Провадження № 22-ц/802/389/25 Доповідач: Осіпук В. В.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 квітня 2025 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Осіпука В. В.,

суддів - Матвійчук Л. В., Федонюк С. Ю.

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Процент» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20 січня 2025 року,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2024 року ТзОВ «Фінансова компанія «Процент» звернулося в суд із зазначеними позовом.

Покликалось на те, що 08 жовтня 2023 року між товариством та відповідачем ОСОБА_1 , було укладено кредитний договір № 675-591-1. За умовами якого позичальник отримав кредит 5000 грн, строком на 365 днів до 07 жовтня 2024 року, зі сплатою за користування кредитом процентів у розмірі 3,5 % від суми кредиту за кожен день користування.

Також позивач вказував, що відповідач ОСОБА_1 підтвердив свою згоду на запропоновані товариством умови кредитного договору, підписавши цей договір через електронне повідомлення-одноразовий ідентифікатор та отримавши кредитні кошти на вказаний ним же рахунок. Однак відповідач свої зобов`язання за кредитним договором не виконав, у зв`язку із чим, станом на 20 липня 2024 року, виникла заборгованість по нарахованим та не сплаченим процентам на загальну суму 50050 грн, яку позивач ТзОВ «Фінансова компанія «Процент» просив стягнути з відповідача ОСОБА_1 на свою користь та відшкодувати йому понесені судові витрати по сплаті судового збору і на правову допомогу.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20 січня 2025 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТзОВ «Фінансова компанія «Процент» заборгованість за кредитним договором № 675-591-1 від 08 жовтня 2023 року по нарахованим та несплаченим процентам в розмірі 50050 грн, за період з 30 жовтня 2023 року по 20 липня 2024 року. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТзОВ «Фінансова компанія «Процент» 3000 грн понесених витрат на професійну правничу допомогу та 2422 грн 40 коп понесених витрат по сплаті судового збору.

Вважаючи рішення суду першої інстанції незаконним, представник відповідача ОСОБА_1 ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, у якій просив його скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити та відшкодувати понесені витрати по сплаті судового збору за подання скарги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи та порушив норми матеріального права, а саме вимоги Закону України «Про споживче кредитування».

Відзив на апеляційну скаргу не подавався.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції апеляційна скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з таких підстав.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки умови вказаного кредитного договору щодо сплати відсотків за користування кредитом позичальником ОСОБА_1 належним чином не виконувались, у зв`язку із чим виникла заборгованість, яка підлягає стягненню з останнього на користь кредитодавця.

Такий висновок суду є правильний.

Встановлено, що 08 жовтня 2023 року між позивачем ТОВ «ФК «Процент» та відповідачем ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 675-591-1, у спосіб надсилання повідомлення-одноразового ідентифікатору на мобільний номер телефону належному відповідачу, який був ним зазначений в кредитному договорі, за яким останній отримав кредит у розмірі 5000 грн, строком на 365 днів до 07 жовтня 2024 року, шляхом переказу зазначених коштів на його платіжну картку, емітовану у АТ «Універсал Банк», зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 3,5 % від суми кредиту за кожен день користування, що становить 1277,5% річних (а.с. 14-17).

Також, цього ж дня, за допомогою електронного підпису з одноразовим ідентифікатором, відповідачем ОСОБА_1 було підписано додатки № 1, № 2, № 3 до кредитного договору, в яких викладені таблиця обчислення загальної вартості кредиту для споживача, графік платежів та реальна річна процентна ставка за договором, надано згоду на обробку персональних даних і відступлення права вимоги та вказані три контактні номери телефону його, як споживача фінансових послуг (а.с. 18-19).

Крім того з наявних в матеріалах справи письмових доказів, наданих на вимогу суду першої інстанції, а саме відповіді АТ «Універсал Банк» від 11 листопада 2024 року № 28436, встановлено, що даним банком на ім`я відповідача ОСОБА_1 було відкрито картковий рахунок та емітовано платіжну картку, на яку 08 жовтня 2023 року від позивача надійшли кредитні кошти в сумі 5000 грн (а.с. 45-47).

З наданого позивачем і приєднаного до матеріалів справи розрахунку, слідує, що заборгованість за кредитним договором відповідача ОСОБА_1 по несплаченим процентам за користування кредитом, станом на 20 липня 2024 року, становить 50050 грн (а.с.21-24).

Відповідно до ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст. ст. 628, 629 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства, а сам договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, до яких закон відносить умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду.

Відповідно до ч.2 ст. 638 ЦК України договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Відповідно до ч.1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі.

Відповідно до ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у тому числі електронних, а також якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку (ч.1). Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів (ч.3).

Аналізуючи викладене, слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного кодексу України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (ст.ст.205, 207 ЦК України).

Такі висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року № 127/33824/19.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно вимог ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі.

Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».

Відповідно до ст. 3 ЗУ «Про електронну комерцію» електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Відповідно до ч.3 ст.11 ЗУ «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Відповідно до ч.4 ст.11 ЗУ «Про електронну комерцію» пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах.

Відповідно до ч.5 ст.11 ЗУ «Про електронну комерцію» пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього.

Відповідно до ч.6 ст.11 ЗУ «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст.12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст.12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

Відповідно до ч.8 ст.11 ЗУ «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.

Відповідно до ст. 12 ЗУ «Про електронну комерцію» якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Отже, встановивши ті обставини, що відповідач ОСОБА_1 , підписавши кредитний договір через електронне повідомлення-одноразовий ідентифікатор, погодився з усіма його умовами, після чого отримав кредитні кошти на вказаний ним же рахунок за яким закріплена банківська картка, яку активував і використовував як платіжний засіб у різних фінансових операціях, та давши їм вірну правову оцінку, суд першої інстанції, на думку колегії суддів, дійшов вірного висновку про підставність вимог позивача та задовольнив позов останнього.

Наведені представником відповідача в апеляційній скарзі доводи щодо неправильності застосування місцевим судом норм матеріального права, а саме положень Закону України «Про споживче кредитування» щодо максимального розміру денної процентної ставки за користування кредитом, не спростовують вірних висновків суду першої інстанції та не містять підстав для скасування оскаржуваного ним рішення, а є власним суб`єктивним тлумаченням норм матеріального права та обставин справи, яким суд дав зазначену вище правову оцінку.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). Оскаржуване рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.

Щодо відшкодування судових витрат на правову допомогу у суді апеляційної інстанції, за заявою представника позивача у розмірі 3000 грн апеляційний суд дійшов слідуючого висновку.

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України у резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначається новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування судового рішення, та розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Згідно із частиною 8 статті 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Дослідивши матеріали справи колегія суддів встановила, що доказів, які б підтверджували витрати на правову допомогу, понесених позивачем ТзОВ «Фінансова компанія «Процент» в суді апеляційної інстанції надано не було.

За таких обставин у задоволенні заяви представника позивача ТзОВ «Фінансова компанія «Процент» про стягнення витрат на правову допомогу, понесених в суді апеляційної інстанції, слід відмовити.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 382, 383 ЦПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20 січня 2025 року залишити без змін.

У задоволенні клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Процент» про стягнення витрат на правничу допомогу у апеляційному суді відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини третьої статті 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді