УХВАЛА

19 травня 2025 року

м. Київ

справа № 299/2687/14

провадження № 61-5658 ск25

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішенняВиноградівського районного суду Закарпатської області від 23 лютого 2022 року та постановуЗакарпатського апеляційного суду від 28 травня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом до ОСОБА_3 (правонаступник ОСОБА_2 ), у якому просив усунути йому перешкоди в користуванні земельною ділянкою шляхом зобов`язання відповідачки переставити її огорожу з незаконно займаної його земельної ділянки на місце у відповідності з межею, вказаною в державному акті про право власності на землю, та стягнути на свою користь із відповідачки 7 000,00 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди.

Позов мотивовано тим, що відповідачка порушила його цивільні (земельні) права, оскільки захопила частину належної до його будинку по АДРЕСА_1 земельної ділянки, чим завдала також і моральної шкоди.

Рішенням Виноградівського районного суду Закарпатської областівід 30 жовтня 2014 року позов задоволено частково.

Зобов`язано ОСОБА_3 усунути перешкоди в користуванні належною ОСОБА_1 земельною ділянкою шляхом перенесення огорожі з незаконно займаної земельної ділянки, яка належить ОСОБА_1 , із встановленням її на місці межі згідно з державним актом на право приватної власності на землю серії І-ЗК № 004812; стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 700,00 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди; в інших вимогах позову відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 18 грудня 2014 року рішення Виноградівського районного суду Закарпатської області від 30 жовтня 2014 року скасовано та відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 березня 2015 року рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 18 грудня 2014 року скасовано, справу передано на новий розгляд до апеляційного суду.

Ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 09 листопада 2015 року рішення Виноградівського районного суду Закарпатської області від 30 жовтня 2014 року залишено без змін.

Рішенням Виноградівського районного суду Закарпатської області від 23 лютого 2022 року рішення Виноградівського районного суду Закарпатської області від 30 жовтня 2014 року скасовано у зв`язку з нововиявленими обставинами, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

ПостановоюЗакарпатського апеляційного суду від 28 травня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Виноградівського районного суду Закарпатської області від 23 лютого 2022 року - без змін.

25 квітня 2025 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду через засоби поштового зв`язку касаційну скаргу на рішення Виноградівського районного суду Закарпатської області від 23 лютого 2022 року та постановуЗакарпатського апеляційного суду від 28 травня 2024 року, у якій просив їх скасувати та залишити в силі рішення Виноградівського районного суду Закарпатської області від 30 жовтня 2014 року.

Вивчивши касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга подана на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню, з урахуванням такого.

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.

Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує вісімдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно із частиною четвертою статті 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя; 2) щодо спадкування; 3) щодо приватизації державного житлового фонду; 4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; 5) в яких ціна позову перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 6) інші вимоги, об`єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1-5 цієї частини.

Зі змісту положень пункту 3 частини третьої статті 175, пункту 1 частини першої статті 176 ЦПК України ціна позову визначається сумою грошових коштів, що стягуються чи оспорюються, якщо позов підлягає грошовій оцінці.

Позовна вимога про відшкодування моральної шкоди є майновою вимогою, оскільки позивач її визначив у грошовому вимірі.

Предметом спору у цій справі є вимоги про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом зобов`язання переставити огорожу із незаконно займаної земельної ділянки на місце у відповідності з межею, вказаною в державному акті про право власності на землю та відшкодування моральної шкоди у розмірі 7 000,00 грн. Ціна майнових позовних вимог у цій справі станом на 01 січня 2025 року не перевищує вісімдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (3 028 грн х 80 = 242 240 грн), відповідно до пункту 2 частини першої статті 274 ЦПК України вказана справа належить до категорії спорів, що можуть розглядатися у порядку спрощеного позовного провадження, тобто не є справою, яка підлягає розгляду лише за правилами загального позовного провадження. Верховний Суд дійшов висновку, що зазначена справа відповідно до частини шостої статті 19 ЦПК України є незначної складності.

Касаційна скарга не містить мотивів про те, що оскаржувані судові рішення підпадають принаймні під один із випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судові рішення у таких справах підлягають касаційному оскарженню.

Верховним Судом досліджено та взято до уваги: ціну та предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановлено випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, які б свідчили про необхідність перегляду судових рішень у цій справі у касаційному порядку.

Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення для формування єдиної правозастосовної практики.

Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, відповідно до статті 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення. Правом на апеляційне оскарження ОСОБА_1 скористався.

У ЦПК України визначено баланс між такими гарантіями права на справедливий судовий розгляд, як право на розгляд справи судом, встановленим законом (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), та принципом остаточності судових рішень res judicata, фактично закріплено перехід до моделі обмеженої касації, що реалізується за допомогою введення процесуальних фільтрів з метою підвищення ефективності касаційного провадження.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавста, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

З урахуванням наведеного, оскільки ОСОБА_1 подав касаційну скаргу на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.

Оскільки у відкритті касаційного провадження відмовлено, клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку на касаційне оскарження судових рішень вирішенню не підлягає.

На підставі викладеного та керуючись статтею 129 Конституції України, статтею 19, статтею 260, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Виноградівського районного суду Закарпатської області від 23 лютого 2022 року та постановуЗакарпатського апеляційного суду від 28 травня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара