючи завдання цивільного судочинства, закріплені у ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України повинен надати правову оцінку саме цим конкретним підставам, оскільки з урахуванням вимог і заперечень сторін, обставин, на які посилаються інші особи, які беруть участь у справі, а також норм права, які підлягають застосуванню, суд визначає факти, які необхідно встановити для вирішення спору, і які з них визнаються кожною стороною, а які підлягають доказуванню.

Суд оцінює правовідносини, факти та обставини, які вже відбулися в минулому та надає їм правову оцінку в процесі судового розгляду конкретної справи, який обмежується предметом і підставами позову.

Правовий зміст наведених законодавчих норм окреслює предмет доказування у цивільному процесі. Обсяг предмету доказування обмежується не лише обставинами, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а й іншими обставинами, які мають значення для вирішення цивільного спору.

Отже, у контексті із вищевказаними законодавчими приписами можна зробити висновок відносно того, що саме на позивача покладено обов`язок надання доказів відносно недостовірності поширеної інформації у формі фактичних тверджень, зазначеної в описовій частині даного судового рішення, зокрема, щодо звільнення відповідача та не виплати їй коштів при звільненні, а також безпосередньо фактичних підстав, які слугували її звільненню.

Поряд з цим, слід звернути увагу на висновки Верховного Суду, які були наведені у постанові від 14 грудня 2022 року по справі №454/2743/19, де суд касаційної інстанції констатував, що відповідачами у справах про захист гідності, честі чи ділової репутації є фізична або юридична особа, яка поширила недостовірну інформацію, а також автор цієї інформації.

Належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі «Інтернет» є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб сайту, особи яких позивач повинен встановити та зазначити в позовній заяві.

Якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайта вільним, належним відповідачем є власник веб сайта, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації.

Верховним Судом України, Верховним Судом щодо визначення належного відповідача у разі поширення інформації в мережі Інтернет, сформовано сталу судову практику, у тому числі щодо фіксації (збір, надання) доказів, їх допустимість та достовірність, експертизи у сфері телекомунікаційних систем, дослідження змісту веб-сторінок, оцінки електронних доказів (копій) (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 07 грудня 2021 року у справі № 905/902/20, провадження № 12-52 гс 21, постанову Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18 березня 2021 року у справі № 927/791/18).

Крім того, роздруківки інтернет-сторінок (веб-сторінок), які є паперовим відображенням електронного документа, самі по собі не можуть бути доказом у справі. Такі роздруківки визнаються доказом у разі, якщо вони виготовлені, видані і засвідчені власником відповідного Інтернет-ресурсу або провайдером, тобто набувають статусу письмового доказу. Веб-сторінки є електронними документами, які фізично не можуть надаватися суду, однак вони можуть містити відомості про обставини, які мають значення для справи, тому суд може провести огляд і дослідження таких документів у місці їх знаходження (на відповідному Інтернет-ресурсі за вказаним стороною справи посиланням) (Постанова Верховного Суду від 30 жовтня 2019 року у справі № 587/2051/18).

Поряд з цим, наведене у змісті позову посилання https://www.facebook.com/groups/35385/?locale=uk_UA є посиланням на безпосередньо сторінку інтернет спільноти «Роботка Мукачево», а не сам допис від 01.09.2024.

Натомість судом встановлено, що за посиланням на цьому інформаційному ресурсі https://www.facebook.com/groups/35385/search?q=%D0%B6%D0%B0%D0%BD%D0%BD%D0%B0%20%D0%B6% D0%B0%D0%BD%D0%BD%D0%B0&filters=eyJycF9jcmVhdGlvbl90aW1lOjAiOiJ7XCJuYW1lXCI6XCJjcmVhdGlvbl90aW1lXCIsXCJhcmdzXCI6XCJ7XFxcInN0YXJ0X3llYXJcXFwiOlxcXCIyMDI0XFxcIixcXFwic3RhcnRfbW9udGhcXFwiOlxcXCIyMDI0LTFcXFwiLFxcXCJlbmRfeWVhclxcXCI6XFxcIjIwMjRcXFwiLFxcXCJlbmRfbW9udGhcXFwiOlxcXCIyMDI0LTEyXFxcIixcXFwic3RhcnRfZGF5XFxcIjpcXFwiMjAyNC0xLTFcXFwiLFxcXCJlbmRfZGF5XFxcIjpcXFwiMjAyNC0xMi0zMVxcXCJ9XCJ9In0%3D&locale=uk_UA розміщено допис учасника групи « ОСОБА_5 » від 1 вересня 2024 наступного змісту:

«Чі є тут такі хто працював у готелі Вілла дель Ре (бутікю) сталося так, що я відпрацювала 6 днів, та коли захотіла звільнитися мене звинуватили у пошкодженні майна та не виплатили жодної копійки, я другий день у тяжкому психічному стані, я переселенка, при звільненні з цієї роботи керівництво, принижувало мене тим, що я з прифронтової зони, начебто вони мене пожаліли, хоча я пахала до 9 годин вечору і ніяких поблажок я не мала, що я сама винна, що приїхала "тебе в Мукачево ніхто не звав"... Я Кинула роботу у садочку, з чудовим керівництвом, щоб так попастись Гроші ще заробляться, а мій психічний стан ще довго не нормалізується Бажаю нікому не попастися як я, не бути довірливими, все перевіряти 10 разів».

Поряд з цим, доказів того, що такий допис було поширено спочатку користувачем « ОСОБА_4 », яким за доводами сторони позивача є саме відповідач, що згодом змінила нік-нейм на « ОСОБА_5 », матеріали справи не містять.

Таким чином, якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також з урахуванням того, що доступ до сайту інтернет-спільноти «Роботка Мукачево» є вільним, належним відповідачем по справі має бути власник веб сайту, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення інформації, яку позивач вважає недостовірною.

Дані про власника веб-сайта можуть бути витребувані відповідно до положень ЦПК України в адміністратора системи реєстрації та обліку доменних назв та адреси українського сегмента мережі Інтернет, однак відповідного клопотання до суду від сторони позивача не надходило.

Визначення у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом. Незалучення до участі у справі особи як співвідповідача за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті є підставою для відмови у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад (див. постанови Верховного Суду від 28 жовтня 2020 року у справі №761/23904/19, від 20 січня 2021 року у справі №203/2/19).

Суд критично ставиться до наданих стороною позивача «скріншотів» листування щодо влаштування відповідача на роботу, оскільки роздруківка електронного листування не може вважатись електронним документом (копією електронного документа) в розумінні положень частини першої статті 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», тобто не може вважатися доказом, бо не містить електронного підпису, який є обов`язковим реквізитом електронного документа, оскільки у такому разі неможливо ідентифікувати відправника повідомлення і зміст такого документа не захищений від внесення правок і викривлення (Постанова ВС від 11 червня 2019 року у справі № 904/2882/18, від 24 вересня 2019 року у справі № 922/1151/18, від 28 грудня 2019 року у справі № 922/788/19, від 16 березня 2020 року у справі № 910/1162/19).

Суд може розглядати електронне листування між особами у месенджері (як і будь-яке інше листування) як доказ у справі лише у тому випадку, якщо воно дає можливість суду встановити авторів цього листування та його зміст (постанова Великої Палати Верховного Суду від 21.06.2023 року по справі №916/3027/21).

Поряд з цим, слід зазначити, що частина викладеної у публікації в соціальній мережі Facebook інформації має характер оціночних суджень, тому її правдивість не підлягає спростуванню та доведенню, оскільки відповідно до статті 277 Цивільного кодексу України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності («я другий день у тяжкому психічному стані, я переселенка, при звільненні з цієї роботи керівництво, принижувало мене тим, що я з прифронтової зони, начебто вони мене пожаліли, хоча я пахала до 9 годин вечору і ніяких поблажок я не мала, що я сама винна, що приїхала «тебе в Мукачево ніхто не звав»… Я кинула роботу у садочку, з чудовим керівництвом, щоб так попастись. Гроші ще заробляться, а мій психічний стан ще довго не нормалізується. Бажаю нікому не попастись як я, не бути довірливими, все перевіряти 10 разів»); та фактичних тверджень, які можуть бути спростовані або підтверджені («сталося так, що я відпрацювала 6 днів, та коли захотіла звільнитися мене звинуватили у пошкодженні майна та не виплатили жодної копійки»).

Таким чином, аналізуючи наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності та взаємозв`язку, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення першої та другої позовної вимоги через їх необгрунтованість та недоведеність. В матеріалах справи відсутні належні докази, які б підтверджували, що відповідний допис було поширено саме відповідачем.

Поряд з цим, як вбачається з фактичного аналізу змісту поширеної інформації, частина з неї має характер оціночних суджень з критичними висловлюваннями, які не вийшли за межі допустимої критики та відповідно не порушили право позивача на недоторканість її ділової репутації. Натомість, інша частина поширеної містить фактичні твердження щодо обставин звільнення (непроведення розрахунку з працівником, пошкодження майна), факт наявності яких позивачем не спростовано.

Крім того, самостійною підставою для відмови у позові також є неналежний суб`єктний склад відповідачів, зокрема, незалучення відповідача (власника веб сайту, на якому розміщено інформаційний матеріал).

За таких обставин, не підлягає до задоволення і похідна позовна вимога щодо відшкодування моральної шкоди в сумі 2000,00 грн.

4. Щодо стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат, у вигляді сплаченого судового збору в сумі 5450,00 грн та витрат на правничу допомогу в сумі 25000,00 грн, суд зазначає наступне.

Згідно з частинами першою та третьою статті 133 Цивільного процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Положеннями статті 137 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Згідно з частиною першою ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до частини другої статті вищенаведеної статті інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Аналізуючи вищенаведені положення законодавства, суд приходить до висновку, що судові витрати позивача у вигляді сплаченого судового збору за предметом позову, а також витрати на професійну правничу допомогу слід покласти на позивача.

На підставі наведеного та керуючись статтями 8, 68, 124, 1291 Конституції України, ст.ст. 2, 3, 10, 12, 13, 76-81, 89, 258, 259, 263-265, 268, 273, 279, 354 Цивільного процесуального кодексу України, Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області

УХВАЛИВ:

1. У задоволенні позову відмовити повністю.

2. Судові витрати у вигляді сплаченого судового збору та витрат на професійну правничу допомогу залишити за позивачем.

3. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи,якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

4. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

5. Позивач: Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Представник позивача: Крюкова Наталія Тарасівна, АДРЕСА_2 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Суддя В.В. Кость