Справа №639/1075/25
Провадження №2/639/1333/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2025 року Новобаварський районний суд міста Харкова у складі головуючого судді Труханович В.В. розглянувши матеріали цивільної справи №639/1075/25 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист прав споживачів, -

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2025 року до Жовтневого районного суду м. Харкова звернувся з позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист прав споживачів.

В обґрунтування позовної заяви зазначав, що наприкінці 2020 року натрапив на псевдоінвестиційну організацію під назвою «Траст Макворі Кепітал» («Trust Macquarie Capital»). У телефонних розмовах брокер компанії «Траст Макворі Кепітал» запропонував позивачеві фінансові послуги, а саме заробіток за рахунок торгів на фінансовій біржі. Брокер описував «Траст Макворі Кепітал» як поважну міжнародну фінансову організацію з багаторічною історією. Скориставшись довірливістю і некомпетентністю в питаннях фінансів та інвестицій позивача, брокер вказаної організації умовив вносити кошти на так званий «торговий рахунок». У ході співробітництва з цією начебто інвестиційною організацією ( яка насправді виявилася шахрайською) в період з 17.12.2020по 04.03.2021 позивач вчиняв декілька платежів на загальну суму понад 33 тис. грн. Ці платежі, як вважав позивач, були спрямовані на внесення коштів на «торговий рахунок» у цій організації. Фактично ж кошти сплачувались на рахунки декількох різних суб?єктів господарської діяльності. Будь-яких виплат від цієї організації він так і не одержав. У березні 2021 ОСОБА_1 подав заяву до відділу поліції N° 1 Харківського РУП № З ГУНП в Харківській області стосовно вказаних подій. На початку червня 2021 року позивачу зателефонував брокер інвестиційної компанії «Кредо Кепітал Груп» та повідомив, що «Траст Макворі Кепітал» припинила свою діяльність, у зв?язку з шахрайськими діями брокерів, всі рахунки були викуплені «Кредо Кепітал Груп». 21.07.2021 позивач сплатив 14 562,00 грн. на рахунок ФОП ОСОБА_2 , яка була уповноваженим представником компанії «Кредо Кепітал Груп». З часом позивач зрозумів, що має справу із шахрайською схемою, йому стало відомо, що фінансової організації з назвою «Траст Макворі Кепітал» офіційно не існує ані в Україні, ані за кордоном. Від імені цієї «організації» на території України не виступає жоден легітимний суб`єкт господарської діяльності.

На підставі вищевикладеного просив стягнути з ОСОБА_2 на свою користь кошти в сумі 14 562,00 грн., інфляційні втрати в сумі 8 125,37 грн. і три проценти річних у сумі 1 542,77 грн., моральну шкоду в розмірі 7 281,00 грн.

Ухвалою Жовтневого районного суду міста Харкова від 21 лютого 2025 року цивільну справу №639/1075/25 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист прав споживачів передано для розгляду до Дзержинського районного суду м. Харкова.

Ухвалою Дзержинського районного суду міста Харкова від 19 березня 2025 року цивільну справу №639/1075/25 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист прав споживачів передано для розгляду до Жовтневого районного суду м. Харкова.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 23 квітня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Жовтневого районного суду м. Харкова від 21 лютого 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист прав споживачів визнано неподаною та повернуто апелянту.

Згідно Протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.05.2025 справу розподілено судді Труханович В.В.

Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що вищезазначену цивільну справу необхідно передати до іншого суду у зв`язку з наступним.

Так, позивач звертаючись до суду з даною позовною заявою посилається на ЗУ «Про захист прав споживачів».

Згідно із ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів», крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та пов`язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо: 1) при реалізації продукції будь-яким чином порушується право споживача на свободу вибору продукції; 2) при реалізації продукції будь-яким чином порушується свобода волевиявлення споживача та/або висловлене ним волевиявлення; 3) при наданні послуги, від якої споживач не може відмовитись, а одержати може лише в одного виконавця, виконавець нав`язує такі умови одержання послуги, які ставлять споживача у нерівне становище порівняно з іншими споживачами та/або виконавцями, не надають споживачеві однакових гарантій відшкодування шкоди, завданої невиконанням (неналежним виконанням) сторонами умов договору; 4) порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач; 5) будь-яким чином (крім випадків, передбачених законом) обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію; 6) споживачу реалізовано продукцію, яка є небезпечною, неналежної якості, фальсифікованою; 7) ціну продукції визначено неналежним чином; 8) документи, які підтверджують виконання договору, учасником якого є споживач, своєчасно не передано (надано) споживачу.

Пунктом 22 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що споживач це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Із п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 12.04.1996 «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів» вбачається, що позовна заява про захист прав споживача повинна містити відомості: про те, яке право споживача порушено; коли і в чому це виявилося; про способи захисту, які належить вжити суду; про розмір сум, щодо яких заявлено вимоги, з відповідними розрахунками і обґрунтуванням; про докази, що підтверджують позов. До заяви повинні бути додані необхідні документи - залежно від заявлених вимог (наприклад, договір, квитанція-замовлення, квитанція-зобов`язання, транспортна чи інша накладна, чек, касовий ордер).

Суд зазначає, що при зверненні ОСОБА_1 до суду з позовом до ОСОБА_2 , яка згідно тексту позовної заяви є Фізичною особою-підприємцем, він не обґрунтовує свої позовні вимоги у відповідності до норм Закону України «Про захист прав споживачів», а саме: не зазначає, яке його право як споживача порушено у відповідності до вимог ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів». При цьому у позовній заяві позивач зазначає, що правовідносини що склалися між сторонами у справі лише мали ознаки правочину з надання послуг, а позивач не мав наміру замовляти у відповідача будь які послуги.

Закон України «Про захист прав споживачів» регулює відносини, які виникають між споживачами і виробниками, виконавцями, продавцями під час продажу товарів (виконанні робіт, наданні послуг), встановлює права споживачів на придбання товарів (робіт, послуг) належної якості та безпечних для життя і здоров`я, а також визначає механізм захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. У вказаному законі прописана процедура укладання договору, яка включає питання щодо надання інформації споживачеві один про одного та щодо умов договору: про надання послуг з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах, винагороди товариства, порядок розподілу товару, тощо. А у разі ненадання зазначеної інформації суб`єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону. Тобто, права особи як споживача охоплюються і мають місце на стадії придбання, замовлення, використання або реалізації наміру придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, а коли така продукція вже придбана, замовлена або використовується, то діють правила і норми відповідних договірних правовідносин. Жодна з перелічених у ст. 4 Закону України «Про захист прав споживача» підстав, які дають право особі захистити порушене право споживача, не пов`язані з предметом пред`явленого позову до суду.

Велика Палата Верховного Суду України у своїй постанові від 07.04.2020 по справі 743/534/16-ц визначила, що за пунктом 22 статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» у значенні цього Закону споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Відтак, суд приходить до висновку, що між сторонами виникли правовідносини, які не регулюються Законом України «Про захист прав споживачів», оскільки у ОСОБА_1 з відповідачем немає жодних домовленостей (угод, договорів тощо).

Отже, суд приходить до висновку, що в даній позовній заяві ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист прав споживачів фактично ставиться питання про стягнення безпідставно набутих коштів.

До такої ж думки прийшла судова колегія Харківського апеляційного суду, яка в ухвалі від 23.04.2025 по справі №639/1075/25 зазначила, що зі змісту позовних вимог ОСОБА_1 не вбачається наявності спору про захист прав споживачів.

Крім того, згідно даних Єдиного державного реєстру судових рішень в провадженні суду перебувала тотожня справа № 639/1073/25 за позовом ОСОБА_1 до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 про захист прав споживачів.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 21 лютого 2025 року справу № 639/1073/25 передано за підсудністю для розгляду до Комінтернівського районного суду м. Харкова.

Постановою Харківського апеляційного суду від 07 травня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Ухвалу Жовтневого районного суду м. Харкова від 21 лютого 2025 року залишено без змін.

За положеннями ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Процесуальним законодавством передбачено наступні види підсудності: загальна (стаття 27 ЦПК України), альтернативна (стаття 28 ЦПК України), підсудність справ за участю громадян України, якщо обидві сторони проживають за її межами (стаття 29 ЦПК України) та виключна (стаття 30 ЦПК України).

Враховуючи те, що даний спір виник щодо стягнення безпідставно набутих коштів, а отже у позивача відсутні процесуальні підстави для подання даного позову за зареєстрованим місцем свого проживання чи перебування або за місцем заподіяння шкоди чи виконання договору.

Дана позовна заява підлягає розгляду за загальним правилом підсудності.

Відповідно до ч. 1 ст. 27 ЦПК України позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.

Позови до юридичних осіб пред`являються в суд за їхнім місцезнаходженням згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.

Як вбачається з відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, відповідач ФОП ОСОБА_2 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , що відноситься до території Шевченківського району у м. Харкові та відповідно територіальної юрисдикції (підсудності) Шевченківського районного суду міста Харкова.

Відповідно до ч. 1 ст. 125 Конституції України, ч. 1 ст. 17 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" судоустрій в Україні будується, зокрема, за принципом територіальності.

Вирішуючи питання можливості розгляду цієї позовної заяви Новобаварським районним судом міста Харкова, суд зауважує, що відповідно до частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Важливість суворого дотримання правил про підсудність доводиться і практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ). Зокрема, як порушення вимог пункту 1 статті 6 Конвенції ЄСПЛ розглядає порушення правил територіальної підсудності без належного законного обґрунтування, незважаючи на наявність чітких правил підсудності, встановлених ЦПК.

За усталеною практикою ЄСПЛ, термін право на «суд, встановлений законом», охоплює не лише правову основу самого існування суду, але й дотримання таким судом певних норм, що регулюють його діяльність, у тому числі всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів (рішення ЄСПЛ у справі Leo ZAND v. Austria, заява № 7360/76, § 68). Якщо суд не має юрисдикції судити підсудного відповідно до чинних положень національного права, він не є «встановленим законом» (рішення ЄСПЛ у справах Jorgic v. Germany, заява 74613/01, § 64).

У рішенні ЄСПЛ "Сокуренко і Стригун проти України" суд повторює, що, як було раніше визначено, фраза "встановленого законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У рішенні раніше згадуваної справи "Занд проти Австрії", зазначено, що термін "судом, встановленим законом» у пункті 1 статті 6 передбачає "усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів".

Встановлення правил підсудності має важливе значення для правильного функціонування судової системи, а також для виконання судами покладених на них завдань і визначення суду, компетентного здійснювати провадження щодо конкретної справи. Підсудність є ефективним засобом, який сприяє тому, щоб конкретна справа розглядалася і вирішувалася законним, компетентним, незалежним і неупередженим судом до підсудності якого вона віднесена процесуальним законом.

За допомогою правил про підсудність забезпечується також рівність всіх громадян перед законом і судом. Будучи одним з проявів цієї конституційної засади, чітко встановлена законом підсудність набуває ознак суб`єктивного права людини на законного суддю, тобто права будь-якої людини знати наперед, який саме суд і в якому складі відповідно до закону правомочний здійснювати стосовно нього судове провадження, якщо така необхідність виникне.

Враховуючи те, що місце реєстрації відповідача територіально не відноситься до Новобаварського району міста Харкова , а відтак підстави для розгляду цього позову Новобаварським районним судом міста Харкова відсутні.

Відповідно до вимог п. 1 ч. 1 ст. 31 ЦПК України, суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо справа не належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду.

У відповідності до положень ч. 1 і ч. 2 статті 32 ЦПК України спори між судами про підсудність не допускаються і справа, передана з одного суду до іншого в порядку, встановленому статтею 31 цього Кодексу, повинна бути прийнята до провадження судом, якому вона надіслана.

Таким чином, суд приходить до висновку, що справа не підсудна Новобаварському районному суду міста Харкова і передає її для розгляду до Шевченківського районного суду міста Харкова за місцем реєстрації відповідача ОСОБА_2 .

Керуючись ст. ст. 27, 31, 187ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Цивільну справу №639/1075/25 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист прав споживачів - передати для розгляду до Шевченківського районного суду міста Харкова.

Відповідно до ч. 2 ст. 261 ЦПК України ухвали, що постановлені судом поза межами судового засідання набирають законної сили з моменту їх підписання суддею.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку безпосередньо до Харківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня складання повного тексту ухвали.

Повний текст ухвали складено 20.05.2025

Суддя В.В. Труханович