РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 травня 2025 року

м. Рівне

Справа № 569/10109/24

Провадження № 22-ц/4815/252/25

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Ковальчук Н. М.,

суддів: Хилевича С. В., Шимківа С. С.

секретар судового засідання Андрошулік І. А.

учасники справи:

позивач Акціонерне товариство «Сенс Банк»

відповідач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 та ОСОБА_3 адвоката Зражевського Олега Валентиновича на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 31 жовтня 2024 року, ухвалене у складі судді Першко О. О., постановлене в м. Рівне, повний текст рішення складено 11 листопада 2024 року,

в с т а н о в и в :

Акціонерне товариство «Сенс Банк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про стягнення заборгованості. Свої позовні вимоги обґрунтовувало тим, що 04 січня 2007 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 було укладено Договір кредиту №195М, відповідно до якого кредитор надає позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 125 000,00 доларів США. Позивач свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, надавши відповідачу кредит, однак відповідач належним чином взяті на себе зобов`язання не виконав, в результаті чого виникла заборгованість. На забезпечення умов виконання цього договору із ОСОБА_2 було укладено Договір поруки №195М/2 від 04 січня 2007 року, відповідно до якого остання поручилася за виконання боржником умов кредитного договору власними коштами. Рішенням Рівненського міського суду від 11 травня 2011 року в справі №2-1705/11 на користь АТ «Укрсоцбанк» стягнуто солідарно з відповідачів заборгованість за Договором кредиту №195М від 04 січня 2007 року в розмірі 1 022 760 грн 75 коп. та судові витрати в розмірі 1 820 грн. 00 коп. В результаті невиконання умов договору у відповідачів виникла заборгованість, розрахована на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка станом на 23 лютого 2022 року становить 733 599 грн 77 коп., та складається з суми заборгованості за ставкою 3% на кредитну заборгованість 152 030 грн 36 коп.; суми заборгованості за інфляційними витратами 581 569 грн 41 коп.. Окрім того, рішенням №5/2019 AT «Укрсоцбанк» від 15 жовтня 2019 року було припинено АТ «Укрсоцбанк» шляхом приєднання до АТ «Альфа-Банк», де в п.п.1.2. визначено, що правонаступником щодо всього майна, прав та обов`язків AT «Укрсоцбанк» є АТ «Альфа-Банк» з 15 жовтня 2019 року. 12 серпня 2022 року позачерговими загальними зборами акціонерів AT «Альфа-Банк» було прийнято рішення про зміну найменування банку з АТ «Альфа-Банк» на АТ «Сенс Банк», а також про внесення змін до Статуту АТ «Альфа-Банк» шляхом затвердження його в новій редакції. 30 листопада 2022 року були внесені зміни до відомостей про юридичну особу, які містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, а саме змінено найменування банку з АТ «Альфа-Банк» на АТ «Сенс Банк». Просило суд стягнути солідарно з відповідачів на його користь заборгованість, розраховану на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України, за невиконання грошового зобов`язання встановленого рішенням суду, станом на 23 лютого 2022 року у розмірі 733 599 грн 77 коп., яка складається з суми заборгованості за ставкою 3% на кредитну заборгованість 152 030 грн 36 коп.; суми заборгованості за інфляційними витратами на кредитну заборгованість 581 569 грн 41 коп..

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 31 жовтня 2024 року вказаний позов задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства «Сенс Банк» 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов`язання у розмірі 152 030 гривень 36 копійок та інфляційні втрати у розмірі 581 569 гривень 41 копійка. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Сенс Банк» судові витрати у розмірі 4401 гривня 60 копійок. Стягнуто із ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства «Сенс Банк» судові витрати у розмірі 4 401 гривня 60 копійок.

Рішення суду першої інстанції вмотивоване передбаченим законом обов`язком боржника на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, та обґрунтоване встановленими обставинами справи, що підтверджені достатніми, належними і достовірними доказами невиконання відповідачами грошового зобов`язання за договором про надання невідновлювальної кредитної лінії №195М від 04 січня 2007 року в період з 12 березня 2017 року по 23 лютого 2022 року.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог про стягнення інфляційних втрат, представник ОСОБА_1 та ОСОБА_3 адвокат Зражевський Олег Валентинович оскаржив його в апеляційному порядку. У поданій апеляційній скарзі зазначає, що заявлення в позові вимоги про стягнення інфляційних витрат на грошове зобов`язання, визначене згідно змісту кредитного договору у доларах США, не є можливим, суперечить правовій позиції, висловленій в постанові Верховного Суду України від 27 січня 2016 року у справі № 6-771цс15, відповідно до якої припис частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях. Додає, що у випадку видачі кредиту у іноземній валюті (відмінній від гривні) ризики кредитора щодо можливих втрат при коливанні (зміні) курсу валюти відновлюються можливістю заявлення до стягнення гривневого еквіваленту суми боргу станом на конкретну дату, що власне і мало місце у спосіб подачі первісного позову до відповідачів 29 липня 2010 року. Зазначає, що первісний кредитор заявляв вимоги про дострокове стягнення заборгованості виходячи з поточного ринкового курсу долара по відношенню до гривні станом на день прострочення зобов`язання (28.04.2010 року), який був більший, ніж на час укладання кредитного договору, тому в такий спосіб первісний кредитор компенсував собі можливі витрати від коливання курсу долара щодо гривні і, відповідно, підстав для заявлення інфляційних втрат у нього станом на даний час немає. Наголошує, що заявлення первісним кредитором в позові, який був задоволений заочним рішенням Рівненського міського суду від 11.05.20011 року по справі №№2-1705/11, вимоги про стягнення боргу в гривневому еквіваленті суми заборгованості на час пред`явлення вимоги не змінює суть самих кредитних взаємовідносин щодо грошового зобов`язання, визначеного в іноземній валюті доларах США. Зазначає, що зважаючи на складові структури заборгованості прострочена заборгованість по кредиту в розмірі 828 209 грн. 99 коп., заборгованість за процентами в сумі 147302 грн. 26 коп., пеня в сумі 47248 грн. 50 коп. при проведенні розрахунку заборгованості 3 % річних позивач нараховував їх на заборгованість по кредиту, процентах та пені, що є неправомірним нарахуванням, а відтак наданий позивачем розрахунок заборгованості є неправильним, таким, що враховує суми коштів, які фактично відповідачі не вносили, а також безпідставно включає в себе суми відсотків та пені згідно рішення суду від 11.05.2011 року. Зазначає, що сума індексу інфляції за період часу з 12.03.2017 року по 01.02.2022 року, розрахована від суми заборгованості за кредитом, складає 404 038, 97 грн., а сума 3% річних 121 644,76 грн., в той час як розрахована позивачем сума заборгованості сукупно від простроченої заборгованості по кредиту, процентах та пені (згідно рішення суду від 11.05.2011 року), визначена в розмірі 581 569,41 грн. та 152 030,36 коп. відповідно. Покликаючись на те, що оскаржуване рішення в частині вимоги стягнення суми боргу з урахуванням індексу інфляції в розмірі 581 569,41 грн. безпідставно включає в себе розрахунок індексу інфляції, нарахованого також і на прострочені проценти та пеню згідно рішення суду, просить рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог про стягнення з відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 інфляційних витрат в розмірі 581 569,41 грн. та ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити в задоволенні цих вимог.

У поданому на апеляційну скаргу відзиві Акціонерне товариство «Сенс Банк» вважає рішення суду законним, обґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому просить залишити його без зміни, а апеляційну скаргу без задоволення.

Дослідивши матеріали та обставини справи на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, апеляційний суд прийшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що 04 січня 2007 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» як кредитором та ОСОБА_1 як позичальником укладено Договір про надання невідновлювальної кредитної лінії №195М, за умовами якого кредитор зобов`язується надавати позичальнику грошові кошти у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання. Надання кредиту буде здійснюватися окремими частинами, зі сплатою 13 процентів річних, в межах максимального ліміту заборгованості до 125 000,00 доларів США.

30 жовтня 2008 року між сторонами укладено Додатковий договір №1 до Договору про надання невідновлювальної кредитної лінії №195М від 04 січня 2007 року, а 29 травня 2009 року Додаткову угоду №3 до Договору про надання невідновлювальної кредитної лінії №195М від 04 січня 2007 року.

На забезпечення виконання зобов`язань боржника за договором надання невідновлювальної кредитної лінії №195М, 04 січня 2007 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» як кредитором, ОСОБА_1 як позичальником та ОСОБА_2 як поручителем, укладено Договір фінансової поруки №195М/2, відповідно до якого поручитель зобов`язався перед кредитором у повному обсязі солідарно відповідати за виконання позичальником зобов`язань щодо повернення суми кредиту, сплати відсотків за користування кредитом, а також можливих штрафних санкції, у розмірі та у випадках, передбачених Договором про надання невідновлювальної кредитної лінії №195М від 04 січня 2007 року.

Акціонерно-комерційний банк соціального розвитку «Укрсоцбанк» виконав взяті на себе зобов`язання по Договору про надання невідновлювальної кредитної лінії №195М від 04 січня 2007 року, що, зокрема, підтверджується заявами на видачу готівки.

У зв`язку з невиконанням відповідачами взятих на себе зобов`язань за договором надання невідновлювальної кредитної лінії №195М, заочним рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 11 травня 2011 року в справі №2-1705/11 стягнуто солідарно з відповідачів на користь ПАТ «Укрсоцбанк» 1 022 760 грн 75 коп. заборгованості за Кредитним договором № 195М від 04 січня 2007 року та 1 820 грн 00 коп. судових витрат у справі. Вказане рішення набрало законної сили 01 липня 2011 року.

Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 20 вересня 2021 року в справі №2-1705/11, яка набрала законної сили 06 жовтня 2021 року, замінено стягувача ПАТ «Укрсоцбанк» на правонаступника АТ «Альфа-Банк» у виконавчому листі №2-1705/2011.

12 серпня 2022 року позачерговими загальними зборами акціонерів AT «Альфа-Банк» було прийнято рішення про зміну найменування банку з АТ «Альфа-Банк» на АТ «Сенс Банк», а також про внесення змін до Статуту АТ «Альфа-Банк» шляхом затвердження його в новій редакції, що оформлено протоколом №2/2022. 30 листопада 2022 року були внесені зміни до відомостей про юридичну особу, які містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, зокрема, змінено найменування банку з АТ «Альфа-Банк» на АТ «Сенс Банк».

Звертаючись до суду з цим позовом, Банк просив стягнути з відповідачів кошти у зв`язку з порушенням ними грошового зобов`язання за кредитним договором №195М від 04 січня 2007 року та надав розрахунок, згідно якого за період з 12 березня 2017 року по 23 лютого 2022 року розмір 3% річних на суму заборгованості становить 152 030 грн 36 коп., інфляційних втрат на суму заборгованості 581 569 грн 41 коп., що в загальній сумі склало 733 599 грн 77 коп..

Згідно ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (стаття 530 ЦК України).

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст.. 610 ЦК України).

Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватись визначених у договорі строків, зокрема щодо сплати коштів, визначених кредитним договором, а тому прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Положеннями статті 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 цього Кодексу.

Отже, за змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та три проценти річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Відповідно до висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14?10цс18), від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18), якщо банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, то такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку у разі пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове погашення боргу на підставі статті 1050 ЦК України. Разом з тим права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Така позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 4 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18).

Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та три проценти річних за увесь час прострочення, у зв`язку із чим таке зобов`язання є триваючим.

Невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року (справа №127/15672/16-ц, провадження № 14-254цс19).

Як встановлено судом, заочним рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 11 травня 2011 року в справі №2-1705/11, яке набрало законної сили 01 липня 2011 року, стягнуто солідарно з відповідачів на користь ПАТ «Укрсоцбанк» 1 022 760 грн 75 коп. заборгованості по Кредитному договору № 195М від 04 січня 2007 року та 1 820 грн 00 коп. судових витрат по справі.

Разом з тим, ухвалення рішення про стягнення боргу у 2011 році не припинило зобов`язання відповідачів сплатити заборгованість за Договором про надання невідновлювальної кредитної лінії №195М від 04 січня 2007 року та триває на момент вирішення цього спору. Справи, а тому кредитор має право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за весь період прострочення.

Згідно наданого Банком розрахунку заборгованості сума 3 % річних становить 152 030 грн. 36 коп., сума інфляційних втрат 581 569 грн. 41 коп., і відповідачами заявлений розмір не спростований, не подано власного контррозрахунку, а тому суд вважає його належним та достовірним доказом.

Доводи апелянта про необґрунтованість позовних вимог щодо стягнення інфляційних витрат з тих міркувань, що зобов`язання між сторонами виникли у валюті, відтак стягнення інфляційних витрат є неможливим, апеляційним судом відхиляються.

Так, як встановлено судом, 04 січня 2007 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 укладено Договір кредиту №195М, відповідно до якого кредитор надає позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 125 000,00 доларів США.

На забезпечення умов виконання Кредитного договору №195М від 04 січня 2007 року з ОСОБА_2 було укладено Договір поруки №195М/2 від 04 січня 2007 року, відповідно до якого остання поручилася за виконання боржником умов кредитного договору власними коштами.

Відповідно до рішення від 11 травня 2011 року в справі №2-1705/11 на користь АТ «Укрсоцбанк» стягнуто солідарно з відповідачів заборгованість за Договором кредиту №195М від 04 січня 2007 року в розмірі 1 022 760 грн 75 коп. та судові витрати в розмірі 1 820 грн. 00 коп.

Вказане рішення суду не містить прив`язки до еквіваленту валюти долар США і позивач такої вимоги не заявляв.

В результаті невиконання рішення суду про стягнення заборгованості у відповідачів виникла заборгованість розрахована на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка станом на 23 лютого 2022 року становить 733 599 грн 77 коп., та складається з: суми заборгованості за ставкою 3% на кредитну заборгованість 152 030 грн 36 коп.; суми заборгованості за інфляційними витратами 581 569 грн 41 коп..

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 листопада 2019 року у справі № 340/385/17, провадження № 14-495цс19, дійшла висновку про те, що оскільки позивач скористався своїм процесуальним правом обирати валюту зобов`язання та пред`явив позовну вимогу щодо стягнення заборгованості в гривневому еквіваленті за курсом Національного банку України. Відтак, з дати ухвалення рішення суду валютою заборгованості стала національна валюта України гривня, тому нарахування індексу інфляції на таку заборгованість є правомірним. Аналогічний висновок міститься в постанові Касаційного цивільного суду від 12.04.2023 року у справі № 569/15311/21.

Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ з`ясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обов`язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Однак, будь-яких доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, особою, яка подала апеляційну скаргу, не надано. Доводи апеляційної скарги апеляційним судом оцінюються критично, оскільки зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції були правильно, всебічно і повно встановлені обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, в зв`язку із чим рішення підлягає залишенню без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч. 1. ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 та ОСОБА_3 адвоката Зражевського Олега Валентиновича залишити без задоволення.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 31 жовтня 2024 року залишити без зміни.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 20 травня 2025 року.

Головуючий Ковальчук Н. М.

Судді: Хилевич С. В.

Шимків С. С.