КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 334/6223/20-ц Головуючий у 1 інстанції: Бусик О.Л.
Провадження № 22-ц/824/9609/2025 Доповідач: Шебуєва В.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

судді-доповідача Шебуєвої В.А.,

суддів Кафідової О.В., Оніщука М.І.,

секретар Тіткова І.Ю.,

розглянувши апеляційні скарги адвоката Чулініна Дмитра Георгійовича, який діє від імені та в інтересах ОСОБА_1 , та адвоката Хілька Антона Сергійовича, який діє від імені та в інтересах ОСОБА_2 , на рішення Печерського районного суду міста Києва від 24 лютого 2025 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення коштів,-

в с т а н о в и в:

В листопаді 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення коштів. Зазначав, що 07 травня 2010 року між ОСОБА_3 , як позикодавцем, та ОСОБА_1 , як позичальником, був укладений договір позики. Відповідно до умов договору позикодавець передав позичальнику у позику грошові кошти у розмірі 397 000 грн., що на той час було еквівалентно 50 000 доларів США згідно курсу продажу доларів США, установленому комерційними банками м. Запоріжжя, строком повернення до 07 травня 2011 року. Пунктом 4 договору позики сторони визначили, що при неповерненні суми позики своєчасно позикодавець вправі буде пред`явити цей договір до стягнення в строки і в порядку передбаченому чинним законодавством України та вимагати при цьому повернення йому частини позики, що залишилась несплаченою з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також сплати 0,1 % від суми непогашеної заборгованості за кожен день прострочення. У визначений договором термін позичальник суму позики не повернув. Рішенням Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 08 грудня 2011 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 07 серпня 2013 року у справі №2-1901/11, стягнуто з позичальника ОСОБА_1 на користь позикодавця ОСОБА_3 суму боргу за договором у розмірі 397 000 грн. та судові витрати. ІНФОРМАЦІЯ_1 позикодавець ОСОБА_3 помер. Ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 27 січня 2017 року було замінено стягувача по рішенню №2-1901/11 від 08 грудня 2011 року з ОСОБА_3 на його спадкоємця ОСОБА_2 . 27 жовтня 2020 року ОСОБА_1 сплатив в межах виконавчого провадження ОСОБА_2 суму боргу у розмірі 397 000 грн.

ОСОБА_2 просив стягнути з відповідача ОСОБА_1 інфляційні втрати за увесь період прострочення з травня 2011 року по вересень 2020 року у сумі 661 308,73 грн., суму трьох відсотків річних за період з 08 травня 2013 року по 27 жовтня 2020 року у розмірі 89 020,81 грн., а також пеню за період з 08 травня 2013 року по 27 жовтня 2020 року у розмірі 1 083 810 грн., яка обрахована за ставкою 0,1 % від суми боргу за кожен день прострочення на підставі положень ч.2 ст. 625 ЦК України.

Рішенням Ленінського районного суду міста Запоріжжя від 06 липня 2021 року, залишеним без змін постановою Запорізького апеляційного суду від 02 листопада 2021 року, позов ОСОБА_2 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 три проценти річних у розмірі 35 670,53 грн та інфляційні втрати в сумі 77711,12 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постановою Верховного Суду від 13 квітня 2023 року рішення Ленінського районного суду міста Запоріжжя від 06 липня 2021 року, залишене без змін постановою Запорізького апеляційного суду від 02 листопада 2021 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд за встановленою підсудністю до Печерського районного суду міста Києва.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 24 лютого 2025 року позов ОСОБА_2 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму трьох відсотків річних у розмірі 35 670,53 грн., суму інфляційних втрат у розмірі 77 711,12 грн., а всього 113 381,65 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати з оплати судового збору в розмірі 649,70 грн. В задоволені решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_2 та представник ОСОБА_1 подали апеляційні скарги.

Представник ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні стягнення пені за порушення виконання зобов`язань, та ухвалити нове рішення, яким стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму трьох відсотків річних у розмірі 35 670,53 грн., суму інфляційних втрат у розмірі 77 711,12 грн., та суму пені у розмірі 1 083 810,00 грн., а всього 1 197 191,65 грн. Посилається на порушення норм матеріального і процесуального права. Вважає, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення з ОСОБА_1 пені за період з 08 травня 2013 року по 27 жовтня 2020 року у розмірі 1083810 грн., яка обрахована за ставкою 0,1 % від суми боргу за кожен день прострочення відповідно до п. 4 договору позики. Свої висновки суд мотивувавши тим, що зазначення в договорі позики 0,1 % від суми непогашеної заборгованості за кожен день прострочення за правою природою є відсотками за користування коштами за договором. Згідно з абз.2 п.1 договору позики від 07 травня 2010 року сторони за договором домовились, що договір позики є безпроцентним. Згідно з п.4 договору позики від 07 травня 2010 року сторони домовились, що при неповерненні суми позики своєчасно (у термін визначений в п.1 цього договору) позикодавець вправі буде пред`явити цей договір до стягнення в строки і в порядку передбаченому чинним законодавством України, а також вимагати при цьому повернення йому частини позики, що залишилась несплаченою, з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, сплати 0,1 % від суми непогашеної заборгованості за кожен день прострочення, що по суті є неустойкою.

Представник ОСОБА_1 в апеляційній скарзі просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині стягнення з ОСОБА_1 77 711,12 грн. відшкодування інфляційних втрат та 35 670,53 грн. трьох процентів річних за затримку розрахунку та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_2 в повному обсязі. Посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права. Зазначає, що врахування індексу інфляції входить до складу самого основного грошового зобов`язання, що пояснюється в такому випадку не зміною меж виконання цивільного обов`язку чи виникнення додаткових обов`язків боржника, як при відшкодуванні збитків, а перенесенням актом цивільного законодавства за фактом порушення зобов`язання з кредитора на боржника ризику зменшення купівельної спроможності грошової одиниці, обраної ними для своїх розрахунків у процесі еквівалентного обміну. На момент сплати боргу і прийняття виконання кредитором, тобто 27 жовтня 2020 року, позивач вимоги про врахування індексу інфляції не пред`являв, внаслідок чого правила ст. 625 ЦК України про врахування індексу інфляції у цій справі застосуванню не підлягали. Як зазначив сам позивач, передумовою для пред`явлення ним даних позовних вимог стала зміна обмінного курсу гривні до долара США внаслідок девальвації гривні, що не узгоджується з визначеними правовими підставами. В дійсності за договором позики в позику передавалися кошти в іноземній валюті, що виключало стягнення сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України. Відповідач ОСОБА_1 07 травня 2010 року дійсно взяв у короткострокову на один рік безпроцентну позику валютні цінності на суму 50 000 доларів США, але на висунутих позивачем умовах забезпечення повернення еквівалентного іноземній валюті предмета позики в розмірі 397 000 грн. тимчасовою уступкою на цей час його батькові, нині покійному ОСОБА_3 , правового титулу власника земельної ділянки з кадастровим № :04:030:0045 в Обухівському районі Київської області з ринковою вартістю у гривневому еквіваленті 200 500 доларів США, про що видана відповідна розписка разом з передачею державного акту на земельну ділянку за одночасно з позикою оформленим нотаріусом договором дарування землі, який виданий тільки обдарованому, тобто кредитору за договором позики.

В апеляційній інстанції представник ОСОБА_1 підтримав апеляційну скаргу та просить її задовольнити. Заперечує наявність підстав для задоволення апеляційної скарги представника ОСОБА_2 .

В судове засідання ОСОБА_2 та його представник не з`явилися, повідомлені про місце і час розгляду справи, а тому судова колегія дійшла висновку про можливість слухання справи у їх відсутність.

Вислухавши пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційних скарг.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 07 травня 2010 року між ОСОБА_3 , як позикодавцем, та ОСОБА_1 , як позичальником був укладений договір позики. Відповідно до умов договору позикодавець ОСОБА_3 передав позичальнику ОСОБА_1 у позику грошові кошти у розмірі 397 000,00 грн., що на той час було еквівалентно 50 000,00 доларів США згідно курсу продажу доларів США, установленому комерційними банками м. Запоріжжя, строком повернення до 07 травня 2011 року.

Пунктом 4 укладеного договору сторони визначили, що при неповерненні суми позики своєчасно позикодавець вправі буде пред`явити цей договір до стягнення в строки і в порядку передбаченому чинним законодавством України, та вимагати при цьому повернення йому частини позики, що залишилась несплаченою, з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також сплати 0,1 % від суми непогашеної заборгованості за кожен день прострочення.

У вказаний вище термін позичальник суму позики не повернув, у зв`язку з чим ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості. Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 08 грудня 2011 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 07 серпня 2013 року у справі №2-1901/11 стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 суму боргу за договором у розмірі 397 000 грн. та судові витрати.

ІНФОРМАЦІЯ_1 позикодавець ОСОБА_3 помер.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 27 січня 2017 року було замінено стягувача у виконавчому провадженні з примусового виконання вказаного рішення суду з ОСОБА_3 на його спадкоємця ОСОБА_2 .

27 жовтня 2020 року ОСОБА_1 сплатив в межах виконавчого провадження ОСОБА_2 суму боргу у розмірі 397 000 грн.

Після повернення основної суми боргу ОСОБА_2 порушив питання про стягнення із ОСОБА_1 інфляційних втрат за увесь період прострочення з травня 2011 року по вересень 2020 року у сумі 661 308,73 грн., суми трьох відсотків річних за період з 08 травня 2013 року по 27 жовтня 2020 року у розмірі 89 020,81 грн., а також пені за ставкою 0,1 % від суми боргу за кожен день прострочення за період з 08 травня 2013 року по 27 жовтня 2020 року у розмірі 1 083 810 грн.

З`ясувавши обставини справи, дослідивши наявні у матеріалах справи докази, суд першої інстанції з урахуванням заяви про застосування позовної давності дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_2 та стягнув з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суми трьох відсотків річних та інфляційної складової в межах позовної давності у розмірі 35 670,53 грн. і 77 711,12 грн. відповідно, та відмовив у задоволенні вимог позивача про стягнення пені у розмірі 1 083 810 грн.

Колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Статтею 1050 ЦК України визначено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено , що на виконання рішення Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 08 грудня 2011 року суму основного боргу 397 000,00 грн. ОСОБА_1 сплатив на користь ОСОБА_2 лише 27 жовтня 2020 року. Відтак, суд першої інстанції дійшов законного і обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суми трьох відсотків річних та інфляційної складової в межах позовної давності у розмірі 35 670,53 грн. і 77 711,12 грн. відповідно.

Колегія суддів відхиляє посилання представника ОСОБА_1 , що позивач не заявляв вимог про врахування індексу інфляції на момент сплати боргу і прийняття виконання кредитором, оскільки кредитор не обмежений правом на пред`явлення вимог щодо сплати трьох процентів річних і інфляційної складової відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України за період прострочення моментом погашення основної суми боргу.

Доводи представника ОСОБА_1 про те, що в дійсності за договором позики передавалися кошти в іноземній валюті не відповідають матеріалам справи. За рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 08 грудня 2011 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 07 серпня 2013 року у справі №2-1901/11, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 було стягнуто суму боргу за договором у розмірі 397 000 грн.

Також, колегія суддів не бере до уваги доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_1 , що відповідач ОСОБА_1 взяв позику на умовах забезпечення її повернення тимчасовою уступкою ОСОБА_3 правового титулу власника земельної ділянки з кадастровим № :04:030:0045 в Обухівському районі Київської області з ринковою вартістю у гривневому еквіваленті 200 500 доларів США . Питання щодо наявності підстав для стягнення заборгованості за договором позики вже було вирішено судом. А предметом даного позову є стягнення трьох процентів річних, інфляційної складової та неустойки за період прострочення.

Колегія суддів відхиляє послання представника ОСОБА_2 щодо безпідставності відмови суду першої інстанції у стягненні із ОСОБА_1 пені за період з 08 травня 2013 року по 27 жовтня 2020 року у розмірі 1 083 810 грн. за ставкою 0,1 % від суми боргу за кожен день прострочення відповідно до п.4 договору позики від 07 травня 2010 року.

Відповідно до положень ст.ст. 1046, 1048 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного договором строку позики чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Відповідно до договору позики від 07 травня 2010 року сторонами договору було визначено строк повернення грошових коштів до 07 травня 2011 року. При цьому ще 08 грудня 2011 року рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя було стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 суму боргу за договором у розмірі 397 000 грн. А ІНФОРМАЦІЯ_1 позикодавець ОСОБА_3 помер.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення таких позовних вимог ОСОБА_2 .

Колегія суддів не вбачає підстав для скасування оскаржуваного рішення. При вирішенні спору суд не допустив порушень норм матеріального і процесуального права, надав належну оцінку наявним у справі доказам.

Враховуючи викладене, апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційні скарги адвоката Чулініна Дмитра Георгійовича, який діє від імені та в інтересах ОСОБА_1 , та адвоката Хілька Антона Сергійовича, який діє від імені та в інтересах ОСОБА_2 , залишити без задоволення, а рішення Печерського районного суду міста Києва від 24 лютого 2025 року без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 16 травня 2025 року.

Суддя-доповідач Шебуєва В.А.

Судді Кафідова О.В.

Оніщук М.І.