Справа № 188/2534/24
Провадження № 2/188/803/2025
19 травня 2025 року Петропавлівський районний суд Дніпропетровської області у складі головуючого судді Бурди П.О.,
при секретарі судового засідання Бібіковій В.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Лисичанської міської військової адміністрації Сєвєродонецького району Луганської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, Департамент державної реєстрації виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області, про визнання права власності на нерухоме майно,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся до суду з позовом до Лисичанської міської військової адміністрації Сєвєродонецького району Луганської області (далі відповідач ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, Департамент державної реєстрації виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області (далі третя особа ) про визнання права власності.
Позивач обґрунтовує свої позовні вимоги тим, що йому на підставі договору дарування від 23.01.1995, посвідченого державним нотаріусом Лисичанської державної нотаріальної контори Дергільовою Н.М., та договору дарування від 16.10.1996, посвідченого приватним нотаріусом Лисичанського міського нотаріального округу Луганської області Жихар Н.П., належить житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 27,40 кв.м., житловою площею11,60 кв.м.
У зв`язку з військовою агресією позивач покинув своє місце проживання з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, окупації та виїхав з міста Лисичанськ.
Позивач звернувся із письмовою заявою до державного реєстратора прав на нерухоме майно, проте 20 червня 2024 року отримав відмову в проведенні реєстраційних дій.
Посилаючись на ст.ст. 328, 392 Цивільного кодексу (далі ЦК) України, позивач просить визнати за ним право власності на житловий будинок.
Ухвалою суду від 16 жовтня 2024 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження та призначено судовий розгляд, який неодноразово відкладався для належного повідомлення відповідача.
Позивач 19.05.2025 подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав, просить їх задовольнити, не заперечував проти ухвалення заочного рішення.
Представник третьої особи подав до суду заяву про розгляд справи без участі представника, позовні вимоги підтримав, просить їх задовольнити, не заперечував проти ухвалення заочного рішення.
Представник відповідача в судове засідання не з`явився, причина неявки суду не відома. Про дату розгляду справи відповідач повідомлений належним чином. Правом на надання відзиву на позовну заяву відповідач не скористався.
На підставі положень статей 280-281 Цивільного процесуального кодексу (далі ЦПК) України суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи та ухвалив у справі заочне рішення.
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального засобу не здійснювалось.
Згідно з приписами ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідач ніяких доказів суду не надав.
Оцінивши в сукупності надані суду позивачем докази, суд зазначає таке.
Судом встановлено, що на підставі договору дарування від 23.01.1995, посвідченого державним нотаріусом Лисичанської державної нотаріальної контори Дергільовою Н.М., зареєстрованого в реєстрі за № 2-34, позивач ОСОБА_1 набув у власність 1/4 частину житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 27,40 кв.м., житловою площею 11,60 кв.м. Право власності на вказану частину житлового будинку зареєстровано за позивачем у Лисичанському міжрайонному бюро технічної інвентаризації за № 4339 від 24.01.1995, про що на зворотній стороні договору дарування від 23.01.1995 міститься реєстраційний напис.
Згідно з договором дарування від 16.10.1996, посвідченого приватним нотаріусом Лисичанського міського нотаріального округу Луганської області Жихар Н.П., зареєстрованого в реєстрі за № 3537, позивач ОСОБА_1 набув у власність 3/4 частини житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 27,40 кв.м., житловою площею 11,60 кв.м. Право власності на зазначену частину житлового будинку зареєстровано за позивачем у Лисичанському міжрайонному бюро технічної інвентаризації за № 4339 від 22.01.1997, про що на зворотній стороні договору дарування від 16.10.1996 міститься реєстраційний напис.
Отже, позивач ОСОБА_1 є одноособовим власником житлового будинку АДРЕСА_1 . Поряд із цим, позивач не встиг зареєструвати право власності на житловий будинок в електронному реєстрі, тому будь-які відомості про право власності на будинок відсутні в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно або в Реєстрі прав власності на нерухоме майно
12.06.2024 з метою реєстрації права власності в Державному реєстрі прав на нерухоме майно позивач звернувся до державного реєстратора Виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області щодо реєстрації права власності на нерухоме майно - житловий будинок АДРЕСА_1 .
20 червня 2024 року державним реєстратором прав на нерухоме майно Виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області Смішко Алою Миколаївною було прийнято рішення № 73749689 про відмову в проведенні реєстраційних дій з посиланням на те, що не надано доказу реєстрації права власності на майно до 2013 року.
На підставі аналізу наданих позивачем доказів суд дійшов висновку, що згідно з договором дарування від 23.01.1995, посвідченого державним нотаріусом Лисичанської державної нотаріальної контори Дергільовою Н.М., право власності на вказану частину житлового будинку зареєстровано за позивачем Лисичанським державним малим комунальним підприємством «Бюро технічної інвентаризації» за № 4339 від 24.01.1995, про що на зворотній стороні договору дарування від 23.01.1995 міститься реєстраційний напис, та договором дарування від 16.10.1996, посвідченого приватним нотаріусом Лисичанського міського нотаріального округу Луганської області Жихар Н.П., право власності на зазначену частину житлового будинку зареєстровано за позивачем Лисичанським державним малим комунальним підприємством «Бюро технічної інвентаризації» за № 4339 від 22.01.1997, про що на зворотній стороні договору дарування від 16.10.1996 міститься реєстраційний напис, позивач став власником житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідно до Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, затвердженого наказом Міністерства розвитку громад та територій України від 28.02.2025 № 376, м. Лисичанськ, що відноситься до Лисичанської міської територіальної громади Луганської області, перебуває на тимчасово окупованій Російською Федерацією території України, тому позивач не може звернутися до Лисичанського державного малого комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації», яким зареєстровано право власності позивача.
Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР (далі Конвенція), зокрема, ст. 1 Першого протоколу до неї, передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено й національному законодавстві. Так, відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу, про що зазначено у ст. 16 ЦК України.
Згідно з ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.
Відповідно до ч. 2 ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Згідно з частинами 3 та 4 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», який прийнято 01.07.2004, набрав чинності 03.08.2004, речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов:
1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення;
2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації.
Будь-які дії особи, спрямовані на набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, можуть вчинятися, якщо речові права на таке майно зареєстровані згідно із вимогами цього Закону, крім випадків, коли речові права на нерухоме майно, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними згідно з частиною третьою цієї статті у випадках, визначених статтею 28 цього Закону, та в інших випадках, визначених законом.
Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
За встановлених у справі обставин наявне рішення державного реєстратора про відмову в проведенні реєстраційних дій щодо належного ОСОБА_1 на праві власності нерухомого майна безумовно свідчить про те, що його право власності не визнається, тому воно підлягає захисту в судовому порядку шляхом визнання за ним права власності на житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Оскільки позивач не заявив про відшкодування судових витрат, відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України їх слід залишити на позивачеві.
На підставі викладеного, керуючись статтями 4, 13, 76-81, 141, 263-265, 273, 352, 354 ЦПК України, суд
В И Р І Ш И В:
Визнати право власності за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , на житловий будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 27,40 кв.м, житловою площею 11,60 кв.м.
Судові витрати позивача залишити на позивачеві.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому ЦПК України. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому ЦПК України.
Апеляційна скарга на заочне рішення суду може бути подана позивачем протягом тридцяти днів з дня його складення до Дніпровського апеляційного суду через Петропавлівський районний суд Дніпропетровської області.
Позивач, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Суддя П. О. Бурда