П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 травня 2025 року м. Київ

Справа №757/7057/22-ц

Апеляційне провадження №22-ц/824/1156/2025

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача: Соколової В.В.

суддів: Верланова С.М., Поліщук Н.В.

за участю секретаря Цюрпіти Д.О.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва, ухваленого під головуванням судді Юзькової О.Л. 02 квітня 2024 року у м. Києві, повний текст рішення складений 09 квітня 2024 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства виконавчого округу Київради (Київська міська державна адміністрація) «Київтеплоенерго» про визнання недійсним договору відступлення права вимоги (цесії),

В С Т А Н О В И В

У січні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив визнати недійсним договір відступлення права вимоги (цесії) № 602-18 від 11 жовтня 2018 року в частині зміни кредитора КП «Київтеплоенерго» та відступлення права вимоги по стягненню грошового зобов`язання за послуги з центрального опалення в розмірі 13985,59 грн, послуги постачання гарячої води в розмірі 17670,89 грн та 6667,94 грн річних та інфляційних та судових витрат щодо нього - ОСОБА_1 .

Позовні вимоги мотивовані тим, що 11 жовтня 2018 року між ПАТ «Київенерго» та КП «Київтеплоенерго» було укладено договір про відступлення права вимоги (цесії) №602-18 предметом якого є право вимоги до фізичних та юридичних осіб грошового зобов`язання перед ПАТ «Київенерго» зі сплати спожитих до 01 травня 2018 року наданих послуг з центрального опалення, гарячого водопостачання (комунальних послуг), які є предметом судового розгляду на загальну суму - ,96 грн, неустойки, 3% річних, інфляційні нарахування, судові та адвокатські витрати, що нараховані ПАТ до укладання договору або можуть бути нараховані після у зв`язку із неналежним виконанням споживачами обов`язків зі сплати послуг та є предметом судового розгляду. Позивач зазначає, що спірна угода уступки прав вимоги за своєю юридичною природою, незважаючи на назву про відступлення права вимоги є договором факторингу, оскільки передано право вимоги на стягнення з боржника будь - яких додаткових грошових нарахувань та вимог окрім суми боргу. Крім того за положеннями Закону України «Про житлово-комунальні послуги» виконавець послуг, за наявності договірних відносин, не може бути визначений (призначений). Цей же Закон не передбачав на момент укладення спірного договору права на уступку прав вимоги за зобов`язанням по сплаті житлово-комунальних послуг.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 02 квітня 2024 року позов ОСОБА_1 до Комунального підприємства виконавчого округу Київради (Київська міська державна адміністрація) «Київтеплоенерго» про визнання недійсним договору відступлення права вимоги (цесії) - залишено без задоволення.

Рішення суду мотивовано тим, що спірним договором передано саме право вимоги, за відсутності підстав вважати, що договір укладено з метою отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника, за умови відступлення права вимоги без стягнення додаткової плати, та з огляду на те, що за договором передано право вимоги за дійсним зобов`язанням - по сплаті послуг комунальних послуг, зробити висновок про те, що спірний договір є договором факторингу не є можливим. Таким чином, суд прийшов до висновку, що ОСОБА_1 не надано доказів, які б свідчили про порушення його прав у зв`язку із укладенням договору про відступлення права вимоги.

Не погодився із вказаним рішенням позивач, ним подано апеляційну скаргу, в якій він вказує на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права і за неповного з`ясування обставин справи.

Позивач вказує на те, що суд застосував норми права без урахування основних засад щодо застосування норм викладених Великою Палатою у постанові від 11 вересня 2018 року №909/968/16. Спірний договір за своєю юридичною природою є договором факторингу.

На підставі викладеного, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

У відзиві на апеляційну скаргу представник КП «Київтеплоенерго» вказує на те, що за умовами договору про відступлення право вимоги (цесії) №602-18 від 11 жовтня 2018 року не передбачено передачу від КП «Київтеплоенерго» грошових коштів АК «Київенерго» або встановлення іншої плати за відступлене право вимоги. Таким чином, договір не містить ознак договору факторингу.

КП «Київтеплоенерго» не надавало позивачу послуги та не здійснювало нарахування за послуги з ЦО та ЦПГВ за період з 01 травня 2018 року, тобто жодним чином не порушувало його права.

Просить залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 підтримав апеляційну скаргу з підстав викладених у ній та просив про її задоволення.

Представники відповідача КП «Київтеплоенерго» - Пшеничний Є.Ю. заперечував проти доводів апеляційної скарги, вважає рішення суду першої інстанції законним і обґрунтованим, просив залишити його без змін.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового розгляду, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів виходить з такого.

Судом встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

11 жовтня 2018 року між Публічним акціонерним товариством «Київенерго» (кредитор) та Комунальним підприємством виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» (новий кредитор) було укладено договір № 602-18 про відступлення права вимоги (цесії), за умовами якого в порядку та на умовах, визначених цим договором, ПАТ «Київенерго» відступає, а КП «Київтеплоенерго» набуває право вимоги до юридичних осіб, фізичних осіб, фізичних осіб - підприємців щодо виконання ними грошових зобов`язань перед Кредитором з оплати спожитих до 01 травня 2018 року послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання (основний борг, в тому числі той, що є предметом судового розгляду та/або підтверджений судовим рішенням(судовими рішеннями) як такий, що підлягає стягненню із споживача (споживачів) на загальну суму 1818662 617,96 грн станом на 01 серпня 2018 року з урахуванням оплат, що отримані ПАТ «Київенерго» за період з 01 серпня 2018 року до дати укладення цього договору.

Також сторони домовились (п. 1.3. договору), що з укладенням цього договору ПАТ «Київенерго» відступає, а КП «Київтеплоенерго» набуває право вимоги також будь - яких інших, передбачених договорами чи чинним законодавством додаткових грошових зобов`язань (неустойка (штраф, пеня), 3% річних, інфляційні нарахування, судові витрати, витрати пов`язані з отриманням боргу та примусовим стягненням та будь - які інші без виключень та обмежень), що нараховані Кредитором та/або виникли до дати укладення цього договору та/або можуть бути нараховані та/або виникнути після дати укладення цього договору у зв`язку з неналежним виконанням споживачем (споживачами) зобов`язань з оплати послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання за договорами та споживачами, які зазначені у Додатку № 1 та у Додатку № 2 до цього договору.

При цьому відступлення прав вимоги за додатковими грошовими зобов`язаннями (неустойка (штраф, пеня), 3% річних, інфляційні нарахування, судові витрати, витрати пов`язані з отриманням боргу та примусовим стягненням та будь - які інші без виключень та обмежень) до основних грошових зобов`язань, які вже є предметом судового розгляду або вже підтверджені судовими рішеннями як такі, що підлягають стягненню із споживача (споживачів), визначаються окремим договором.

Відповідно до п. 2.1. договору в рахунок оплати за відступлене право вимоги за цим договором на суму 1818 662617,96 грн КП «Київтеплоенерго» прийняв ,96 грн боргових зобов`язань ПАТ «Київенерго» перед ПАТ «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», що становить частину суми Боргового зобов`язання за Мировою угодою, затвердженою ухвалою Господарського суду м. Києва від 10 жовтня 2018 року.

Так, як свідчать надані позивачем докази, і дана обставина не заперечується стороною відповідача, до КП виконавчого органу Київради (Київська міська державна адміністрація) «Київтеплоенерго» перейшло право вимоги за зобов`язаннями ОСОБА_1 на суму 27917,78 грн за послуги з ПГВ та 33625,05 грн за послуги з ЦО в тому числі частина заборгованості, яка є предметом судового розгляду або підтверджена як така, що підлягає стягненню на підставі судового рішення (додатки № 1,2 до договору).

За даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань 03 липня 2024 року були внесені дані про припинення ПАТ «Київенерго».

В силу ст.3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є: 1) неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; 2) неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; 3) свобода договору; 4) свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; 5) судовий захист цивільного права та інтересу; 6) справедливість, добросовісність та розумність.

Згідно з ч.ч.1-3 ст.13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

За вимогами ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Згідно із ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до вимог ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно зі статтею 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

В порядку визначеному положеннями ст. 515 ЦК України заміна кредитора не допускається у зобов`язаннях, нерозривно пов`язаних з особою кредитора, зокрема у зобов`язаннях про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю.

За положеннями ч. 1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Відповідно до ч. 1 ст.1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

Статтею 1079 ЦК України визначено, що сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11 вересня 2018 року у справі №909/968/16 щодо розмежування за предметом договору вказала, що під час цесії може бути відступлене право як грошової, так і не грошової (роботи, товари, послуги) вимоги. Цивільний кодекс України передбачає лише перелік зобов`язань, у яких заміна кредитора не допускається (статті 515 Цивільного кодексу України). Предметом договору факторингу може бути лише право грошової вимоги (як такої, строк платежу за якою настав, так і майбутньої грошової вимоги (стаття 1078 Цивільного кодексу України).

У постанові від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 Великою Палатою Верховного Суду визначено наступні ознаки правочинів про відступлення права вимоги та договору факторингу:

Ознаки договору відступлення права вимоги: 1) предметом договору є відступлення права вимоги виконання обов`язку у конкретному зобов`язанні; 2) зобов`язання, у якому відступлене право вимоги, може бути як грошовим, так і не грошовим (передача товарів, робіт, послуг тощо); 3) відступлення права вимоги може бути оплатним, а може бути безоплатним; 4) форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, у якому виникло відповідне зобов`язання; 5) наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов`язанні. Отже, за договором відступлення права вимоги первісний кредитор у конкретному договірному зобов`язанні замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, у якому виникло таке зобов`язання.

Договір факторингу має такі ознаки: 1) предметом договору є надання фінансової послуги за плату; 2) зобов`язання, в якому клієнтом відступається право вимоги, може бути тільки грошовим; 3) договір факторингу має передбачати не тільки повернення фінансування фактору, а й оплату клієнтом наданої фактором фінансової послуги; 4) договір факторингу укладається тільки в письмовій формі та має містити визначені Законом № 2664-ІІІ умови; 5) мета договору полягає у наданні фактором та отриманні клієнтом фінансової послуги.

Якщо предметом і метою договору є відступлення права вимоги, а інші суттєві умови договору притаманні як договорам відступлення права вимоги, так і договорам факторингу, то за відсутності доказів, що підтверджують надання новим кредитором фінансової послуги (надання грошових коштів за плату) попередньому кредитору, у суду немає підстав вважати такий договір відступлення права вимоги договором факторингу.

Якщо право вимоги відступається за плату (так званий продаж боргів), то сторони у відповідному договорі мають визначити ціну продажу цього майнового права. Можлива різниця між вартістю права вимоги та ціною його продажу може бути зумовлена ліквідністю цього майнового права та сама по собі (за відсутності інших ознак) не означає наявність фінансової послуги, яку новий кредитор надає попередньому.

Згідно з ч.1 ст.76, ч.1 ст.81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Частиною 4 ст.81 ЦПК України визначено, що рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

З наведених обставин справи вбачається, що оспорюваний договір про відступлення права вимоги (цесії) був укладений між двома юридичними особами, одна з яких на час розгляду справи є ліквідованою.

Позивач вказує, що спірний договір має ознаки договору факторингу, свідчить про зміну виконавця послуг, що не є допустимим в разі наявності договірних зобов`язань, що є підставою для визнання його недійсним в частині передачі прав за його зобов`язаннями.

Разом з цим договір відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги за його ознаками є договором, за яким КП «Київтеплоенерго», як новий кредитор, набуває право вимоги до юридичних осіб, фізичних осіб, фізичних осіб - підприємців щодо виконання ними грошових зобов`язань перед попереднім кредитором за умовами договорів про надання комунальних послуг. Отже, такий договір не можна кваліфікувати як договір факторингу, такий договір по своїй суті є договором відступлення права вимоги (цесії).

Договір відступлення прав вимоги не містить умов, які передбачали б передання грошових коштів новим кредитором у розпорядження кредитору за плату, тобто його умови не передбачають отримання прибутку, правовідносини сторін за цим правочином не є відносинами у сфері факторингу. Зазначений правочин за своєю правовою природою є договором відступлення прав вимоги, укладення якого врегульовано статтями 512-519 ЦК України, суб`єктний склад на укладення якого не обмежений ні загальними, ні спеціальними нормами цивільного законодавства.

За наведених обставин слід погодитись з висновком суду першої інстанції про те, що спірним договором передано саме право вимоги та відсутні підстав вважати, що договір укладено з метою отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника, за умови відступлення права вимоги без стягнення додаткової плати, та з огляду на те, що за договором передано право вимоги за дійсним зобов`язанням - по сплаті послуг комунальних послуг, а тому зробити висновок про те, що спірний договір є договором факторингу не є можливим.

Установивши, що позивач не довів, що оспорюваний ним правочин укладений із порушенням вимог закону та його прав, а також не довів наявність обставин, які відповідно до положень ст. ст. 203 та 215 ЦК України є підставами для визнання його недійсними, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову.

Сукупність вищезазначених обставин, аналіз та оцінка доводів апеляційної скарги приводять до висновку, що вказані доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції, їм надана вірна оцінка. З урахуванням наведеного, суд першої інстанції, дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки договір про відступлення прав вимоги від 15 квітня 2019 року №308 не є договором факторингу, а стороною цього договору могла виступати будь-яка особа.

За наведених обставин, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції повно та всебічно з`ясував обставини справи, дав їм належну правову оцінку. Рішення суду в частині вирішення спірних правовідносин по суті відповідає вимогам чинного законодавства, наданим доказам, обставинам справи і підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія суддів апеляційного суду не вбачає.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 02 квітня 2024 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 (тридцяти) днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач: В.В. Соколова

Судді: С.М. Верланов

Н.В. Поліщук

Повний текст постанови складений 19 травня 2025 року.