Справа № 583/973/25
26 травня 2025 року Охтирський міськрайонний суд Сумської області в складі:
головуючого-судді Сидоренка Р.В.,
за участю секретаря Якубович В.В.,
представника позивачки, адвоката Ярошенко В.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду №5 у м. Охтирці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна,
Щодо земельної ділянки під виділеним будинком зазначає, що кадастровий номер їй не присвоювався та державна реєстрація не відбулася. Однак, на ім`я відповідача видано державний акт, що посвідчує право власності та є правовстановлюючим документом. Верховний Суд вказав, що чинне земельне та цивільне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який знаходить свій вияв у правилах статей 120 ЗК України, 377 ЦК України. Вважає, що їй належить одна друга частина земельної ділянки під спільним житловим будинком. Оскільки в державному акті власником вказано ОСОБА_2 , що унеможливлює позивачці самостійно замовити технічну документацію та присвоїти кадастровий номер, щоб в подальшому зареєструвати право власності, так як це може зробити лише власник земельної ділянки, тому ефективним способом захисту даного права є саме скасування Державного акта частково та визнання згідно Державного акта серії Р2 № 669111 однієї другої частини земельної ділянки за ОСОБА_1 на земельну ділянку для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд площею 0,1000 га за адресою АДРЕСА_1 .
Вважає, що строк звернення до суду з даним позовом не пропущено, у зв`язку з тим, що спірним будинком позивачка фактично користувалась разом з дітьми тривалий час до моменту поїздки за кордон для заробітку, після повернення колишній чоловік почав проживати в будинку та сторони вважали будинок спільним. Однак в лютому 2025 року позивачка дізналась, що дружина відповідача бажає зареєструвати будинок за собою, так як чоловіка було мобілізовано до ЗСУ. Тому вважає, що про порушення свого права спільної власності подружжя позивачка дізналась лише в лютому 2025 року, тому позовна давність не пропущена, так як до цього у сторін спору не виникало стосовно поділу майна.
В судове засідання позивач не з`явилась, будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи.
Ії представник позовні вимоги підтримала повністю. Зазначила про наявність спору між сторонами із приводу заявлених позивачем вимог, та не заперечила щодо проведення заочного розгляду справи.
Відповідач в судове засідання не з`явився, про день, час та місце судового розгляду справи повідомлявся в установленому законом порядку, заяв про відкладення розгляду справи не надавав, правом на подання відзиву не скористався, тому відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України, суд вирішує справу за наявними матеріалами.
У даному випадку суд вжив усіх необхідних заходів, передбачених ст. 128, ст. 130 ЦПК України для повідомлення відповідача про розгляд його справи, у зв`язку з чим вважає, що про розгляд даної цивільної справи відповідач повідомлений в установленому законом порядку.
Приймаючи до уваги викладене, з огляду на позицію сторони позивача, суд проводить заочний розгляд справи на підставі наявних доказів, відповідно до положень ст. 280 ЦПК України.
Заслухавши пояснення представника позивача, перевіривши матеріали справи, суд уважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню.
Судом установлені такі факти та відповідні їм правовідносини.
Сторони перебували у шлюбі, який 14.10.2005 року було розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу від 17.01.2005 року, серії НОМЕР_6 (а.с. 8).
Від спільного проживання у шлюбі в позивача із відповідачем народилося двоє дітей: син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та донька ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_4 , (а.с. 9).
29.07.2022 року ОСОБА_6 та ОСОБА_7 уклали шлюб, що підтверджується актовим записом про шлюб №156, свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_7 від 29.07.2022 року. Після одруження ОСОБА_6 змінила прізвище на ОСОБА_8 (а.с. 10).
Згідно технічного паспорту житлова площа будинку складає 78,5 кв.м., характеристика будівлі: літера А житловий будинок, літера а прибудова, літера а1 погріб, 1 ворота та 2 забор. (а.с. 13-15).
Згідно зі звітом з оцінки майна, складеного приватним судовим експертом авто товарознавцем ОСОБА_5 , вартість будинку була визначена на час звернення до суду у розмірі 460630,00 грн. (а.с. 11).
28.11.2002 року на ім`я ОСОБА_2 виданий державний акт на право приватної власності на землю серії Р2 № 669111 на підставі рішення виконкому Охтирської міської ради від 18.10.1995 р. № 521, передано земельну ділянку для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд площею 0,1000 га за адресою АДРЕСА_2 . Акт зареєстровано в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю № 128 (а.с. 16-17).
Відповідно до Прикінцевих положень Сімейного кодексу України (далі - СК України), прийнятого 10 січня 2002 року, який набрав чинності з 01 січня 2004 року, положення цього Кодексу застосовуються до тих відносин, що виникли між подружжям після набрання ним чинності.
Установлено, що спірний будинок придбано до 01 січня 2004 року, тому до правовідносин про набуття у власність спірної садиби підлягають застосуванню норми Кодексу про шлюб та сім`ю України (далі - КпШС України).
Відповідно до статей 22, 23, 28 КпШС України, статей 16, 17 Закону України «Про власність», статей 112, 118 ЦК Української РСР (у редакції, чинній на час придбання спірного будинку), майно, набуте подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю і кожен із подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Майном, нажитим за час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою. Співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, при цьому вважається, що частки кожного із співвласників є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.
Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором або законом.
Згідно із частиною першою статті 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу.
Відповідно до частини першої статті 29 КпШС України якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов`язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. При цьому суд також бере до уваги інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу.
Таким чином, набуття майна за час перебування у шлюбі створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю.
Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.
Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована.
Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною.
Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя.
Згідно із статтею 24 КпШС України, майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.
Фактично позивач просить в порядку поділу визначити за сторонами частки у спільному сумісному майні. З урахуванням не спростованої презумпції рівності часток позовні вимоги про визнання права власності на частину будинку та господарських споруд підлягають повному задоволенню.
При вирішенні питання про скасування державного акту про право власності на землю та визнання за сторонами права власності на землю під будинком у рівних частках суд виходить з наступного.
Верховний Суд у постанові по справі № 504/3831/19 (провадження № 61-7849св23) від 18 жовтня 2023 року зробив правовий висновок. Справа по суті за позовом дружини до колишнього чоловіка про розподіл приватизованої чоловіком земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, і саме на цій землі було збудовано спільний будинок подружжя. Земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Якщо на такій земельній ділянці розташовані будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою, переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди відповідно до статей 120 ЗК України, 377 ЦК України.
Верховний Суд вказав, що чинне земельне та цивільне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який знаходить свій вияв у правилах статей 120 ЗК України, 377 ЦК України.
За правилами ч. 1 ст. 125 ЗК України /в редакції на час виникнення спірних правовідносин/ право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації.
Частиною 1 ст.126 ЗК /в редакції на час виникнення спірних правовідносин/ визначено, що право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. Форми державних актів затверджуються Кабінетом Міністрів України.
Згідно з п. 2 Розділу VІІ «Прикінцеві та Перехідні положення Закону України «Про державний земельний кадастр», земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 року, вважаються сформованими незалежно від присвоєння їм кадастрового номера.
Таким чином, належність відповідачу на праві приватної власності земельної ділянки підтверджується належним правовстановлюючим документом Державним актом на право приватної власності на землю, який не був скасований чи визнаний недійсним. Так само не було припинено право власності відповідача на вказану земельну ділянку з підстав, передбачених ст. 140 ЗК України, таких доказів суду не надано.
Відповідно до ч. 1 ст. 152 та ч. 1 ст. 153 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України.
Згідно з ч. 1 ст. 154 ЗК України органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування без рішення суду не мають права втручатись у здійснення власником повноважень щодо володіння, користування і розпорядження належною йому земельною ділянкою або встановлювати непередбачені законодавчими актами додаткові обов`язки чи обмеження.
Частиною 1 ст. 155 ЗК України визначено, що у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.
Суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси (ст. 21 ЦК України).
Також, як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в абзаці другому пункту 2 постанови від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», виходячи з положень статей 8, 124 Конституції, статей 26, 30, 8790, 97, 100, 102, 118, 123, 128, 143146, 149, 151, 153158, 161, 210, 212 ЗК України, глав 27, 33, 34 ЦК України, статті 15 ЦПК України, судам підсудні справи за заявами, зокрема, з приводу володіння, користування, розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян чи юридичних осіб, і визнання недійсними державних актів про право власності та право постійного користування земельними ділянками.
Визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку та відповідає способам захисту цивільних прав, передбачених статтями 15, 16 ЦК України, статтею 152 ЗК України.
З огляду на викладене ефективним способом захисту прав позивача та не допущення порушення права відповідача на реєстрацію права власності на частку земельної ділянки під будинком, буде прийняття рішення про визнання права власності на земельної ділянки за кожною із сторін та визнання незаконним державного акту в цілому.
За заявою представника позивача понесені позивачкою судові витрати слід залишити за нею без відшкодування.
На підставі вище викладеного, керуючись вимогами ст. 3, 4, 5, 12, 13, 43, 44, 49, 81, 200, 223, 258-259, 263-265, 272, 279, 280-284, 354 ЦПК України, суд -
Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.
Визнати за ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрованою за адресою: АДРЕСА_1 ) право власності на частину житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , житловою площею 78,5 кв.м, загальною площею 100,00 кв.м., з прибудовою, гаражем-майстернею а, погребом а1, огорожею 1.2. та на частину земельної ділянки площею 0,1000 га за адресою АДРЕСА_1 .
Визнати за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , зареєстрованим за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на частину житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , житловою площею 78,5 кв.м, загальною площею 100,00 кв.м., з прибудовою, гаражем-майстернею а, погребом а1, огорожею 1.2., та на частину земельної ділянки площею 0,1000 га за адресою АДРЕСА_1 .
Визнати недійсним Державний акт на право приватної власності на земельну ділянку серії Р2 № 669111 виданий 25.11.2002 р. на підставі рішення виконкому Охтирської міської ради від 18.10.1995 р. № 521 на ім`я ОСОБА_2 , земельна ділянка площею 0,1000 га, цільове призначення: будівництво та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, що розташована у АДРЕСА_2 .
Понесені позивачем судові витрати залишити за нею без відшкодування.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Сумського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених Цивільним процесуальним кодексом України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя Охтирського міськрайонного суду Р.В.Сидоренко