РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 травня 2025 року

м. Рівне

Справа № 569/21942/23

Провадження № 22-ц/4815/542/25

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Гордійчук С.О.

суддів: Боймиструка С.В., Шимківа С.С.,

секретар судового засідання : Ковальчук Л.В.

учасники справи:

позивач-відповідач: ОСОБА_1

відповідач-позивач: ОСОБА_2

розглянула в порядку спрощеного позовного провадження в м. Рівне апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 15 січня 2025 року, ухваленого в складі судді Першко О.О., повний текст рішення виготовлено 24 січня 2025 року, у справі № 569/21942/23

в с т а н о в и в :

У жовтні 2023 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.

Позов мотивований тим, що 05 грудня 2003 року між ним та відповідачем було укладено шлюб. В період перебування у шлюбі ними у спільну сумісну власність була набута квартира за адресою: АДРЕСА_1 , яка зареєстрована за відповідачем. В зв`язку з тим, що квартира придбана ними за спільні кошти під час перебування в шлюбі, він вважає її спільною сумісною власністю подружжя. 12 грудня 2023 року позивач збільшив позовні вимоги, в якій він просить визнати за ним та відповідачем ідеальні частки на автомобіль «FORD», модель «FOCUS», 2011 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 , об`ємом двигуна 1388 см3, по 1/2 кожному, залишити вказане майно в їхній спільній частковій власності. Вказує, що автомобіль придбано в період шлюбу 26 лютого 2011 року, на який відповідач не визнає його права спільною сумісної власності.

Просив суд визнати за ним та відповідачем ідеальні частки на квартиру АДРЕСА_2 та на автомобіль «FORD», модель «FOCUS», 2011 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 , об`ємом двигуна 1388 см 3 по 1/2 кожному, залишити вказане майно в їхній спільній частковій власності.

06 лютого 2024 року ОСОБА_2 звернулася із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання майна придбаного під час шлюбу особистою приватною власністю.

Позов мотивує тим, що до реєстрації шлюбу, 03 вересня 2003 року нею було продано за 8 000 дол. США належне їй індивідуально на праві власності нерухоме майно, розташоване за адресою: АДРЕСА_3 . 22 червня 2004 року нею було придбано в м. Рівне, за вищевказані належні їй грошові кошти, квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . Ринкова вартість спірної квартири на момент придбання складала 11 000 дол. США, в тому числі додатково були витрати за нотаріальні послуги, оплата послуг ріелтора, державного мита, податки та інші організаційні питання пов`язані з придбанням квартири в м. Рівне.

За таких обставин, на придбання спірної квартири нею було залучено 3 000 дол. США її власних дошлюбних коштів від продажу квартири у Луганській області, та додатково нею було залучено кредитні кошти в сумі 4 260 дол. США. Вказані кредитні кошти, гасились нею за рахунок грошових коштів, які їй індивідуально давав її брат ОСОБА_3 . В подальшому, у 2011 році за кредитні кошти нею під час шлюбу було придбано автомобіль марки «FORD», моделі «FOCUS», реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2011 року випуску. Кредитні зобов`язання нею також гасились не за кошти з сімейного бюджету, а за кошти, які їй надавав брат ОСОБА_3 .

Просила суд визнати її особистою приватною власністю квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , та визнати її особистою приватною власністю автомобіль «FORD», модель «FOCUS», 2011 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 , який було придбано під час шлюбу за кредит, який гасився за кошти брата ОСОБА_3 .

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 15 січня 2025 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя задоволено.

В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнано за ОСОБА_1 право власності на: 1/2 частку квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; 1/2 частку транспортного засобу марки «FORD», моделі «FOCUS», 2011 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 .

В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнано за ОСОБА_2 право власності на: 1/2 частку квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; 1/2 частку транспортного засобу марки «FORD», моделі «FOCUS», 2011 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 .

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна придбаного під час шлюбу особистою приватною власністю відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що спірне майно набуте сторонами в період зареєстрованого шлюбу та є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, а отже, відповідно до вимог статті 60 Сімейного Кодексу України підлягає поділу між ними, виходячи з правил рівності часток подружжя у спільному майні. Суд зазначив, що відповідач-позивач не довела належними та допустимими доказами, що нерухоме майно було придбано нею за особисті кошти, атому воно не може бути визнано її особистою приватною власністю.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідач-позивач ОСОБА_2 посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове рішення яким в задовольнити її зустрічні вимоги.

Вказує, що суд не врахував, що ОСОБА_1 кошти на погашення кредиту не вносив, а нею одноособово, коштами надані їй братом, за цей період було внесено кошти на погашення основного боргу за кредитом.

Крім того, суд залишив поза увагою те, що відповідач будь яких доказів походження коштів на придбання квартири не надав, як і не довів факт існування спільних коштів на придбання спірного майна. Вказує, що чоловік про добробут сім`ї не дбав, зловживав алкоголем, ухилявся від утримання дитини та витрачав спільне майно на шкоду інтересам сім`ї.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач-позивач ОСОБА_1 вважає рішення суду законним та обґрунтованим, просить залишити його без зміни, а скаргу без задоволення.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Статтею 352 ЦПК України передбачено, що підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам судове рішення відповідає.

Установлено, що сторони з 05 грудня 2003 року по 06 березня 2024 року перебували в зареєстрованому шлюбі.

03 вересня 2003 року ОСОБА_2 відчужено однокімнатну квартиру, площею 38,3 м. кв, за адресою: АДРЕСА_3 , а також 04 вересня 2003 року ОСОБА_1 відчужено однокімнатну квартиру, площею 30,3 м. кв, за адресою: АДРЕСА_4 що слідує з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта №360532117 від 29 грудня 2023 року та №383707511 від 20 червня 2024 року відповідно.

Згідно договору купівлі-продажу від та витягу з Державного реєстру правочинів від 22 червня 2004 року відповідач-позивач ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_2 , яку придбано за 13 379 грн 00 коп., які отримані продавцями від покупця під час оформлення договору. Сторони підтверджують факт повного розрахунку за продану квартиру.

Перед укладенням вказаного договору 22 червня 2004 року ОСОБА_1 була надана заява приватному нотаріусу Рівненського міського нотаріального округу Онофрейчук С.Й., посвідчена приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Онофрейчук С.Й., зареєстрована в реєстрі за №3600, відповідно до якої він надав згоду на придбання його дружиною ОСОБА_2 квартири АДРЕСА_2 за 13 379 грн 00 коп., за спільні кошти подружжя.

23 червня 2004 року між ПриватБанк та ОСОБА_2 укладено Кредитний договір №ROH0G000000129, на строк по 19 червня 2014 року, у вигляді не поновлювальної кредитної лінії у розмірі 4 дол. США для придбання нерухомості про програмі «Житло в кредит» в сумі 4 266 дол. США.

В забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором №ROH0G000000129 від 23 червня 2004 року ОСОБА_2 надала в іпотеку нерухоме майно, а саме однокімнатну квартиру загальною площею 34,3 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до п. 10 Договору іпотеки сторонами визначено, що вартість предмета іпотеки складає 37 240 грн 00 коп.

Відповідно до п. 11.5 Договору іпотеки предмет іпотеки перебуває у спільній власності і переданий в заставу за згодою співвласника.

Згідно відповіді ПАТ КБ «ПриватБанк» від 28 листопада 2024 року №20.1.0.0.0/7-241125/45270-БТ заборгованості за кредитним договором №ROH0G000000129 від 23 червня 2004 року немає, дата закриття кредиту 07 жовтня 2010 року.

Окрім того, 24 лютого 2011 року ОСОБА_2 укладено Договір купівлі-продажу автомобіля марки «Форд», моделі «Фокус», за 129 900 грн 00 коп.

02 березня 2011 року між ПАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_2 укладено Кредитний договір №CL113600, відповідно до якого ОСОБА_2 надані кредитні кошти у сумі 90 930 грн 00 коп. на придбання автомобіля марки «FORD», моделі «FOCUS», 2011 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , зі сплатою відсотків за користування кредитом до 25 лютого 2016 року.

Станом на 26 лютого 2016 року кредит згідно Кредитного договору №CL113600 від 02 березня 2011 року сплачений повністю.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).

Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна чи майнових прав, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті чи оформлені (див. зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 січня 2024 року у справі № 755/12204/18 (провадження № 61-2401св21)).

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Отже, у сімейному законодавстві діє принцип спільності майна подружжя та частки чоловіка і дружини є рівними.

За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя.

Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц (провадження № 61-2446св18), від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц (провадження № 61-8518св18) та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18), від 22 лютого 2022 року у справі № 642/8107/14-ц (провадження № 14-108звц21), від 14 лютого 2023 року у справі № 759/864/20 (провадження № 61-10998св21).

Згідно з частиною четвертою статті 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

До складу майна, що підлягає поділу включається спільне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, у тому числі яке знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 12 червня 2023 року у справі № 712/8602/19 (провадження № 61-14809сво21)).

Статтями 70, 71 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

У справі, яка переглядається, презумпція спільності права власності подружжя на придбане в період шлюбу майно не спростована.

З матеріалів справи вбачається, що спірне майно набуте сторонами у період перебування у зареєстрованому шлюбі за спільні кошти та за кредитні кошти отримані ОСОБА_2 за кредитним договором №ROH0G000000129 від 23 червня 2004 року та №CL113600 від 02 березня 2011 року були використані на придбання спірної квартири та автомобіля, оскільки майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Відповідач-позивач не довела, що квартиру було придбано частково за її особисті кошти отримані від проданої квартири та кредитні кошти, що є її процесуальним обов`язком. Крім того, судом враховано, що ОСОБА_2 не надано належних і допустимих доказів на підтвердження факту погашення зобов`язань за кредитним договором за особисті кошти надані їй братом ОСОБА_3 .

Таким чином, суд дійшов правильного висновку, про те, що спірна квартира та автомобіль є об`єктом спільної сумісної власності колишнього подружжя, так як придбані сторонами за час шлюбу, а оскільки презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 не спростована, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про визнання права власності на спірну квартиру та автомобіль по 1/2 частині за кожним.

Аргументи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_2 самостійно здійснювала погашення кредитів за кошти надані їй братом ОСОБА_3 , є безпідставними, оскільки здійснення погашення кредиту, який був використаний в інтересах сім`ї, є спільним обов`язком подружжя.

Тільки за наявності непогашеного зобов`язання за кредитним зобов`язанням, таке має бути враховано при поділі майна подружжя, оскільки у подружжя, окрім права спільної сумісної власності на отримані грошові кошти та одержану за рахунок останніх квартиру, внаслідок укладення кредитного договору, також виникає зобов`язання в інтересах сім`ї у вигляді повернення кредитних коштів, виконання якого подружжя здійснює як солідарні боржники.

Зазначений правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі № 6-486цс16 та від 14 вересня 2016 року у справі № 6-539цс16.

Суд першої інстанції дав належну оцінку усім доводам і доказам ОСОБА_2 , на які вона посилається, спростовуючи презумпцію спільності цього майна та, з урахуванням встановлених обставин і доказів, які підтверджують спільність набутого під час шлюбу майна, недоведення факту придбання цього майна за її особисті кошти, в тому числі, що кредит за квартиру та автомобіль було виплачено коштами, які за своєю природою, є її особистими коштами, а не спільним майном подружжя, дійшов обґрунтованих висновків про відмову у задоволенні заявленого нею зустрічного позову.

Під час дослідження доказів та встановлення фактів у справі судом першої інстанції не були порушені норми процесуального права, правильно застосовані норми матеріального закону, тому рішення є законними і обґрунтованими.

Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності.

На підставі частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з положеннями статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі ухвалити рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Інші доводи апеляційної скарги, колегією суддів розцінюються критично і до уваги не приймаються, оскільки не знайшли свого підтвердження і зводяться лише до переоцінки доказів, яким судом першої інстанції надано належну правову оцінку та до тлумачення норм права на розсуд апелянта, однак при цьому не ґрунтуються на нормах діючого законодавства та жодним чином не спростовують висновків суду, викладених в рішенні.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Згідно статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381- 384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 15 січня 2025 року залишити без зміни.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складений 22 травня 2025 року.

Головуючий : Гордійчук С.О.

Судді : Боймиструк С.В.

Шимків С.С.