ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 530/1289/23 Номер провадження 22-ц/814/1643/25Головуючий у 1-й інстанції Шаповал Т. В. Доповідач ап. інст. Лобов О. А.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2025 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Лобов О.А.,

судді: Дорош А.І., Триголов В.М.,

за участю секретаря судового засідання Грицак А.Я.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м.Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м.Полтави від 09 січня 2025 року (час ухвалення судового рішення з 10:33:07 до 10:47:40; дата виготовлення повного тексту судового рішення 13 січня 2025 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Полтавського міського нотаріального округу Дяченка Вячеслава Анатолійовича про визнання недійсним в частині покупця договору купівлі продажу, зобов?язання вчинити дії.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, апеляційний суд

У С Т А Н О В И В:

У серпні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, просив ухвалити рішення, яким

визнати договір купівлі продажу від 27.01.2023 року, зареєстрований в реєстрі нотаріальних дій за номером 208, серія номер: НСТ 132000 НСТ 132001; НСТ 132002 НСТ 132003, недійсним в частині другого покупця - запис в пункті 5 договору: «Покупці свідчать, що перебуваючи в зареєстрованому шлюбі між собою, домовилися про те, що квартира придбається ними в рівних частках у спільну часткову власність, кожному з них частка у праві власності на квартиру буде належати на праві особистої приватної власності і на це майно не розповсюджується ст.ст.60-65 Сімейного кодексу України», як такий, що вчинений під впливом помилки.

зобов`язати приватного нотаріуса Полтавського міського нотаріального округу Дяченка Вячеслава Анатолійовича внести зміни в договір купівлі продажу від 27.01.2023 року, зареєстрований в реєстрі вчинення нотаріальних дій за номером 208, змінити на запис «покупець ОСОБА_1 , частка 1», в іншій частині залишити без змін.

В обґрунтування заявлених вимог посилався на те, що він 27.01.2023 року придбав за власні кошти, які належать йому особисто, квартиру в житловому багатоквартирному будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . У п.5 договору купівлі продажу, посвідченому приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Дяченком В.А., прописано: «Покупці свідчать, що перебуваючи в зареєстрованому шлюбі між собою, домовились про те, що квартира придбається ними в рівних частках у спільну часткову власності, кожному з них частка у праві власності на квартиру буде належати на праві особистої приватної власності і на це майно не розповсюджується ст.ст.60-65 СК України», проте зміст цього пункту є помилкою, оскільки позивач на час укладення договору в повній мірі не володів ситуацією так як, був під впливом медичного наркозу, який йому застосували за день до вчинення правочину, під час планового хірургічного втручання 26.01.2023 року. Окрім того, його дружина, маючи мотив і умисел заволодіти його власними коштами, шахрайським шляхом, наполягала, щоб позивач під розписку залишив медичний заклад 27.01.2023 року для складання договору купівлі продажу нерухомого майна квартири АДРЕСА_2 . Після підписання позивачем договору купівлі продажу та встановлення за нею частки у праві власності на квартиру, яка буде належати їй на праві особистої приватної власності, через два тижня заявила, що хоче розірвати шлюб, так як має намір створити другу сім`ю, і 21.04.2023 року подала заяву на розлучення.

04.08.2023 року позивач по справі звернувся до приватного нотаріуса Полтавського міського нотаріального округу Дяченка В.А. із заявою, в якій просив вчинити дії на виправлення помилки у реєстрі у той же день позивачу відмовлено у вчиненні такої дії.

Рішенням Київського районного суду м.Полтави від 09 січня 2025 року у задоволенні позову відмовлено за недоведеністю.

Додатковим рішенням Київського районного суду м.Полтави від 24 січня 2025 року стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правничу допомогу у розмірі 14 000 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги стверджується, що суд першої інстанції, вирішуючи спір, взяв до уваги лише аргументи відповідача і третьої особи ОСОБА_2 , проігнорувавши принципи і норми як національного, так і міжнародного законодавства.

У межах розгляду цієї справи не спростований той факт, що спірна квартира придбана за особисті кошти позивача, а посилання суду на норми ст.51 ЦПК України є неоднозначними, так як спір у цій справі стосується саме дій нотаріуса, який уповноважений законом внести зміни в оскаржуваний договір купівлі-продажу. При цьому суд не врахував, що час вчинення оспорюваного правочину нотаріусу було достеменно відомо, що позивач перебував на стаціонарному лікуванні, мав тимчасову обмежену дієздатність.

Суд, враховуючи нормативні акти, якими врегульована діяльність нотаріусів в Україні, залишив поза увагою те, що кожному гарантується право оскаржити в суді рішення, дії або бездіяльність органів державної влади та їхніх посадових осіб.

Суд для забезпечення справедливого вирішення спору мав би призначити у справі судову медичну експертизу з метою встановлення адекватності позивача під час укладення оспорюваного правочину.

Посилаючись на низку судових рішень суду касаційної інстанції, а також міжнародні правові акти, позивач стверджує, що за встановлених у справі обставин, які не спростовані, суд мав би захистити право власності позивача та його малолітньої доньки у спосіб, визначений законом, проте ухилився від здійснення справедливого правосуддя.

У відзиві приватний нотаріус ПМНО Дяченко В.А., посилаючись на необгрунтованість доводів апеляційної скарги, просить рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Наголошується, що позивач просив визнати недійсним правочин з підстав, передбачених ст.225 ЦК України, проте не надав суду належних і допустимих доказів на підтвердження обставин, якими обгрунтовував свої вимоги, зокрема висновок відповідної експертизи.

Окрім того, більшість доводів позивача стосується того, що після укладення оспорюваного правочину дружина позивача змінила ставлення до нього, заявивши про розірвання шлюбу, проте така обставина не може бути підставою для визнання правочину недійсним.

Заявлені позивачем вимоги мають на меті позбавити ОСОБА_3 (дружину) права власності на спірну квартиру, тому у будь-якому випадку саме вона має відповідати за такою вимогою, а не нотаріус, що підтверджено сталою судовою практикою.

Заявлені позивачем вимоги є взаємовиключними, адже визнання правочину недійсним має наслідки, передбачені ст.216 ЦК України, що унеможливлює внесення змін до такого правочину.

Перевіривши матеріали справи у межах доводів апеляційних скарг та заявлених позовних вимог, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційні скарги слід залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374, ст.375 ЦПК України апеляційний суд за результатами розгляду має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що 22 квітня 2015 року ОСОБА_1 і ОСОБА_2 зареєстрували шлюб.

Від шлюбу ОСОБА_1 і ОСОБА_2 мають неповнолітню дочку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

27 січня 2023 року між ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_1 , ОСОБА_8 укладений договір купівлі продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Дяченком В.А., зареєстрований в реєстрі за №208.

Згідно п.1 договору ОСОБА_5 передав 1/8 частку, ОСОБА_6 передала 7/16 часток, ОСОБА_7 передала 7/16 часток, а ОСОБА_1 , ОСОБА_3 прийняли у власність (в рівних частках, по частці кожен) квартиру АДРЕСА_2 .

Згідно п.5 договору покупці засвідчили, що, перебуваючи в зареєстрованому шлюбі між собою, домовилися про те, що квартира придбавається ними в рівних частках у спільну часткову власність, кожному з них частка у праві власності на квартиру буде належати на праві особистої приватної власності і на це майно не розповсюджується ст.ст.60-65 СК України.

У п.6 договору сторони підтвердили, що:

-вони не визнані недієздатними чи обмежено дієздатними;

-укладення договору відповідає їх інтересам;

-волевиявлення є вільним, усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі;

-умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін;

-договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені у ньому;

-нотаріусом доведено до відома покупця зміст заяви, поданої нотаріусу продавцем про те, майно, яке є предметом цього правочину, не є спільнотою сумісною власністю.

Згідно п.7 договору, сторони свідчать, що у тексті договору визначено усі істотні умови, що стосуються купівлі продажу квартири. Будь які попередні домовленості, які мали місце до укладення даного договору і не відображені у його тексті, після підписання договору не матимуть правового значення.

Згідно повідомлення приватного нотаріуса Полтавського міського нотаріального округу Полтавської області Дяченка В.А. від 04.08.2023 року №101/01-16 для посвідчення оспорюваної угоди йому було надано всі необхідні для цього документи; ним було проведено всі заходи для вчинення нотаріальної дії; сторони, на момент укладення договору купівлі продажу розуміли однаково значення, умови правочину та його правові наслідки; будь яких підстав для відмови у вчиненні вказаної нотаріальної дії у нього не було; договір посвідчений згідно вимог законодавства. У разі виявлення помилки в записах Державного реєстру прав, яка впливає на права третіх осіб, зміни до Державного реєстру прав вносяться на підставі відповідного рішення суду.

Згідно виписки із медичної картки стаціонарного хворого №2333 КП «Полтавська обласна клінічна лікарня ім. М.В. Скліфасовського ПОР» ОСОБА_1 перебував на стаціонарному лікуванні з 24.01.2023 року по 01.02.2023 року.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено належними і допустимими доказами його перебування під дією лікарських засобів на час вчинення оспорюваного правочину. Сам по собі факт перебування на стаціонарному лікуванні не підтверджує ту обставину, що на момент вчинення правочину позивач не розумів значення своїх дій і не усвідомлював зміст правочину.

Посилання ОСОБА_9 на те, що 21.04.2023 року ОСОБА_3 звернулась із заявою про розірвання шлюбу, а їх спільна дитина проживає разом із ним, не має зв`язку із заявленими позовними вимогами.

Позивач не довів, що воля учасників правочину була спрямована на встановлення інших цивільно правових відносин, ніж тих, що передбачені оспорюваним правочином.

Виходячи з норм Закону України «Про нотаріат» нотаріус вчиняє нотаріальні дії від імені держави, тому в нього не можуть бути спільні чи однорідні права і обов`язки з особами, які звернулися до нього, або з особами, які вирішили, що їх права порушені нотаріальними діями. Тобто нотаріус не може бути відповідачем у цій категорії справ.

До суду від позивача не надходило клопотання про заміну первісного відповідача належним відповідачем, а тому, згідно приписів ст.51 ЦПК України суд був позбавлений можливості вирішити питання щодо заміни неналежного відповідача належним відповідачем.

Пред`явлення позову до неналежної особи є підставою для відмови в задоволенні позову.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, апеляційний суд виходить з такого.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

На переконання апеляційного суду рішення суду першої інстанції відповідає наведеним вимогам закону.

Стверджуючи про недійсність оспорюваного правочину, позивач наполягав на тому, що під час його вчинення він перебував під дією лікарських засобів, тому не міг у повній мірі усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними (ст.225 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.225 ЦК України правочин, вчинений дієздатною фізичною особою, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи в разі, якщо судом буде встановлено, що в момент вчинення правочину вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними.

За змістом наведеної норми закону підставою для визнання правочину недійсним судом має бути встановлена неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Відповідно до ст.77 і ст.105 ЦПК України належним доказом для визначення психічного стану особи є висновок судової медичної експертизи.

Як слідує з матеріалів справи, позивач не заявляв суду першої інстанції клопотання про призначення у справі такої експертизи, а суд з урахуванням приписів ст.81, ч.1 ст.105 ЦПК України позбавлений можливості ініціювати збирання доказів на користь будь-якої із сторін спору.

Окрім того, позивач, обгрунтовуючи заявлені вимоги посилався на обставини, передбачені ст.229-233 ЦК України, проте всупереч вимогам ст.81 ЦПК України не надав суду належних, допустимих і достатніх доказів на підтвердження вказаних обставин, тому суд першої інстанції цілком обгрунтовано визнав недоведеними заявлені вимоги з огляду на обставини, якими позивач обгрунтовував позов.

Стосовно доводів апеляційної скарги про неправильне тлумачення і застосування норми ст.51 ЦПК України слід зауважити, що відповідно до ст. 51 ЦПК України суд вправі замінити відповідача по справі виключно за клопотанням позивача, проте такого клопотання позивач у справі не заявляв і матеріали справи не містять відомостей про те, що позивач був позбавлений такої можливості з об?єктивних причин.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року (справа № 523/9076/16-ц) викладений висновок про те, що «пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження».

Сталою судовою практикою визначено, що у справах за позовом заінтересованої особи про визнання недійсним договору належними відповідачами є сторони оспорюваного договору, а не нотаріус чи нотаріальна контора (див, зокрема постанови ВС від 30 липня 2020 року (справа № 670/23/18), від 19 січня 2021 року (справа № 227/5540/18), від 24 лютого 2021 року (справа №200/15072/16-ц)).

Враховуючи те, що нотаріус не є належним відповідачем за пред?явленою вимогою про визнання недійсним правочину суд першої інстанції обгрунтовано відмовив у задоволенні цієї вимоги.

Не може бути задоволена також і вимога про покладення на нотаріуса обов?язку внести зміни до оспорюваного правочину, оскільки виправлення, на яких наполягає позивач, не є наслідком технічної чи орфографічної помилки, а зміни до укладеного договору відповідно до договору можуть бути внесені на підставі і у порядку, передбаченому ст.651 ст.654 ЦК України, проте такі підстави у межах розгляду цієї справи не встановлені.

Підсумовуючи, апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції виконав вимоги ст.89, ст.264, ст.265 ЦПК України, дав належну оцінку встановленим фактам, які підтверджені відповідними доказами, зробив правильні по суті висновки по заявленим вимогам і у рішенні навів мотивовані оцінки аргументів сторін, а також мотиви прийняття і відхилення наданих у справу доказів.

Інші доводи апеляційної скарги, враховуючи предмет спору і встановлені фактичні обставини, не є істотними і такими, що потребують детальних відповідей, у розумінні сталої практики Європейського суд з прав людини щодо застосування пункту першого статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Отже, в апеляційній скарзі відсутні посилання на істотні обставини та відповідні докази, з якими процесуальне законодавство пов`язує можливість скасування чи зміни судового рішення.

Керуючись ст.367, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст.382, ст.384 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м.Полтави від 09 січня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 19 травня 2025 року.

Головуючий суддя О.А.Лобов

Судді А.І.Дорош

В.М.Триголов