Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06.05.2025 Справа №607/10582/23 Провадження №2/607/545/2025

м. Тернопіль

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі:

головуючого судді Вийванка О. М.

за участю секретаря с/з Романів К. Ю.

учасників справи:

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя,

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_3 звернулася в суд із позовом до відповідача ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначила, що 06.09.2005 між сторонами було зареєстровано шлюб, який був розірваний 12.02.2021. За час подружнього життя спільними коштами сторонами було придбано квартиру АДРЕСА_1 .Вказане майно є спільною сумісною власністю. Однак сторони протягом тривалого часу після фактичного припинення шлюбних відносин не можуть досягнути згоди про порядок поділу їх спільного майна.

Тому є усі підстави для поділу спільного майна подружжя шляхом отримання нею грошової компенсації за половину частки у спільному майні. Також відповідач має повернути кошти позивачці 20 000 євро, однак на даний час відмовляється виконати її вимоги.

У зв`язку із недосягненням згоди щодо досудового врегулювання спору, з підстав викладених у позові, позивач просить позов задовольнити та в порядку поділу спільного майна подружжя: визнати квартиру АДРЕСА_1 спільним нажитим майном подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_5 ; поділити спільно нажите майно за час шлюбу ОСОБА_4 та ОСОБА_5 квартиру АДРЕСА_1 виходячи із рівності часток в розмірі половини кожному із членів подружжя; визнання за ОСОБА_4 право власності на квартиру АДРЕСА_1 ; стягнути 1 279 901 грн. з ОСОБА_4 як половину вартості квартири АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_5 ; припинити право власності ОСОБА_5 на квартиру АДРЕСА_1 ; стягнути з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_5 особисті кошти в розмірі 787 140 грн. та судові витрати.

Представник позивача у судовому засіданні позов підтримав та просить його задовольнити з підстав та обґрунтувань, викладених у ньому.

Представник відповідача подав відзив на позов, в якому зазначив про перебування у шлюбу з позивачем з 06.09.2005 по 12.12.2021, та придбання спірної квартири та реєстрація за відповідачем. Однак спірна квартира була придбана через місяць після шлюбу, але за його особисті кошти, які були ним зароблені в Іспанії. Кошти на придбання квартири були ним перераховані на рахунок його матері, ОСОБА_6 в АТ «Укрінбанк» з його особистого рахунку. Дані кошти були зароблені ним до шлюбу, є його особистою власністю і поділу не підлягають, про що його колишня дружина обізнана. ОСОБА_3 стверджує, що вона нібито передавала йому кошти на ремонт квартири та своїх 20000 євро, дане твердження є надуманими і безпідставними, що спростовуються випискою з 20000 євро, до позову надано не було. Тому просить відмовити у задоволенні позову.

Позивач подав відповідь на відзив в якому зазначив, що подані відповідачем докази є недопустимі. Договір дольової участі у будівництві квартири укладено 17.10.2005, тобто після укладення шлюбу 06.09.2005, а реєстрація квартири на ім`я відповідача 17.04.2008, тобто під час шлюбу. Відповідно і оплата проводилась за договором дольової участі під час шлюбу. Тож, придбання квартири відбулось під час шлюбу і придбана нерухомість є спільною власністю подружжя. Також відповідачем не подано жодних належних і допустимих доказів належності спірної квартири на праві особистої власності відповідача.

Відповідач подав заперечення на відповідь на відзив в яких зазначив, що ним буде передано перекладену виписку з банку де буде видно, що після укладення шлюбу з позивачем (після вересня 2005 року), на рахунок банку було перераховано йому зарплату в розмірі 7266,31 євро, більшу половину з яких було потрачено на побутові потреби сім`ї, а 3000 євро було витрачено на ремонт спірної квартири. На сьогоднішній день спірна квартира не придатна ще для проживання, оцінена позивачем вартість квартири є завищеною, оскільки ремонти не завершені. Також він вважає, що позивач може претендувати лише на 1500 євро.

Також необхідно відмітити, що до позовної заяви ОСОБА_3 до нього про поділ майна подружжя, не надано жодного підтвердження про те, що у позивача взагалі буди кошти в розмірі 20 000,00 євро, ще й така кругла сума. Спірна квартира була придбана через місяць після шлюбу, але за його особисті кошти, які були ним зароблені в Іспанії. Кошти на придбання квартири були ним перераховані на рахунок його матері ОСОБА_7 , в АТ «Укрінбанк» з його особистого рахунку. Дані кошти були зароблені ним до шлюбу, є його особистою власністю і поділу не підлягають, про що його колишня дружина обізнана. ОСОБА_3 стверджує, що вона нібито передавала йому кошти на ремонт квартири та своїх 20000 євро, дане твердження є надуманими і безпідставними. Жодних доказів, що позивачка мала та передала йому 20 000 євро, до позову надано не було.

При розгляді справи судом, учасниками справи подано заяви та клопотання та судом було вчинено інші процесуальні дії, зокрема.

Ухвалою суду відкрито провадження у справі.

Ухвалою суду призначено експертизу та зупинено провадження у справі.

Ухвалою суду поновлено провадження у справі.

Ухвалою суду прийнято до провадження.

Ухвалою суду закрито підготовче засідання.

Заслухавши пояснення учасників справи, перевіривши та оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд дійшов наступного висновку.

Судом встановлено фактичні обставини справи та зміст спірних правовідносин.

Судом встановлено, що з 06.09.2005 сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі, про що складено актовий запис за № 02, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 від 06 вересня 2005 року, який було розірвано рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області №607/20370/20 від 21.02.2021.

Судом з`ясовано, що за час перебування сторін у шлюбі, ними було 17.04.2008 придбано квартиру АДРЕСА_2 , що підтверджується інформаційною довідкою 229299186 від 22.10.2020.

17.10.2005, між ОСОБА_4 та ТОВ «Фінансова компанія «Укрбудінвест" укладено договір 19-1 про участь у фонді фінансування будівництва об`єкта інвестування квартири АДРЕСА_3 , загальною вартістю 160 903,60 грн.

Відповідно до свідоцтва 19-1 про участь у фонді фінансування будівництва об`єкта інвестування «Багатоквартирного житлового будинку по АДРЕСА_4 », від 21.10.2005, ОСОБА_4 передавТОВ «Фінансова компанія «Укрбудінвест" суму коштів 160 903,60 грн за 3-х кімнатну квартиру АДРЕСА_5 , 82.94 кв. м.

Згідно з висновком за результатами проведення судової оціночно будівельної експертизи, який складений 12.08.2024 судовим експертом Київського науково-дослідного інституту судових експертиз, ринкова вартість квартири АДРЕСА_2 становить 1 954 618,00 грн.

Суд погоджується частково з аргументами позивача, виходячи з наступних норм права, які підлягають застосуванню та мотиви їх застосування.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно із статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання правочину недійсним.

Відповідно до статті 20 ЦК України право на захист особа здійснює на свій розсуд. Нездійснення особою права на захист не є підставою для припинення цивільного права, що порушене, крім випадків, встановлених законом.

Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном, визначено у статті 317 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Згідно зі статтею 319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не повинні суперечити закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Такі ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

У частині першій статті 61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Згідно з статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України).

За положеннями частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частина перша, друга статті 71 СК України).

У пунктах 22-24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання.

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України.

Відповідно до частин першої-третьої статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Вищевказана стаття визначає правила розпорядження подружжям майном, що є об`єктом права їх спільної сумісної власності. Таке розпорядження здійснюється шляхом укладення дружиною та/або чоловіком різноманітних правочинів з іншими особами. Якщо правочин щодо спільного майна укладає один з подружжя, то воля другого з подружжя, його згода на укладення правочину має бути з`ясована окремо.

За нормами сімейного законодавства умовою належності майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані з сім`єю інтереси одного з подружжя.

Тобто сімейне законодавство передбачає виникнення спільної сумісної власності на майно і рівні права подружжя щодо володіння, користування і розпорядження ним.

Право на майно виникає в обох із подружжя одночасно, в момент набуття його хоча б одним з них, і оформлення права власності на ім`я другого з подружжя юридичного значення не має, оскільки майно знаходиться у спільній сумісній власності подружжя без визначення часток.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі у судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Отже, на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведенню.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею у набутті майна. Застосовуючи положення статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна за час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Вирішуючи питання в частині належності майна до спільної сумісної власності суд вважає, що квартира АДРЕСА_2 , є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_8 та ОСОБА_4 і підлягає поділу, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що сторони по справі до укладенню шлюбу проживали та працювали в Іспанії, договір дольової участі був укладений ОСОБА_9 через свою матір ОСОБА_6 , яка внесла кошти за спірну квартиру, також ОСОБА_3 передавала кошти за квартиру, що підтверджується показаннями свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 .

Під час перебування у шлюбі сторонами було придбано тобто внесено кошти за квартиру і зареєстровано право власності за ОСОБА_4 на квартиру АДРЕСА_2 .

Не заслуговують на увагу доводи ОСОБА_4 про те, що спірна квартира, була придбана за його особисті кошти і є його особистою власністю, суд вважає безпідставним, виходячи, що за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані з сім`єю інтереси одного з подружжя.

Як встановлено судом, позивач і відповідач отримував дохід в Іспанії, також ОСОБА_4 не було подані належні, достатні та достовірні докази, оплати ОСОБА_4 особистих коштів за спірну квартиру. Наявність у ОСОБА_4 грошових коштів на рахунку не підтверджують їх внесення саме за спірну квартиру в повному обсязі.

Відповідно до положень ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до статті 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Оскільки презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя ОСОБА_4 не спростовано, матеріали справи не містять належних доказів того, що спірна квартира, придбана за його особисті кошти, суд вважає, що квартира АДРЕСА_2 є спільною сумісною власністю і підлягає поділу.

Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Наведене дає підстави для висновку, що вартість майна, що підлягає поділу визначається, виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно.

Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 03 жовтня 2018 року у справі № 61-9018сво18.

Дослідивши та давши оцінку поданим сторонами доказам, враховуючи вимоги ст.ст. 60-63 СК України, суд дійшов висновку, що зазначене майно є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, а тому, сторони по справі мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном.

Правовідносини, в яких позивач просить припинити не право власності відповідача у спільному майні з виплатою компенсації, а своє право на частку в майні з отриманням компенсації на свою користь, є відмінними за своєю природою і регулюються статтею 364 ЦК України, яка передбачає, що співвласник, частка якого в майні не може бути виділена в натурі, має право на отримання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості цієї частки.

Отже, у справах за спорами, в яких про припинення своєї частки у спільному майні і отримання компенсації на свою користь заявляє позивач, не вимагається обов`язкового внесення на депозитний рахунок грошової компенсації.

Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 24 березня 2021 року у справі № 501/2211/18 (провадження № 61-19084св20), від 03 лютого 2020 року у справі № 235/5146/16-ц (провадження № 61-37616св18), від 03 червня 2020 року у справі № 487/6195/16-ц (провадження № 61-46326св18), від 30 вересня 2020 року у справі № 552/1514/19 (провадження № 61-21084св19).

Таким чином, у випадку, коли один із співвласників погодився отримати грошову компенсацію замість своєї частки в спільному майні, а інша сторона не погодилася її добровільно виплачувати з будь-якої причини, зацікавлений в одержанні замість своєї частки у майні грошової компенсації співвласник звертається до суду із позовом на підставі статті 364 ЦК України.

Позивач просила суд провести поділ спільного майна подружжя, в тому числі і на підставі статті 364 ЦК України, тобто шляхом припинення права власності на спірне майно та присудження грошової компенсації за належну частку у спільному майні подружжя.

Враховуючи вищенаведені вимоги закону та встановлені обставини справи, суд дійшов висновку, що в даному випадку мають місце порушення відповідачем майнових прав позивача, які підлягають захисту шляхом поділу спільного майна подружжя та вважає за можливе провести поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, з врахуванням вартості майна, володіння та користування вказаним майном, інтереси сторін, конфліктні ситуації, які виникають між ними та визначити, що ОСОБА_3 належить частина квартири АДРЕСА_2 .

Враховуючи обставини справи, що квартира є неподільною річчю, та встановивши, що ОСОБА_3 бажає одержати грошову компенсацію за належну їй частку у спільному майні та припинити своє право спільної власності, суд дійшов висновку, що слід у порядку поділу спільного сумісного майна подружжя, виділити у власність ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_2 та стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 грошову компенсацію вартості 1/2 частки квартири АДРЕСА_2 , в розмірі 977 309,00 грн.

Щодо позивної вимоги про стягнення коштів в розмірі 20 000 євро, суд зазначає, що основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, змагальність сторін та диспозитивність (пункти 4 та 5 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд(частина перша, третя статті 13 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 22 червня 2023 року у справі № 910/5361/22 вказано, що «суд, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу в обґрунтування своїх вимог або заперечень послалися не на ті норми, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує у прийнятті рішення саме такі норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини (такий висновок викладено в пункті 7.43 постанови Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2019 у справі № 924/1473/15). Саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту (такий висновок викладено в пункті 86 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17)».

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини перша, третя статті 12, частини перша, п`ята, шоста статті 81 ЦПК України).

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона (див. пункт 21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Позивачем не надано суду належних, допустимих і достовірних доказів, які би підтверджували факт передачі нею коштів ОСОБА_4 в розмірі 20 000 євро.

Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову процесуальним законом, за загальним правилом, покладається на позивача. За таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не позбавляє позивача його процесуальних обов`язків.

Такий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 13 травня 2020 року у справі N 219/1704/17.

Згідно вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України).

Відтак, з огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено належними та достатніми доказами факт отримання відповідачем коштів у розмірі 20 000 євро, а тому в задоволенні вказаної позовної вимоги, слід відмовити.

Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає.

Згідно ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:

1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до позовних вимог, ціна позову у даній справі становила 2 067 041,00 грн. Отже, розмір задоволених позовних вимог у пропорційному відношенні становить

47,28 % (977 309,00 *100/2 067 041,00).

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем було сплачено судовий збір в розмірі 13 420,00 грн, та витрати на проведення експертизи в розмірі 10 601,92 грн.

Отже, підлягає розподілу судові витрати в сумі 24 021,92 грн, які слід розподілити пропорційно розміру задоволених позовних вимог, зокрема 24 021,92 * 47,28/100= 11 357,56 грн.

За таких обставин, суд вважає, що підлягають стягненню з відповідача на користь позивача 11 357,56 грн, сплаченого судового збору.

На підставі наведеного, керуючись статями 2, 4, 5, 10 - 13, 76-82, 89, 141, 258-268, 273, 352-355 ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В :

Задовольнити частково позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя.

У порядку поділу спільного сумісного майна подружжя, виділити у власність ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_2 .

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 грошову компенсацію вартості 1/2 частки квартири АДРЕСА_2 , в розмірі 977 309,00 грн (дев`ятсот сімдесят сім тисяч триста дев`ять гривень 00 копійок), сплачені судові витрати в розмірі 11 357,56 грн (одинадцять тисяч триста п`ятдесят сім гривні 56 копійок).

У задоволенні інших позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційної скарги не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення суду, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Тернопільського апеляційного суду протягом тридцяти днів, з дня його проголошення, якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного рішення суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 Цивільного процесуального кодексу України.

Учасники справи:

позивач ОСОБА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , місце проживання АДРЕСА_6 ;

відповідач ОСОБА_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 , місце проживання с. Личківці, Чортківський район, Тернопільська область.

Повний текст рішення суду складено та підписано 15 травня 2025 року.

Головуючий суддяО. М. Вийванко