КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2025 року місто Київ

єдиний унікальний номер справи: 761/15346/14-ц

номер провадження: 22-ц/824/5925/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),

суддів: Невідомої Т.О., Нежури В.А.,

за участю секретаря - Габунії М.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 15 листопада 2024 року у складі судді Притули Н.Г., у справі за заявою ОСОБА_1 про заміну стягувача у виконавчому провадженні, заінтересовані особи: Оболонський відділ державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Київ), публічне акціонерне товариство комерційний банк «Надра», ОСОБА_2 ,

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про заміну стягувача у виконавчому провадженні, заінтересовані особи: Оболонський відділ державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Київ) (далі - Оболонський ВДВС), публічне акціонерне товариство комерційний банк «Надра» (далі - ПАТ КБ «Надра»), ОСОБА_2 .

Заява мотивована тим, що 18 жовтня 2010 року Шевченківським районним судом міста Києва ухвалено рішення, яким задоволено позовні вимоги відкритого акціонерного товариства комерційний банк «Надра» (далі - ВАТ КБ «Надра») та стягнуто з ОСОБА_2 на користь ВАТ КБ «Надра» заборгованість в сумі 1 397 976 грн 74 коп., витрати по сплаті державного мита у розмірі 1 700 грн 00 коп., а також на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи у розмірі 120 грн 00 коп.

На виконання цього рішення, 21 вересня 2010 року Шевченківським районним судом міста Києва було видано виконавчий лист №2-13069.

Вказував, Оболонським ВДВС 24 січня 2013 року було розпочате виконавче провадження НОМЕР_2 щодо примусового виконання зазначеного вище виконавчого листа, яке наразі триває.

Зазначав, що 18 вересня 2018 року між ПАТ «КБ «Надра» та товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інтайм фінанс» (далі - ТОВ «ФК «Інтайм фінанс») було укладено договір №124/П/27/2008-840 купівлі-продажу (відступлення) прав вимоги за кредитним договором, за яким ТОВ «ФК «Інтайм фінанс» набуло права вимоги до ОСОБА_2 за кредитним договором №124/П/27/2008-840 від 14 березня 2008 року.

У подальшому 23 травня 2019 року між ТОВ «ФК «Інтайм фінанс» та товариством з обмеженою відповідальності «Фінансова компанія «Ел.Ен.Груп» (далі - ТОВ «ФК «Ел.Ен.Груп») було укладено договір №23/05-19-1 купівлі-продажу (відступлення) прав вимоги за кредитним договором, за яким ТОВ «ФК «Ел.Ен.Груп» набуло права вимоги до ОСОБА_2 за кредитним договором №124/П/27/2008-840 від 14 березня 2008 року.

Також 27 травня 2019 року між ТОВ «ФК «Ел.Ен.Груп» та ОСОБА_1 було укладено договір №27-05/019 про відступлення права вимоги за кредитним договором №124/П/27/2008-840 від 14 березня 2008 року, за яким ОСОБА_1 набув права вимоги до ОСОБА_2 за кредитним договором №124/П/27/2008-840 від 14 березня 2008 року, а саме права вимагати від ОСОБА_2 належного виконання зобов`язань за кредитним договором в сумі 480 994,99 доларів США, що еквівалентно 13 528 827 грн 77 коп.

Вказував, що при розгляді заяви ОСОБА_2 про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню ухвалою суду встановлено перехід права вимоги за кредитним договором №124/П/27/2008-840 від 14 березня 2008 року до ОСОБА_1 .

Тому оскільки до ОСОБА_1 перейшло право вимоги у відповідності до положень ст. 442 ЦПК України, то заявник вважав, що підлягає задоволенню його заява про заміну сторони виконавчого провадження.

З урахуванням наведеного, ОСОБА_1 просив замінити стягувача ПАТ КБ «Надра» у виконавчому провадженні НОМЕР_2, відкритому на підставі виконавчого листа №2-13069 Шевченківського районного суду міста Києва від 21 вересня 2010 року, про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «Надра» суми боргу у розмірі 1 399 796 грн 74 коп. на його правонаступника - ОСОБА_1 .

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 15 листопада 2024 року заяву ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій просить її скасувати та постановити нову ухвалу, якою задовольнити його заяву про заміну сторони виконавчого провадження, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом відмовлено у задоволенні його заяви з мотивів того, що відступлення права вимоги за кредитним договором на користь фізичної особи суперечить положенням ч. 3 ст.512 та ст.1054 ЦK України, оскільки для зобов`язань, які виникли на підставі кредитного договору, характерним є спеціальний суб`єкт, а саме, кредитор - банк або інша фінансова установа, що узгоджується із висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16 та від 08 листопада 2023 року у справі № 206/4841/20.

Разом з тим, вказує, що суд не звернув увагу, що в цих же постановах Верховного Суду зазначено, що фізичні особи можуть викупити у банків заборгованість за кредитними зобов`язаннями їхніх клієнтів. Однак за певних умов: якщо банк перебуває на стадії ліквідації, а право вимоги реалізується на електронних торгах. Це випливає з висновку Верховного Суду у постанові від 16 грудня 2020 року у справі № 640/14873/19.

Зазначає, що, по-перше, як вказано в першому договорі №124/П/27/2008-840 купівлі-продажу (відступлення) прав вимоги за кредитним договором №124/Г1/27/2008-840 від 14 березня 2008 року, укладеного 18 вересня 2018 року між ПАТ «КБ «Надра» та ТОВ «ФК «Інтайм фінанс», договір укладено між ПАТ «КБ «Надра», ліквідація якого здійснюється на підставі Постанови Правління Національного Банку України №356 від 04 червня 2015 року «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «КБ «Надра» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «КБ «НАДРА» Стрюкової І.О., яка діє на підставі Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб №2342 від 03 листопада 2016 року «Про продовження строків здійснення процедури ліквідації ПАТ «КБ «Надра» та делегування повноважень ліквідатора». Наголошує, що у п. 2.1 цього договору зазначено, що за цим договором в порядку та на умовах, визначених цим договором, за результатами відкритих торгів (аукціону) з продажу майнових прав, оформлених протоколом № UA-EA-2018-07-02-000110-b від 20 серпня 2018 року, складеного товарною біржою «Українська Агропромислова», первісний кредитор передає у власність новому кредитору, а новий кредитор приймає у власність права вимоги до позичальника за кредитним договором № 124/Г1/27/2008-840 від 14 березня 2008 року з додатковими угодами /договорами (за наявності), зазначеними у додатку №1 до цього договору, включаючи права вимоги до правонаступників позичальника, спадкоємців позичальника, страховиків або інших осіб, до яких перейшли обов`язки позичальника, або які зобов`язані виконати обов`язки позичальника за кредитним договором. Новий кредитор сплачує первісному кредитору за відступлення права вимоги грошові кошти у сумі та у порядку, визначених цим договором.

По-друге, пунктом 1.1 договору №27-05/019 про відступлення права вимоги за кредитним договором №124/Г1/27/2008-840 від 14 березня 2008 року, укладеного 27 травня 2019 року між ТОВ «ФК «Ел.Ен.Груп» та ОСОБА_3 визначено, що первісний кредитор передає, а новий кредитор набуває права вимоги та інші права, що належать первісному кредитору на момент переходу права вимоги на підставі кредитного договору №124/Г1/27/2008-840 від 14 березня 2008 pоку, з урахування всіх змін та доповнень до нього, укладеного між ПАТ «КБ «Надра» та ОСОБА_2 . Згідно з п.1.2 договору №27-05/019 про відступлення права вимоги від 27 травня 2019 року, за цим договором новий кредитор одержує замість первісного кредитора право вимагати від боржника належного виконання зобов`язань відповідно до основного договору в сумі 480 994,99 доларів США. Також п.1.3 договору №27-05/019 про відступлення права вимоги від 27 травня 2019 року передбачено, що відступлення права вимоги за договором, вказаним в пункті 1.1 цього договору здійснюється в повному обсязі та на умовах, які існуватимуть на момент переходу права вимоги (за виключенням права нарахування процентів за користування коштами в майбутньому, права стягнення та нарахування пені, комісійної винагороди, інших платежів, встановлених умовами основаного договору та чинним законодавством України. Отже, скаржник вважає, що права вимоги за кредитним договором №124/Г1/27/2008-840 від 14 березня 2008 року були відступлені за результатами електронних торгів банком, який був на стадії ліквідації. Тому стверджує, що до нього не перейшло право нараховувати проценти, а тому він не може розглядатися як спеціальний суб`єкт, а саме кредитор - банк або інша фінансова установа, що характерно для кредитного договору.

По-третє, суд першої інстанції в оскаржуваній ухвалі посилається на постанову Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16 та від 08 листопада 2023 року у справі № 206/4841/20. Однак предмети розгляду у цих справах не є тотожними.

Вважає, що у даній справі більш релевантним є застосування висновків, зроблених Верховним Судом у постанові від 04 серпня 2021 pоку №761/29343/16-ц, в якій судом було розглянуто заяву про заміну сторони виконавчого провадження з банку на фізичну особу та зроблено висновок, що встановлення обставин, за яких правочин про фактичний перехід прав та обов`язків сторони виконавчого провадження до іншої особи може бути визнаний недійсним, не входить у межі дослідження суду під час розгляду заяви про заміну сторони виконавчого провадження, тому відповідні обставини не можуть бути підставою для відмови у здійсненні заміни сторони процесу правонаступником.

Учасники справи не скористалися своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направили. Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ч.1 ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (ч.4 ст.82 ЦПК України).

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 18 червня 2010 року у цивільній справі №2-13069/10 позов ВАТ КБ «Надра» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором №124/П/27/2008-840 від 14 березня 2008 року задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ВАТ КБ «Надра» заборгованість в сумі 1 397 976 грн 74 коп., витрати по сплаті державного мита у розмірі 1 700 грн 00 коп., а також на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи у розмірі 120 грн 00 коп. Вказане рішення суду набрало законної сили.

На примусове виконання цього рішення суду, 21 вересня 2010 року Шевченківським районним судом міста Києва було видано виконавчий лист №2-13069/10.

24 січня 2013 року Оболонським ВДВС було відкрите виконавче провадження НОМЕР_2 щодо примусового виконання зазначеного виконавчого листа №2-13069/10 від 21 вересня 2010 року.

Установлено та не заперечується сторонами, що на даний час виконавчий лист №2-13069/10 від 21 вересня 2010 року перебуває на примусовому виконанні Оболонського ВДВС, виконавче провадження НОМЕР_2 не завершене і рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 18 червня 2010 року у справі №2-13069/10 про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договором №124/П/27/2008-840 від 14 березня 2008 року - не виконане.

Також встановлено, що 18 вересня 2018 року між ПАТ «КБ «Надра» та ТОВ «ФК «Інтайм фінанс» було укладено договір №124/П/27/2008-840 купівлі-продажу (відступлення) прав вимоги за кредитним договором, за яким ТОВ «ФК «Інтайм фінанс» набуло права вимоги до ОСОБА_2 за кредитним договором №124/П/27/2008-840 від 14 березня 2008 року.

23 травня 2019 року між ТОВ «ФК «Інтайм фінанс» і ТОВ «ФК «Ел.Ен.Груп» було укладено договір №23/05-19-1 купівлі-продажу (відступлення) прав вимоги за кредитним договором, за яким ТОВ «ФК «Ел.Ен.Груп» набуло права вимоги до ОСОБА_2 за кредитним договором №124/П/27/2008-840 від 14 березня 2008 року.

В подальшому 27 травня 2019 року між ТОВ «ФК «Ел.Ен.Груп» та ОСОБА_1 було укладено договір №27-05/019 про відступлення права вимоги за кредитним договором №124/П/27/2008-840 від 14 березня 2008 року, за яким ОСОБА_1 набув права вимоги до ОСОБА_2 за кредитним договором №124/П/27/2008-840 від 14 березня 2008 року, а саме права вимагати від ОСОБА_2 належного виконання зобов`язань за кредитним договором в сумі 480 994,99 доларів США, що еквівалентно 13 528 827 грн 77 коп.

Ці обставини сторонами не заперечуються, підтверджуються наявними у справі доказами, зокрема, ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва суду від 19 вересня 2023 року, залишеною без змін, постановою Київського апеляційного суду від 10 вересня 2024 року (а.с.29-31, 32-36, т.2).

Положеннями ст. 204 ЦПК України закріплено презумпцію правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Матеріали справи не містять доказів того, що, вказані вище договори відступлення (купівлі-продажу) права вимоги (№124/П/27/2008-840 від 18 вересня 2018 року, укладений між ПАТ «КБ «Надра» та ТОВ «Фінансова компанія «Інтайм фінанс», №23/05-19-1 від 23 травня 2019 року, укладений між ТОВ «Фінансова компанія «Інтайм фінанс» і ТОВ «ФК «Ел.Ен.Груп, №27-05/019 від 27 травня 2019 року, укладений між ТОВ «ФК «Ел.Ен.Груп» та ОСОБА_1 ) у визначеному законом порядку визнано недійсними, а тому в силу презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочинів за цими договорами, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки підлягають виконанню.

Таким чином сукупність наявних у справі доказів вказує на те, що на підставі чинних договорів про відступлення права вимоги, ОСОБА_1 набув право вимоги до ОСОБА_2 за кредитним договором №124/П/27/2008-840 від 14 березня 2008 року, де первісними кредитором було ВАТ «КБ «Надра».

Постановляючи ухвалу про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_4 про заміну сторони виконавчого провадження, суд першої інстанції виходив із того, що дійсно на підставі наявних у справі договорів про відступлення прав вимоги ОСОБА_1 набув право вимоги до ОСОБА_2 за кредитним договором №124/П/27/2008-840 від 14 березня 2008 року, який було укладено між АТ «КБ «Надра» (первісний кредит) та ОСОБА_2 . Однак відповідно до практики Верховного Суду відступлення права вимоги за кредитним договором може відбуватися лише на користь установ, наділених правом надавати фінансові послуги, а фізичні особи можуть викупити у банків заборгованість за кредитними зобов`язаннями їхніх клієнтів лише за умов: якщо банк перебуває на стадії ліквідації, а право вимоги реалізується на електронних торгах. У той же час ОСОБА_1 не надав доказів, що він набув право вимоги за результатами електронних торгів. Тому суд першої інстанції дійшов висновку про неможливість задоволення заяви ОСОБА_1 про заміну стягувача у виконавчому провадженні.

Однак з такими висновками суду першої інстанції погодитися не можна з таких підстав.

Згідно з п.1 ч.1 ст.512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відповідно до ст.514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

За ч.1 ст.513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Відповідно до ч.1 ст.517 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення.

Таким чином, у ЦК України встановлена можливість замінити кредитора у зобов`язанні шляхом відступлення права вимоги новому кредитору, вчинивши відповідний правочин у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким відступається.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово формулювала правовий висновок щодо критеріїв розмежування договору факторингу та договору відступлення права вимоги (цесії).

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 16 березня 2021 року в справі № 906/1174/18 (провадження № 12-1гс21, пункт 38) навела такі ознаки, що притаманні договору відступлення права вимоги: 1) предметом договору є відступлення права вимоги виконання обов`язку у конкретному зобов`язанні; 2) зобов`язання, у якому відступлене право вимоги, може бути як грошовим, так і не грошовим (передача товарів, робіт, послуг тощо); 3) відступлення права вимоги може бути оплатним, а може бути безоплатним; 4) форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, у якому виникло відповідне зобов`язання; 5) наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов`язанні.

Відповідно до ст.1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.

Згідно зі ст.1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. У цих випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається.

Відповідно до ст.1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

За змістом ч.1 ст.4 Закону «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин (далі - Закон № 2664-III), факторинг вважається фінансовою послугою.

У п.5 ч.1 ст.1 Закону № 2664-III зазначено, що фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.

Вимоги до договору про надання фінансових послуг передбачені в ст.6 Закону № 2664-III.

Так, за змістом ч.1 ст.6 Закону № 2664-III договір, якщо інше не передбачено законом, повинен містити: 1) назву документа; 2) назву, адресу та реквізити суб`єкта господарювання; 3) відомості про клієнта, який отримує фінансову послугу: прізвище, ім`я, по батькові, адреса проживання - для фізичної особи, найменування та місцезнаходження - для юридичної особи; 5) найменування фінансової операції; 6) розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків; 7) строк дії договору; 8) порядок зміни і припинення дії договору; 9) права та обов`язки сторін, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору; 9-1) підтвердження, що інформація, зазначена в частині другій статті 12 цього Закону, надана клієнту; 10) інші умови за згодою сторін; 11) підписи сторін.

Крім того, відповідно до пункту 1 розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, від 06 лютого 2014 року № 352 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг та внесення змін до розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03 квітня 2009 року № 231» до фінансової послуги факторингу віднесено сукупність таких операцій з фінансовими активами (крім цінних паперів та похідних цінних паперів): фінансування клієнтів-суб`єктів господарювання, які уклали договір, з якого випливає право грошової вимоги; набуття відступленого права грошової вимоги, у тому числі права вимоги, яке виникне в майбутньому, до боржників за договором, на якому базується таке відступлення; отримання плати за користування грошовими коштами, наданими у розпорядження клієнта, у тому числі шляхом дисконтування суми боргу, розподілу відсотків, винагороди, якщо інший спосіб оплати не передбачено договором, на якому базується відступлення.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16 (провадження № 12-97гс18, пункт 106) зазначила такі характеристики договору факторингу як правочину: а) йому притаманний специфічний суб`єктний склад (клієнт - фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності, фактор - банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати фінансові, в тому числі факторингові операції, та боржник - набувач послуг чи товарів за первинним договором); б) його предметом може бути лише право грошової вимоги (такої, строк платежу за якою настав, а також майбутньої грошової вимоги); в) метою укладення такого договору є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника; г) за таким договором відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату; д) його ціна визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги, і цей розмір може встановлюватися у твердій сумі, у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається; у вигляд різниці між номінальної вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю тощо; е) вимоги до форми такого договору визначені у статті 6 Закону № 2664-III.

Крім того, у постанові від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 (провадження № 12-1гс21, пункт 48) Велика Палата Верховного Суду додатково навела ознаки договору факторингу: 1) предметом договору є надання фінансової послуги за плату; 2) зобов`язання, в якому клієнтом відступається право вимоги, може бути тільки грошовим; 3) договір факторингу має передбачати не тільки повернення фінансування фактору, а й оплату клієнтом наданої фактором фінансової послуги; 4) договір факторингу укладається тільки в письмовій формі та має містити визначені Законом про фінансові послуги умови; 5) мета договору полягає у наданні фактором та отриманні клієнтом фінансової послуги.

Відповідно до абз. 1 ч.1 ст.1077 ЦК України договір факторингу передбачає, зокрема те, що фактор передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату, а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові свою грошову вимогу до третьої особи (боржника).

Отже, за договором факторингу фактором має надаватися фінансова послуга, яка полягає в наданні коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту (п.6 ч.1 ст.4 Закону № 2664-III), тобто грошові кошти мають передаватися клієнту у розпорядження, і клієнт має сплатити фактору за відповідну послуги з фінансування (надання позики або кредиту).

Така плата за надану фактором послугу може бути, як зазначила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16 (провадження № 12-97гс18, пункт 61), встановлена у твердій сумі, у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається, у вигляді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної в договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю.

При цьому сама грошова вимога, передана клієнтом фактору, не може розглядатися як плата за надану фактором фінансову послугу.

Натомість грошова вимога, що передається клієнтом фактору, може відступатися клієнтом фактору у зв`язку з її продажем останньому (ч.1 ст.1084 ЦК України) або з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором, оскільки за змістом ч.2 ст.1084 ЦК України фактор має право у разі невиконання клієнтом зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок заставленої грошової вимоги до боржника.

Таким чином, договір факторингу є змішаним договором, який обов`язково поєднує у собі елементи договору позики або кредитного договору та елементи договору купівлі-продажу грошової вимоги або договору застави грошової вимоги.

Виходячи з цього, правочин який не відповідає ознакам, притаманним договору факторингу, є не договором факторингу, а правочином з відступлення права вимоги (подібний висновок викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16 (провадження № 12-97гс18, пункт 106).

Водночас, якщо предметом та метою укладеного договору є відступлення права вимоги, а інші умови договору притаманні як договору відступлення права вимоги, так і договору факторингу, то за відсутності доказів, що підтверджують надання новим кредитором фінансової послуги (надання грошових коштів за плату, тобто позики або кредиту) попередньому кредитору, відсутні і підстави вважати такий правочин договором факторингу, а не договором відступлення права вимоги.

Такі висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 серпня 2023 року у справі № 910/8115/19 (910/13492/21) (провадження № 12-42гс22).

У постанові від 08 листопада 2023 року у справі № 206/4841/20 (провадження № 14-55цс22) Велика Палата Верховного Суду вкотре наголосила на сформульованій правовій позиції, що фізична особа в будь-якому статусі не наділена правом надавати фінансові послуги, зокрема за кредитним договором, оскільки такі надаються лише спеціалізованими установами, якими є банки, або інші установи, які мають право на здійснення фінансових операцій та внесені до реєстру фінансових установ. Відступлення права вимоги за кредитним договором на користь фізичної особи суперечить положенням ч.3 ст.512 та ст.1054 ЦК України, оскільки для зобов`язань, які виникли на підставі кредитного договору, характерним є спеціальний суб`єкт, а саме кредитор - банк або інша фінансова установа. Це ж саме стосується переуступки права іпотеки, в тому випадку, коли вона забезпечує виконання кредитних зобов`язань.

Однак Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 листопада 2023 року у справі № 206/4841/20 (провадження № 14-55цс22) виснувала про відсутність підстав для відступу від своїх висновків у постанові від 16 березня 2021 року в справі № 906/1174/18 (провадження № 12-1гс21) щодо можливості відступлення права вимоги за кредитним і забезпечувальним договорами не тільки на користь фінансових установ, але й фізичних осіб лише за обставин, коли попередній кредитор (банк) був позбавлений банківської ліцензії та перебуває в процедурі ліквідації.

У постанові від 16 березня 2021 року в справі № 906/1174/18 (провадження № 12-1гс21) Велика Палата Верховного Суду зазначила про можливість відступлення права вимоги за кредитним і забезпечувальним договорами не тільки на користь фінансових установ, але й на користь фізичних осіб лише за умови, що попередній кредитор-банк був позбавлений банківської ліцензії та перебував у процедурі ліквідації, яка вимагає вчинення дій із метою максимального задоволення інтересів кредиторів банку, зокрема його вкладників.

У наведеній постанові Великої Палати Верховного Суду також зазначено, що відступлення права вимоги може відбуватись, зокрема, на підставі договору купівлі-продажу, дарування, міни. Якщо право вимоги відступається за плату (так званий продаж боргів), то сторони у відповідному договорі мають визначити ціну продажу цього майнового права. Можлива різниця між вартістю права вимоги та ціною його продажу може бути обумовлена ліквідністю цього майнового права та сама собою (за відсутності інших ознак) не свідчить про наявність фінансової послуги, яка надається новим кредитором попередньому.

Зміст зобов`язання, у якому відступається право вимоги (оплата за поставлений товар, надану послугу, повернення наданих коштів тощо), не впливає на оборотоздатність цього майнового права, тому не має вирішального значення для відмежування договору відступлення права вимоги від договору факторингу.

На момент укладення 18 вересня 2018 року між ПАТ «КБ «Надра» та ТОВ «ФК «Інтайм фінанс» договору №124/П/27/2008-840 купівлі-продажу (відступлення) прав вимоги за кредитним договором, за яким ТОВ «ФК «Інтайм фінанс» набуло права вимоги до ОСОБА_2 за кредитним договором №124/П/27/2008-840 від 14 березня 2008 року, банк - ПАТ «КБ «Надра» перебувало у процедурі ліквідації, оскільки Національний банк України 05 лютого 2015 року ухвалив рішення про віднесення ПАТ «КБ «Надра» до категорії неплатоспроможних, що стало підставою для запровадження тимчасової адміністрації. Надалі, 04 червня 2015 року, у межах своїх повноважень, Національний банк України ухвалив рішення про ліквідацію банку, а Фонд гарантування вкладів фізичних осіб був уповноважений здійснювати процедуру ліквідації.

Вказані відомості є загальновідомими та перебувають у вільному доступі на сайтах Національного банку України та Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, а тому ці обставини не підлягають доказуванню в силу приписів ч.3 ст.82 ЦПК України, якою передбачено, що обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

До того ж у преамбулі самого договору №124/П/27/2008-840 купівлі-продажу (відступлення) прав вимоги, укладеному 18 вересня 2018 року між ПАТ «КБ «Надра» та ТОВ «ФК «Інтайм фінанс» вказано, що договір укладено між ПАТ «КБ «Надра», ліквідація якого здійснюється на підставі Постанови Правління Національного Банку України №356 від 04 червня 2015 року «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «КБ «Надра», в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «КБ «Надра»

Тому реалізація активів ПАТ «КБ «Надра» здійснювалась на електронних торгах шляхом відступлення прав вимоги за кредитними договорами та договорами забезпечення виконання зобов`язання відповідно до норм Закону України від 23 лютого 2012 року № 4452-IV «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

У п.2.1 договору №124/П/27/2008-840 купівлі-продажу (відступлення) прав вимоги, укладеному 18 вересня 2018 року між ПАТ «КБ «Надра» та ТОВ «ФК «Інтайм фінанс», зазначено, що за цим договором в порядку та на умовах, визначених цим договором, за результатами відкритих торгів (аукціону) з продажу майнових прав, оформлених протоколом № UA-EA-2018-07-02-000110-b від 20 серпня 2018 року, складеного товарною біржею «Українська Агропромислова», первісний кредитор передає у власність, новому кредитору, а новий кредитор приймає у власність права вимоги до позичальника за кредитним договором № 124/Г1/27/2008-840 від 14 березня 2008 року з додатковими угодами/договорами (за наявності), зазначеними у додатку №1 до цього договору, включаючи права вимоги до правонаступників позичальника, спадкоємців позичальника, страховиків або інших осіб, до яких перейшли обов`язки позичальника, або які зобов`язані виконати обов`язки позичальника за кредитним договором. Новий кредитор сплачує первісному кредитору за відступлення права вимоги грошові кошти у сумі та у порядку, визначених цим договором.

Отже предметом договору №124/П/27/2008-840 купівлі-продажу (відступлення) прав вимоги, укладеному 18 вересня 2018 року між ПАТ «КБ «Надра» та ТОВ «ФК «Інтайм фінанс» було відступлення прав вимог за плату (купівля-продаж).

Метою укладення цього договору є отримання банком коштів для розрахунку зі своїми кредиторами в процедурі ліквідації.

Презюмується, що 23 травня 2019 року між ТОВ «ФК «Інтайм фінанс» і ТОВ «ФК «Ел.Ен.Груп» було укладено договір №23/05-19-1 купівлі-продажу (відступлення) прав вимоги за кредитним договором, за яким ТОВ «ФК «Ел.Ен.Груп» набуло права вимоги до ОСОБА_2 за кредитним договором №124/П/27/2008-840 від 14 березня 2008 року.

В подальшому 27 травня 2019 року між ТОВ «ФК «Ел.Ен.Груп» та ОСОБА_1 було укладено договір №27-05/019 про відступлення права вимоги за кредитним договором №124/П/27/2008-840 від 14 березня 2008 року, за яким ОСОБА_1 набув права вимоги до ОСОБА_2 за кредитним договором №124/П/27/2008-840 від 14 березня 2008 року, а саме права вимагати від ОСОБА_2 належного виконання зобов`язань за кредитним договором в сумі 480 994,99 доларів США, що еквівалентно 13 528 827 грн 77 коп.

Оскільки за своєю правовою природою договори №124/П/27/2008-840 від 18 вересня 2018 року, №23/05-19-1 від 23 травня 2019 року та №27-05/019 від 27 травня 2019 року, є договорами купівлі-продажу майнового права і таке право вимоги первинно придбавалося за результатами відкритих торгів (аукціону) з продажу майнових прав банку, під час розпродажу його активів у процедурі ліквідації з метою розрахунку з кредиторами, на виконання якого здійснена цесія, то їх сторонами можуть бути будь-які фізичні або юридичні особи.

Зазначені договори відступлення прав вимоги не містить умов, які передбачали б передання грошових коштів новим кредитором у розпорядження кредитору за плату, тобто його умови не передбачають отримання прибутку, правовідносини сторін за цим правочином не є відносинами у сфері факторингу.

Правочини №124/П/27/2008-840 від 18 вересня 2018 року, №23/05-19-1 від 23 травня 2019 року та №27-05/019 від 27 травня 2019 року за правовою природою є договорам відступлення права вимоги, укладення яких регулюється ст.ст.512-519 ЦК України, і суб`єктний склад на укладення яких не обмежений ні загальними, ні спеціальними нормами цивільного законодавства.

Тому у даному випадку наявності у ОСОБА_1 , як нового та актуального кредитора ліцензії, необхідної для здійснення фінансових послуг факторингу, не вимагається.

Аналогічного висновку у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд у постанові від 22 січня 2025 року у справі № 520/15205/17 (провадження № 61-15588св23).

Однак суд першої інстанції наведеного вище не врахував, у зв`язку з чим дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 про заміну стягувача у виконавчому провадженні з тих підстав, що він як фізична особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності достатньої для отримання прав кредитодавця доОСОБА_2 за кредитним договором №124/П/27/2008-840 від 14 березня 2008 року, де первісними кредитором було ВАТ «КБ «Надра».

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.442 ЦПК України, у разі вибуття однієї із сторін виконавчого провадження суд замінює таку сторону її правонаступником. Заяву про заміну сторони її правонаступником може подати сторона (заінтересована особа), державний або приватний виконавець.

Тлумачення ч.1 ст.512 ЦК України дозволяє стверджувати, що відступлення права вимоги є одним із випадків заміни кредитора в зобов`язанні, яке відбувається на підставі правочину. Відступлення права вимоги не є окремим видом договору, це правочин, який опосередковує перехід права. Відступлення права вимоги може відбуватися, зокрема, внаслідок укладення договору: (а) купівлі-продажу чи міни (ч.3 ст.656 ЦК України); (б) дарування (ч.2 ст.718 ЦК України); (в) факторингу (глава 73 ЦК України).

По своїй суті заміна кредитора в зобов`язанні внаслідок відступлення права вимоги є різновидом правонаступництва та можлива на будь-якій стадії процесу.

Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом України в постанові від 20 листопада 2013 року у справі № 6-122цс13.

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Крім того, ч.5 ст.442 ЦПК України передбачено, що положення ст.442 ЦК України (заміна сторони виконавчого провадження) застосуються також у випадку необхідності заміни боржника або стягувача у виконавчому листі до відкриття виконавчого провадження.

Тобто, вказана норма закону має імперативний характер, оскільки в ній прямо визначено правило поведінки, а саме заміни боржника або стягувача у виконавчому листі до відкриття виконавчого провадження, а не замінювати сторону виконавчого провадження лише у відкритому виконавчому провадженні чи за інших обставин.

Заміна сторони виконавчого провадження її правонаступником може відбуватися як при відкритому виконавчому провадженні, так і при відсутності виконавчого провадження, тобто може бути проведена на будь-якій стадії процесу. Без заміни сторони виконавчого провадження правонаступник позбавлений процесуальної можливості ставити питання про відкриття виконавчого провадження та вчиняти інші дії згідно із Законом України «Про виконавче провадження».

Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє зобов`язальних правовідносин сторін. Зміна кредитора у зобов`язанні шляхом відступлення права вимоги із зазначенням у договорі обсягу зобов`язання, яке передається на стадії виконання судового рішення, не обмежує цивільних прав учасників спірних правовідносин.

Заміна сторони виконавчого провадження правонаступником, тобто здійснення процесуального правонаступництва після набрання судовим рішенням законної сили, полягає в поширенні на правонаступників законної сили судового рішення. При цьому на правонаступників законна сила судового рішення поширюється усіма своїми правовими наслідками - незмінністю, неспростовністю, виключністю, преюдиційністю, виконуваністю.

За таких обставин, звернення правонаступника кредитора із заявою про надання йому статусу стягувача відповідає змісту ст.ст. 512, 514 ЦК України та ст. 15 Закону України «Про виконавче провадження».

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 29 березня 2021 року у справі № 2-5356/10.

Як зазначалося вище, на даний час виконавчий лист №2-13069/10 від 21 вересня 2010 року перебуває на примусовому виконанні Оболонського ВДВС і, відповідно, виконавче провадження НОМЕР_2 не завершене.

Тобто, рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 18 червня 2010 року у цивільній справі №2-13069/10 про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договором №124/П/27/2008-840 від 14 березня 2008 року, яке набрало законної сили - не виконане.

Колегія суддів враховує, що виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду та ефективного захисту сторони у справі, що передбачено ст.ст. 6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до ст.129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України і судове рішення є обов`язковим до виконання.

У п.9 ст.129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Частиною 1 ст.18 ЦПК України визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Вибуття первісного кредитора і заміна його новим не скасовує обов`язковості виконання рішення суду, при цьому реалізувати право на примусове стягнення присуджених судом сум можливо лише шляхом заміни сторони стягувача у виконавчому провадженні, оскільки новий кредитор, без вирішення питання про заміну сторони у зобов`язанні, не має права звернутись до органу державної виконавчої служби із заявою про примусове виконання рішення суду.

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 643/4902/14-ц (провадження № 61-26197св18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 201/8548/16-ц (провадження № 61-16059св18), від 15 серпня 2018 року у справі № 190/2119/14-ц (провадження № 61-20171св18) та від 15 травня 2019 року у справі № 370/2464/17 (провадження 61-39193св18).

Отже, враховуючи, що ОСОБА_1 у встановленому законом порядку набув право вимогидо ОСОБА_2 за кредитним договором №124/П/27/2008-840 від 14 березня 2008 року, де первісними кредитором було ВАТ «КБ «Надра», апеляційний суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення заяви ОСОБА_1 про заміну стягувача у виконавчому провадженні про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за цим договором та замінити стягувача ПАТ КБ «Надра» у виконавчому провадженні НОМЕР_2 з примусового виконання виконавчого листа №2-13069 від 21 вересня 2010 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «Надра» суми боргу у розмірі 1 399 796 грн 74 коп., на правонаступника цього банку - ОСОБА_1 .

Відповідно до ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що ухвала суду першої інстанції не відповідає вимогам ст.263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення заяви, що в силу ст.376 ЦПК України є підставою для скасування ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про задоволення заяви ОСОБА_1 з наведених вище підстав.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 15 листопада 2024 рокускасувати та ухвалити нове рішення.

Заяву ОСОБА_1 про заміну стягувача у виконавчому провадженні задовольнити.

Замінити стягувача публічне акціонерне товариство комерційний банк «Надра» (, місто Київ, вул. Січових Стрільців, 15) у виконавчому провадженні НОМЕР_2 з примусового виконання виконавчого листа №2-13069, виданого Шевченківським районним судом міста Києва 21 вересня 2010 року, про стягнення з ОСОБА_2 на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк «Надра» суми боргу у розмірі 1 399 796 грн 74 коп., на його правонаступника - ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ).

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Повний тест постанови складено 19 травня 2025 року.

Головуючий

Судді: