Справа № 587/917/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 травня 2025 року Сумський районний суд Сумської області у складі:

головуючого - судді - Черних О.М.

за участю секретаря судового засідання - Овчаренко М.В.

позивача - ОСОБА_1

представника позивача - ОСОБА_2

відповідачки - ОСОБА_3

представника Служби у справах дітей Сумської РДА - Комарницької С.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Суми цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_3 ( АДРЕСА_2 ), третя особа: Служба у справах дітей Сумської районної державної адміністрації (с м. Суми, вул.. Іллінська, Сумського району, Сумської області), про встановлення фактів самостійного виховання неповнолітньої дитини, перебування дитини на утриманні батька та визначення місця проживання дитини з батьком,-

встановив:

Короткий зміст позовних вимог

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом до ОСОБА_3 . Свої позовні вимоги обґрунтував тим, що він проживав однією сім`єю з ОСОБА_3 , перебували у шлюбі з 23.09.1995 до 20.06.2024. За час спільного проживання у них народився син - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . На даний час, син проживає з ним. Вказав, що відповідачка з 2023 року віддалилась від сина, не провідує останнього, не приймає участі у його вихованні та утриманні. Вказав, що відповідно до судового наказу з відповідачки стягуються аліменти на утримання сина, проте вона неналежним чином їх не сплачує, внаслідок чого утворилась заборгованість в розмірі 10559,82 грн. Крім того, зазначив, що і до теперішнього часу вони не дійшли згоди щодо місця проживання сина. А тому просив суд визначити місце проживання сина разом ним за місцем його проживання: АДРЕСА_1 та встановити факти самостійного виховання неповнолітньої дитини та перебування дитини на утриманні батька.

В судовому засіданні позивач та його представник - адвокат Руденко Л.Д.

позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити, при цьому вказали, що встановлення фактів позивачу необхідно для забезпечення захисту прав неповнолітнього сина.

Відповідачка не заперечувала проти задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Представник третьої особи Комарницька С.С. позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити.

Позиція суду

Суд, оцінивши матеріали справи за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні доказів приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

ОСОБА_1 та ОСОБА_3 є батьками ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 (а.с.6).

ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 (а.с. 8).

Рішенням Сумського районного суду Сумської області від 20.06.2024 року шлюб між сторонам розірвано (а.с. 8-9).

Згідно Постанови державного виконавця Сумського відділу державної виконавчої служби у Сумському районі Сумської області відкрито виконавче провадження з приводу примусового виконання судового наказу Сумського районного суду Сумської області № 587/3852/24 від 05.11.2024 року про стягнення аліментів з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 на утримання дитини - ОСОБА_6 (а.с.9)

Згідно довідки державного виконавця Сумського відділу державної виконавчої служби у Сумському районі Сумської області № 5082 від 05.02.2025 у ОСОБА_3 заборгованість зі сплати аліментів станом на 05.02.2025 складає 10559 грн 82 коп. (а.с.7)

Згідно довідки Верхньосироватської сільської ради Сумського району Сумської області про реєстрацію, ОСОБА_1 дійсно зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , разом з ним проживає та зареєстрований його син - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 14).

Згідно довідки Державного професійно-технічного закладу «Сумське вище професійне училище будівництва і дизайну» ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 , навчається в Державному професійно-технічного закладу «Сумське вище професійне училище будівництва і дизайну» ІІІ атестаційного рівня з 01.09.2024 по 30.03.2028 року. Денна форма навчання (а.с. 13).

Згідно довідок № 11/09-14 від 19.06.2024 року та № 12/09-14 від 10.02.2025 року Верхньосироватської сільської ради Сумського району Сумської області ОСОБА_3 з березня 2023 року у вихованні сина - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , участі не приймає, не займається його навчанням (а.с. 13-14).

Згідно довідки № 04-12/228 від 02.07.2024 року опорного закладу Верхньосироватського ліцею Верхньосироватської сільської ради ОСОБА_3 з березня 2023 року не відвідувала навчального закладу та не брала ніякої участі у вихованні сина - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 15).

Згідно актів обстеження проживання від 17.02.2025 року та 15.05.2025 року зафіксовано те, що матір неповнолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в АДРЕСА_1 разом з сином не проживає. Дитина забезпечена усім необхідним для комфортного проживання, навчання та проведення дозвілля (а.с.16, 63).

ОСОБА_7 на праві власності належить житловий будинок АДРЕСА_1 , що підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину за законом та витягом з Державного реєстру прав на нерухому майно про реєстрацію права власності (а.с. 59-60).

Згідно довідки КНП «Центральної амбулаторної загальної практики - сімейної медицини» Верхньосироватської сілької ради Сумського району Сумської області на прийом ОСОБА_4 , зазвичай звертається із батьком - ОСОБА_1 (а.с. 62).

Нормативно-правове обґрунтування

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування покладений на сторони.

Дослідивши та оцінивши досліджені судом докази у справі у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

У відповідності до ч.1 статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Стаття 161 СК України передбачає, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Відповідно до ч.4 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Матеріали справи свідчать, що ІНФОРМАЦІЯ_3 у сторін народився син - ОСОБА_4 . Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 23.09.1995 по 20.06.2024 реєстрації шлюбу.

Як вказує позивач, на даний час син залишився проживати разом з ним АДРЕСА_1 . При цьому в судовому засіданні було встановлено, що відповідачка з цього приводу не заперечує.

Згідно ст. 141 СК України батьки мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Згідно ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Відповідно до ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Законодавством визначено права та обов`язки батьків щодо виховання дитини, при цьому пріоритетним та принциповим визначенням є інтереси дитини, що вони повинні бути непорушними в незалежності від стосунків батьків між собою.

Згідно зі ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

Відповідно до ст. 161 СК України у випадку, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Відповідно до ч. 3 ст. 29 ЦК України Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає, …якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом.

Місце проживання дитини цього віку визначається за згодою батьків. При цьому не має значення, чи знаходяться батьки у шлюбі між собою, чи проживають вони спільно. Крім того, питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини.

Стаття 19 СК України передбачає, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним, обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою (ч. 4).

З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що в тому разі, якщо батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини.

Відповідно до ст. ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, держави-учасниці докладають усіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки, або, у відповідних випадках, законні опікуни, - несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У п. 1 ст. 9 вказаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують право дитини не розлучатися з обома батьками усупереч їх бажанню, за винятком випадків, якщо в разі компетентні органи, згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно ухвалити рішення щодо місця проживання дитини.

В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що вирішують питання соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції).

Проте при вирішенні вказаного питання, що стосується дитини, яка досягла 14 років, то закон не передбачає можливості вирішення такого спору органом опіки та піклування або судом, оскільки в цьому випадку слід керуватися частиною третьою статті 160 СК України та положеннями частини другої статті 29 ЦК України.

Суд звертає увагу на те, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , отже встановлено, що на час звернення до суду з позовом та розгляду справи у суді йому виповнилося 16 років. Отже, в силу вищенаведених норм чинного законодавства він може вільно обирати собі місце проживання з кимось із батьків, які мають у власності житлові приміщення. Суд не може визначати місце проживання дитини, яка досягла 14 років за позовом когось із батьків, оскільки таке право вибору місця проживання надано законом самій дитині. Приймаючи до уваги викладене, враховуючи положення частини другої статті 29 ЦК України та частини третьої статті 160 СК України, суд вважає, що підстави для визначення судом місця проживання дитини, якій виповнилось 16 років, відсутні, а тому у задоволенні позовних вимог щодо визначення місця проживання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , необхідно відмовити. Наведене узгоджується з правовими висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 25 січня 2018 року у справі № 537/5119/15-ц (провадження № 61-1229св18), від 28 січня 2021 року у справі № 753/6498/15 (провадження № 61-10851св20), від 28 вересня 2022 року у справі № 686/18140/21 (провадження № 61-6611св22)».

Окрім позовної вимоги про встановлення місця проживання дитини в позовних вимогах ставиться питання щодо встановлення юридичних фактів.

Відповідно до ст. 315 ЦПК перелік юридичних фактів, що підлягають встановленню в судовому порядку не є вичерпним. У судовому порядку можуть бути встановлені й інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не передбачено іншого порядку їх встановлення, зокрема встановлення факту батьківства, володіння будинком на праві власності тощо.

Разом з тим, важливе значення має вимога про обов`язкове зазначення у заяві мети встановлення юридичного факту, оскільки мета дає можливість зробити висновок, чи дійсно цей факт є юридичним і чи тягне він правові наслідки. У заяві необхідно також вказати причини неможливості одержання або відновлення документів, що посвідчують цей факт, та навести докази його існування. З урахуванням зазначеної в заяві мети, суд визначає коло осіб, які можуть бути залучені до участі у справі.

Суд звертає увагу на те, що пунктом 2 частини 1 статті 164 Сімейного кодексу України передбачено, що батьки можуть бути позбавлені батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Абзацом 1 і 2 пункту 16 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення батьківських прав» встановлено, зокрема, що особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розглядати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Висновки суду.

Враховуючи, що у судовому засіданні встановлено, що на час розгляду справи ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , виповнилось 16 років і він, в силу норм чинного законодавства, може вільно обирати собі місце проживання з кимось із батьків, які мають у власності житлові приміщення, суд вважає, що в цій частині позовні вимоги не підлягають задоволенню

Крім того, суд вважає, що встановлення таких юридичних фактів як самостійного виховання неповнолітньої дитини, перебування (знаходження) дитини на утриманні батька є невірним способом захисту прав дитини, оскільки саме такі факти є предметом доказування у разі позбавлення батьківських прав і несуть інші юридичні наслідки.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 10-13, 81, 89, 263, 265, 315-319 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_3 ( АДРЕСА_2 ), третя особа: Служба у справах дітей Сумської районної державної адміністрації (с м. Суми, вул.. Іллінська, Сумського району, Сумської області), про встановлення фактів самостійного виховання неповнолітньої дитини, перебування дитини на утриманні батька та визначення місця проживання дитини з батьком - відмовити.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити рішення суду повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Сумського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя О.М. Черних