Справа № 467/1577/24
РІШЕННЯ

іменем України

"19" травня 2025 р. Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області у складі головуючого - судді Вуїва О.В.,

за участю секретаря судового засідання Москаленко С.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Вознесенську цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2024 року ТОВ «Споживчий центр» звернулося до Арбузинського районного суду Миколаївської області з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, у якому вказувало, що 04 травня 2023 року ТОВ «Споживчий центр» уклало з ОСОБА_1 кредитний договір №04.05.2023-100001348.

Відповідно до договору ТОВ «Споживчий центр» зобов`язалося надати та надало ОСОБА_1 кредит у розмірі 7 000 грн з загальним строком користування коштами протягом 56 днів з дня надання (з правом продовження цього строку), з первинним строком користування кредитом у 14 днів з дня його надання (період кредитування продовжується кожні 14 днів), а відповідачка зобов`язалася вчасно повернути кредит, а також сплачувати проценти за користування ним за пільговою процентною ставкою у розмірі 1,2 % за кожен день користування коштами (сплачується протягом первинного періоду користування кредитом та протягом періоду «Економ»), а також проценти за стандартною ставкою у розмірі 1,5 % за кожен день користування кредитом протягом загального періоду, а також комісію за надання кредиту у розмірі 15 % від суми кредиту.

У разі прострочення виконання позичальницею грошового зобов`язання остання зобов`язалася сплачувати на користь кредитодавця неустойку у розмірі 70 грн за кожен день прострочення, а також відповідно до ст. 625 ЦК України сплатити 438 % річних за період прострочення.

07 травня 2023 року на підставі заяви ОСОБА_1 позичальниці продовжено термін користування кредитом до 12 липня 2023 року.

Проте позичальниця свої зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконала, у зв`язку з чим станом на 16 жовтня 2024 року виникла заборгованість у загальному розмірі 13 636,06 грн, у тому числі:

-заборгованість за кредитом 7 000 грн;

-заборгованість за процентами (нарахованими за період з 04 травня 2023 року до 28 червня 2023 року) 5 586,06 грн;

-заборгованість за комісією за надання кредиту 1 050 грн.

Вказану заборгованість позивач просив стягнути з відповідачки у повному обсязі.

Ухвалою судді Арбузинського районного суду Миколаївської області від 21 жовтня 2024 року справу передано на розгляд за підсудністю до Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області.

Ухвалою Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 15 листопада 2024 року відкрито провадження у справі та справу призначено до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.

28 лютого 2025 року від представниці відповідачки Петрини О.В. надійшов відзив на позовну заяву, у якому остання позовні вимоги не визнала та просила відмовити у задоволенні позову, вказуючи на те, що:

- матеріали справи не містять доказів видачі позичальниці кредиту (перерахування ТОВ «Споживчий центр» кредитних коштів на рахунок ОСОБА_1 ). При цьому вказувала, що долучена позивачем копія квитанції про перерахування кредиту в розмірі 7 000 грн не відповідає вимогам закону та не підтверджує здійснену операцію, оскільки не містить необхідних реквізитів (повного імені особи, на рахунок якої здійснено зарахування коштів та її реєстраційного номера облікової картки платника податків, повного номера банківської картки, на який здійснено перерахування коштів). Також у відзиві звертала увагу суду на те, що на час укладення кредитного договору відповідачка не користувалася зазначеним в кредитному договорі номером телефону, за допомогою якого було укладено правочин, а також не є власницею банківської картки, на яку відбулося зарахування кредитних коштів;

- позивач не довів наявності та розміру заборгованості за кредитним договором, оскільки не надав суду належним чином оформлену виписку з особового рахунку позичальниці, яка є єдиним документом, що підтверджує наявність та розмір боргу за кредитним договором.

05 березня 2025 року від представниці позивача ОСОБА_2 надійшла відповідь на відзив на позовну заяву, у якій представниця позивача позовні вимоги підтримала у повному обсязі, вказуючи на те, що матеріали справи містять усі необхідні докази на підтвердження укладення між сторонами кредитного договору та узгодження його умов, а також перерахування кредитних коштів на зазначену у договорі банківську платіжну картку, розмір заборгованості повністю підтверджений та не спростований іншою стороною, а тому така заборгованість підлягає стягненню в повному обсязі.

В судове засідання представниця позивача Чайка І.В. не з`явилася, проте у відповіді на відзив просила про розгляд справи без її участі.

Відповідачка ОСОБА_1 та її представниця Петрина О.В. в судове засідання не з`явилися, проте від представниці відповідачки надійшла заява про розгляд справи без її участі.

Суд вважав можливим провести розгляд справи без участі відповідачки та представників сторін, оскільки матеріали справи містять достатньо інформації та доказів для вирішення спору.

Дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наявних у ній доказів, суд прийшов до наступного.

Зокрема, суд встановив, що 04 травня 2023 року ТОВ «Споживчий центр» уклало з ОСОБА_1 кредитний договір №04.05.2023-100001348.

Відповідно до договору ТОВ «Споживчий центр» зобов`язалося надати ОСОБА_1 кредит у розмірі 7 000 грн з загальним строком користування коштами протягом 56 днів з дня надання (з правом продовження цього строку), з первинним строком користування кредитом у 14 днів з дня його надання (період кредитування продовжується кожні 14 днів), а відповідачка зобов`язалася вчасно повернути кредит, а також сплачувати проценти за користування ним за пільговою процентною ставкою у розмірі 1,2 % за кожен день користування коштами (сплачується протягом первинного періоду користування кредитом та протягом періоду «Економ»), а також проценти за стандартною ставкою у розмірі 1,5 % за кожен день користування кредитом протягом загального періоду, а також комісію за надання кредиту у розмірі 15 % від суми кредиту.

У разі прострочення виконання позичальницею грошового зобов`язання остання зобов`язалася сплачувати на користь кредитодавця неустойку у розмірі 70 грн за кожен день прострочення, а також відповідно до ст. 625 ЦК України сплатити 438 % річних за період прострочення.

07 травня 2023 року на підставі заяви ОСОБА_1 позичальниці продовжено термін користування кредитом до 12 липня 2023 року.

Згідно ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Стаття 627 ЦК України передбачає, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів Цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

При цьому, згідно ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною (ст. 638 ЦК України).

Згідно ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі.

Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 207 ЦК України (в редакції, чинній на час укладення договору) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів, або іншим чином врегульовується порядок його використання сторонами.

Згідно ч. 2 ст. 639 ЦК України якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.

З матеріалів справи вбачається, що ТОВ «Споживчий Центр» та ОСОБА_1 з дотриманням положень ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» уклали між собою кредитний договір в електронній формі, узгодили у ньому усі істотні умови, відповідно до ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» позичальниця підписала договір за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором та продублювала його власноручним підписом в електронному вигляді.

З долученого до справи відзиву представниці відповідачки ОСОБА_3 на позовну заяву не вбачається оспорення стороною відповідачки самого факту укладення та підписання ОСОБА_1 кредитного договору.

При цьому, зі змісту відзиву та інших матеріалів справи вбачається, що укладення (у тому числі підписання) кредитного договору дійсно відбулося за допомогою належного відповідачці номера телефону. Твердження сторони відповідачки про те, що на час укладення кредитного договору ОСОБА_1 не користувалася зазначеним абонентським номером, не підтверджено жодними доказами. Також відсутні жодні докази, що вказаний номер був втрачений відповідачкою, викрадений у неї, вибув з її володіння іншим чином. Тому використання вказаного (належного відповідачці) абонентського номера для укладення правочину у сукупності з іншими документами, за допомогою яких було ідентифіковано позичальницю (копією паспорта, копією Витягу з державного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання (а.с. 8, 23-24)), здійснення за допомогою вищевказаного абонентського номера алгоритму дій, направлених на укладення та підписання кредитного договору (а.с. 5, 57) підтверджують факт укладення між сторонами кредитного договору.

Таким чином, ОСОБА_1 набула статусу, прав та обов`язків позичальниці у кредитних правовідносинах з ТОВ «Споживчий Центр».

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення щодо договору позики, якщо інше не встановлено законом і не випливає із суті кредитного договору.

Водночас ч. 2 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» передбачено можливість встановлення кредитодавцем додаткових комісій, пов`язаних з наданням, обслуговуванням та поверненням кредиту, які включаються до загальних витрат за споживчим кредитом.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст.ст. 611, 612, 623-625, 1049, 1050 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцю позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

В разі несвоєчасного повернення позики або її чергової частини (прострочення боржника) він не звільняється від обов`язку виконання зобов`язання, зокрема повинен повернути суму позики разом з процентами та іншими нарахуваннями, відшкодувати позикодавцю збитки та сплатити неустойку.

З копії квитанції АТ КБ «ПриватБанк» від 04 травня 2023 року вбачається, що ТОВ «Споживчий центр» повністю виконало взяті на себе зобов`язання перед позичальницею шляхом перерахування кредитних коштів через платіжну систему LiqPay у розмірі 7 000 грн на зазначену в заявці на отримання кредиту банківську картку № НОМЕР_1 (а.с. 10, 15-16).

Доводи про невідповідність квитанції вимогам закону та не підтвердження вказаним документом розрахункової операції є хибними, оскільки вказаний банківський документ містить усі необхідні реквізити для ідентифікації та підтвердження виконання операції з переказу коштів за кредитним договором №04.05.2023-100001348.

Та обставина, що зазначена відповідачкою у заявці на видачу кредиту банківська картка № НОМЕР_1 не належить останній, що підтверджується відповіддю АТ «Акцент-Банк» від 22 квітня 2025 року №20.1.0.0.0/7-20250416/0462 (а.с. 75), не свідчить про невиконання кредитодавцем умов кредитного договору, оскільки переказ коштів був ініційований та виконаний на картку за зазначеними позичальницею реквізитами.

Згідно з ч.ч. 1, 5-6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас, цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц, від 16 листопада 2021 року у справі № 904/2104/19).

При цьому, Велика Палата Верховного Суду зазначала, що покладений на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність передбачає, що висновки суду можуть будуватися на умовиводах про те, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

Кожна із сторін судового спору самостійно визначає докази, які, на її думку, належним чином підтверджують або спростовують заявлені позовні вимоги. Суд з дотриманням вимог щодо всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів визначає певну сукупність доказів, з урахуванням їх вірогідності та взаємного зв`язку, які, за його внутрішнім переконанням, дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, що входять до предмета доказування. Сторона судового спору, яка не погоджується з доводами опонента, має їх спростовувати шляхом подання відповідних доказів, наведення аргументів, надання пояснень тощо. Інакше принцип змагальності, задекларований у ст. 13 ЦПК України, втрачає сенс.

В судовому засіданні було встановлено обставини, які підтверджують як факт укладення між сторонами кредитного договору, так і факт перерахування коштів на банківську картку, зазначену позичальницею у кредитному договорі, які належним чином не спростовані.

Сторона відповідачки в судовому засіданні, заперечуючи проти отримання кредитних коштів, не надала суду відповідних доказів на підтвердження своїх заперечень щодо не проведення ТОВ «Споживчий центр» операцій на зазначений у кредитному договорі рахунок (банківську картку), а тому в ОСОБА_1 виникли кредитні зобов`язання перед позивачем.

Судом також встановлено, що позичальниця свої зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконала, у зв`язку з чим станом на 16 жовтня 2024 року виникла заборгованість у загальному розмірі 13 636,06 грн, у тому числі:

-заборгованість за кредитом 7 000 грн;

-заборгованість за процентами (за період з 04 травня 2023 року до 28 червня 2023 року) 5 586,06 грн;

-заборгованість за комісією за надання кредиту 1 050 грн.

Вказана заборгованість (зокрема щодо нарахування договірних процентів) повністю узгоджується з умовами договору, зокрема з погодженими сторонами розміром процентної ставки та строком кредитування.

Водночас, суд повторює, що згідно ч. 2 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» передбачено можливість встановлення кредитодавцем у межах споживчого кредитування додаткових комісій, пов`язаних з наданням, обслуговуванням та поверненням кредиту, які включаються до загальних витрат за споживчим кредитом. Будь-яких обмежень щодо можливості встановлення комісії за надання кредиту (на відміну від комісії за обслуговування кредиту, яка регулюється спеціальними правилами встановлення та відповідними обмеженнями) вказаний Закон не містить.

Вказана заборгованість підтверджується відповідним розрахунком, який не спростований, не оспорений, стороною відповідачки не надано власного розрахунку заборгованості.

Твердження відзиву на позов про те, що позивач не надав суду належним чином оформлену виписку з особового рахунку позичальниці, яка є єдиним документом, що підтверджує наявність та розмір боргу за кредитним договором, суд вважає хибними у зв`язку з наступним. Законодавство України не містить окремого визначення «виписка з рахунку» як юридичного терміну. Однак, згідно із Законом України «Про банки та банківську діяльність» банки зобов`язані надавати своїм клієнтам інформацію про операції на їхніх рахунках, і виписка з рахунку є одним із способів цього надання. Виписка по рахунку (або банківська виписка) - це зведений документ, який відображає рух коштів на банківському рахунку, тобто усі операції по банківському рахунку (включаючи зняття та повернення коштів, нарахування та сплату процентів, комісій, неустойки тощо). Така виписка формується та видається банківською установою. Проте ТОВ «Споживчий центр» не є банківською установою, а тому вказані правила на нього не розповсюджуються.

За таких обставин, встановлена судом заборгованість за кредитним договором на підставі ст.ст. 526, 530 ЦК України підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Споживчий центр» у повному обсязі.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідачки на користь позивача також підлягають стягненню понесені останнім судові витрати, а саме 2 422,40 грн судового збору.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 141, 258, 259, 263-265 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити повністю.

Стягнути з ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» (01032, м. Київ, вул. Саксаганського, 133-А; ) заборгованість за кредитним договором №04.05.2023-100001348 від 04 травня 2023 року, що утворилася станом на 16 жовтня 2024 року, а саме: заборгованість за кредитом у розмірі 7 000 (сім тисяч) гривень; заборгованість за процентами за користування кредитом (за період з 04 травня 2023 року до 28 червня 2023 року) у розмірі 5 586 (п`ять тисяч п`ятсот вісімдесят шість) гривень 06 копійок, заборгованість за комісією за надання кредиту у розмірі 1 050 (одна тисяча п`ятдесят) гривень, а всього в загальному розмірі 13 636 (тринадцять тисяч шістсот тридцять шість) гривень 06 копійок, а також в повернення 2 422 (дві тисячі чотириста двадцять дві) гривні 40 копійок судового збору.

Рішення може бути оскаржене до Миколаївського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його складення.

Суддя: О.В. Вуїв