Справа № 135/1362/24
Провадження № 2/135/56/25
РІШЕННЯ

іменем України

24.04.2025 м. Ладижин Вінницька область

Ладижинський міський суд Вінницької області у складі:

головуючого судді Волошиної Т.В.,

за участі секретаря судових засідань Глушко І.В.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача Бодачевської М.В.,

відповідача ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ладижині Вінницької області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя

ВСТАНОВИВ:

І. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача.

1. Виклад позиції позивача.

25 жовтня 2024 року позивачка ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, набутого під час перебування у зареєстрованому шлюбі, посилаючись на порушення свого права власності на частку у спільній сумісній власності.

На обґрунтування своєї позиції вказала на те, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 02 травня 2010 року. Від цього шлюбу народжені двоє дітей: ОСОБА_4 , 2011 року народження, та ОСОБА_5 , 2018 року народження. Рішенням Ладижинського міського суду Вінницької області від 13 травня 2024 року у справі №135/497/24 шлюб між сторонами розірвано, рішення набрало законної сили 24 вересня 2024 року.

Позивачка вказує, що під час спільного життя у шлюбі, за рахунок спільних коштів подружжя, було придбано наступне нерухоме майно: житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1 ; земельну ділянку площею 0,1000 га з кадастровим номером :07:018:0323, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку; земельну ділянку площею 0,0900 га з кадастровим номером 0:07:018:0324, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства?.

Позивачка наголошує, що протягом всього періоду шлюбу вона працювала та отримувала заробітну плату, з якої, зокрема, здійснювались витрати на утримання сім`ї, ведення господарства та придбання зазначеного майна. Отже, вона вважає, що набуте у шлюбі майно є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, незалежно від того, на кого з подружжя оформлені правовстановлюючі документи.

Посилаючись на норми ст. 60, 61, 69, 70 Сімейного кодексу України, позивачка стверджує, що поділ майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, має відбуватись порівну, якщо інше не передбачено договором або не обґрунтоване виключними обставинами. Також підкреслює, що відсутні будь-які докази того, що майно було набуте за особисті кошти відповідача або є його особистою приватною власністю.

Позивачка також зазначає, що неодноразово пропонувала відповідачу вирішити спір у позасудовому порядку, проте відповідач відмовився визнати її право на частку у майні, що і зумовило необхідність звернення до суду.

У зв`язку з наведеним просить суд: визнати за нею право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами; визнати за нею право власності на 1/2 частини кожної з вказаних вище земельних ділянок; покласти судові витрати на відповідача, з огляду на безпідставне заперечення її прав та спричинення необхідності судового звернення?.

З огляду на зазначене, позивачка просить захистити її майнові права як особи, яка мала рівний внесок у набуття спільного майна подружжя, та застосувати норми матеріального права щодо рівності часток при поділі такого майна.

2. Позиція відповідача

У відзиві на позовну заяву ОСОБА_2 заперечує проти її задоволення, посилаючись на такі обставини.

До укладення шлюбу відповідач володів частиною квартири АДРЕСА_2 , інші частки належали його матері та рідній сестрі. 24 березня 2017 року мати та сестра подарували йому свої частки, внаслідок чого він став одноосібним власником зазначеного об`єкта. Це підтверджується нотаріально посвідченими договорами дарування.

У 2018 році відповідач продав вказану квартиру. За договором купівлі-продажу від 13 червня 2018 року він отримав грошові кошти в сумі 22?800 доларів США, що, на його думку, підтверджується письмовою розпискою.

У той самий день відповідач уклав договір купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 , а також придбав дві земельні ділянки площею 0,1000 га та 0,0900 га відповідно. Як стверджує відповідач, зазначене майно було придбане виключно за кошти, отримані від продажу квартири, що належала йому на праві особистої приватної власності. При цьому він зазначає, що позивачка жодним чином не брала участі в оплаті вартості спірного майна, договори укладено ним одноосібно, а розрахунок здійснено винятково за його особисті кошти.

Посилаючись на частину третю статті 57 Сімейного кодексу України, відповідач зазначає, що майно, набуте одним із подружжя за кошти, які належали йому на праві особистої приватної власності, не є об`єктом спільної сумісної власності.

У відзиві відповідач також посилається на правові висновки Верховного Суду, викладені, зокрема, у постановах від 24.05.2017 у справі №?6-843цс17, від 18.06.2018 у справі №?711/5108/17, а також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі №?372/504/17. Згідно з наведеними рішеннями, набуте під час шлюбу майно визнається спільною сумісною власністю подружжя за умови, що джерелом його придбання були спільні кошти або спільна праця подружжя.

На думку відповідача, у даній справі презумпція спільної сумісної власності, встановлена частиною першою статті 60 Сімейного кодексу України, є спростованою, оскільки він виконав покладений на нього тягар доказування: надані договори дарування, купівлі-продажу та розписка підтверджують, що джерелом набуття спірного майна були особисті кошти відповідача, отримані від продажу квартири.

У зв`язку з цим відповідач просить суд: відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі; стягнути з позивачки витрати на правничу допомогу, що вже понесені (у сумі 7?000 грн) та очікуються у загальному розмірі до 9?000 грн.

Отже, відповідач наполягає на тому, що житловий будинок та земельні ділянки, набуті 13 червня 2018 року, є його особистою приватною власністю, придбаною за кошти, отримані від продажу дарованої йому квартири, а відтак не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

ІV. Пояснення сторін.

Позивачка ОСОБА_1 у судовому засіданні пояснила суду, що житловий будинок, розташований у АДРЕСА_1 , а також дві земельні ділянки, площею 0,1000 га та 0,0900 га відповідно, набуті під час шлюбу, є об`єктами спільної сумісної власності подружжя.

Позивачка зазначила, що перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_2 з 02 травня 2010 року по 13 травня 2024 року. Придбання спірного нерухомого майна відбулося 13 червня 2018 року в період дії шлюбу та фактичного спільного проживання. За таких обставин, на думку позивачки, відповідно до частини першої статті 60 Сімейного кодексу України, майно набуте подружжям за час шлюбу є спільною сумісною власністю, незалежно від того, на кого саме оформлено право власності.

Позивачка вказала, що вона вела спільне господарство, працювала, отримувала заробітну плату та вносила регулярний фінансовий внесок у сімейний бюджет. Отримані кошти використовувалися на потреби родини, утримання дітей, а також прямо чи опосередковано на накопичення для придбання спірного майна. Окрім того, позивачка наголосила, що її участь у веденні домашнього господарства в період шлюбу також становила трудовий внесок, який відповідно до частини другої статті 61 СК України прирівнюється до внеску у спільну сумісну власність.

У матеріалах справи міститься письмова нотаріально посвідчена згода позивачки, надана нею 13.06.2018, на укладення відповідачем договорів купівлі-продажу житлового будинку та земельних ділянок. У цій згоді чітко вказано, що: кошти, використані для придбання майна, є спільною сумісною власністю подружжя; придбане майно також є спільною сумісною власністю; правочини вчинено в інтересах родини.

Позивачка вважає, що зазначена згода є юридично значущим одностороннім правочином, який підтверджує існування волі обох сторін придбати майно для спільного користування, що виключає можливість визнання спірного майна особистою приватною власністю відповідача.

Щодо доводів відповідача про те, що кошти на придбання нерухомості були отримані ним особисто від продажу квартири, подарованої матір`ю та сестрою, позивачка зазначила, що: надані документи (розписки, копії договору) не є належними та допустимими доказами походження коштів; надана копія договору купівлі-продажу квартири не засвідчена, її зміст частково приховано; свідки відповідача не були очевидцями передачі коштів і не можуть достовірно підтвердити обставини придбання; експертна оцінка вартості проданої квартири та вартості придбаного майна не проведена.

Отже, на переконання позивачки, презумпція спільної сумісної власності, встановлена ч. 1 ст. 60 СК України, не була належним чином спростована, а отже спірне майно слід визнати таким, що належить обом подружжю на праві спільної сумісної власності.

З огляду на наведене, позивачка просила суд визнати спірне майно спільною сумісною власністю подружжя; визначити за нею право власності на 1/2 частину житлового будинку та кожної з двох земельних ділянок; покласти судові витрати на відповідача.

Представник позивача ОСОБА_6 повністю підтримала позицію позивача ОСОБА_1 .

Відповідач ОСОБА_2 у судовому засіданні заперечив проти задоволення позову позивачки та просив суд відмовити у задоволенні позовної заяви у повному обсязі, обґрунтовуючи свою позицію наступним. Відповідач підтвердив факт перебування у шлюбі з позивачкою з 02.05.2010 до 13.05.2024 року. Однак, на його переконання, майно, щодо якого заявлено вимоги, не є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки було придбане виключно за його особисті кошти.

У цьому контексті відповідач зазначив, що частки у квартирі АДРЕСА_3 були подаровані йому матір`ю та сестрою, і з 2017 року він був одноосібним власником квартири. 13.06.2018 він продав зазначену квартиру за ціною 48 586 грн, і в той самий день уклав договір купівлі-продажу житлового будинку за 49 848 грн, а також договори на придбання двох земельних ділянок за 22 950 грн. Правочини були посвідчені тим самим нотаріусом, а отже, відбувалися фактично послідовно, за безперервного джерела фінансування?.

Відповідач також вказав, що незалежно від того, що договори оформлені у гривні, фактичні розрахунки між сторонами купівлі-продажу проводились у доларах США, а саме: квартира була продана за 22 500 доларів США; житловий будинок з двома земельними ділянками було придбано за 18 500 доларів США.

Ці суми, на думку відповідача, підтверджені розписками та показами свідків, зокрема свідка ОСОБА_7 , яка вказала, що грошові кошти, отримані від продажу квартири, відповідач передав матері продавця будинку як оплату?.

Відповідач стверджував, що презумпція спільності, передбачена статтею 60 СК України, є такою, що може бути спростована. Разом з тим тягар доказування відповідно до законодавства покладається на того з подружжя, хто стверджує, що майно не є спільним. На переконання відповідача, ним були надані всі необхідні докази на підтвердження джерела походження коштів, що мали характер його особистої приватної власності (зокрема, квартира, отримана в дар, не входить до спільного майна ст. 57 СК України).

Крім того, відповідач звернув увагу суду на те, що посилання позивачки на її згоду на укладення правочину не може бути підставою для визнання майна спільним без належного підтвердження факту внеску у придбання цього майна або участі у його фінансуванні. Згідно з правовою позицією Верховного Суду у справі №?712/3590/22, навіть за наявності згоди, особа повинна довести джерело коштів, які використовувалися для купівлі спірного майна?.

Також відповідач послався на рішення Європейського суду з прав людини та положення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якими кожна особа має право на мирне володіння своєю власністю, і будь-яке втручання повинно бути законним, обґрунтованим і пропорційним?.

З урахуванням наведеного, відповідач вважає, що придбане ним 13.06.2018 нерухоме майно (житловий будинок і дві земельні ділянки) є його особистою приватною власністю, набутою за кошти, що належали йому на праві особистої власності. Відповідно, підстав для поділу вказаного майна як спільної сумісної власності немає.

Представник відповідача ОСОБА_3 повністю підтримала позицію відповідача ОСОБА_2 .

V. Встановлені обставини справи

Судом встановлено, що 02 травня 2010 року між сторонами було зареєстровано шлюб (свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1 ). Від шлюбу сторони мають двох дітей. Рішенням Ладижинського міського суду Вінницької області від 13 травня 2024 року у справі № 135/497/24 шлюб між сторонами розірвано, рішення набрало законної сили 24 вересня 2024 року.

Під час перебування у шлюбі, 13 червня 2018 року відповідач ОСОБА_2 уклав правочини щодо придбання нерухомого майна, а саме: жилого будинку АДРЕСА_1 (раніше АДРЕСА_4 ) з господарськими будівлями та спорудами, а також двох земельних ділянок, площею 0,1000 га (кадастровий № :07:018:0323) та 0,0900 га (кадастровий № :07:018:0324), що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 ?.

Зазначений договір купівлі-продажу житлового будинку (зареєстрований у реєстрі за № 965) та договір купівлі-продажу земельних ділянок (№ 968) від 13.06.2018 були посвідчені державним нотаріусом Другої Тростянецької державної нотаріальної контори Вінницької області Кощеєвою Г.С.

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 13.06.2018 № 127487673, право власності на вказаний будинок і земельні ділянки зареєстровано за відповідачем ОСОБА_2 .?

Позивачка ОСОБА_1 стверджує, що вказане майно було придбане за спільні кошти подружжя під час шлюбу і є об`єктом спільної сумісної власності подружжя?.

В обґрунтування цього позивачка посилається, зокрема, на нотаріально посвідчену заяву від 13.06.2018, яку вона надала для посвідчення згаданих договорів. Зі змісту цієї заяви вбачається, що позивачка, діючи відповідно до ст.65 СК України, надала згоду своєму чоловіку (відповідачу) на купівлю будинку АДРЕСА_1 та зазначених земельних ділянок, підтвердивши, що грошові кошти, які витрачаються на придбання цього майна, є спільною сумісною власністю подружжя, а придбане нерухоме майно також буде об`єктом спільної сумісної власності як таке, що набувається за час шлюбу.

Позивачка вказує, що жодного шлюбного договору чи договору про визначення іншого режиму майна сторони не укладали. Протягом сімейного життя позивачка постійно працювала та отримувала заробітну плату, робила свій вклад у сімейний бюджет.

Відповідач заперечує проти позову та не визнає майно спільним. Його основний довід полягає в тому, що спірний будинок і земельні ділянки були придбані на особисті кошти відповідача, які не входять до складу спільного майна подружжя. Зокрема, відповідач стверджує, що джерелом коштів для купівлі цього майна послугували кошти від продажу належної йому особисто квартири, а не спільні прибутки подружжя.

Судом встановлено, що до реєстрації шлюбу ОСОБА_2 володів на праві власності 1/3 часткою квартири АДРЕСА_2 ?.

24 березня 2017 року мати відповідача ( ОСОБА_8 ) та його сестра ( ОСОБА_9 ) подарували йому свої частки у вказаній квартирі, що підтверджується договором дарування від 24.03.2017, посвідченим приватним нотаріусом Тростянецького районного нотаріального округу № 266?.

Отже, з 2017 року відповідач став одноосібним власником згаданої квартири. Це майно набуте відповідачем у шлюбі на підставі договору дарування, тобто є його особистою приватною власністю (п. 2 ч. 1 ст. 57 СК України)?.

З матеріалів справи вбачається, що 13 червня 2018 року ОСОБА_2 відчужив свою квартиру АДРЕСА_2 .

Договір купівлі-продажу квартири від 13.06.2018 між ОСОБА_2 (продавець) та ОСОБА_10 (покупець) був посвідчений тим самим державним нотаріусом Кощеєвою Г.С. (реєстр № 961).

Зі слів відповідача, продаж квартири офіційно оформлено за домовленістю сторін за 48?586 грн, однак фактично він отримав від покупця кошти в розмірі 22 800 доларів США, що підтверджено розпискою від 13.06.2018.

Відразу після продажу квартири (того ж дня, 13.06.2018, у приміщенні тієї ж нотаріальної контори) відповідач ОСОБА_2 уклав зазначені вище договори щодо придбання житлового будинку АДРЕСА_1 та двох земельних ділянок, сплативши продавцю ( ОСОБА_11 ) грошові кошти. Згідно з умовами договорів: вартість будинку (з господарськими будівлями) за згодою сторін склала 49?848 грн, а двох земельних ділянок 22?950 грн?.

Відповідач стверджує, що розрахунок за будинок і землю проводився саме із коштів, отриманих ним від продажу власної квартири. Зокрема, відповідач пояснив, що на придбання будинку з землею він витратив еквівалент 18 500 доларів США із отриманих коштів, а решту грошей (близько 4 300 доларів) використав на придбання автомобіля для особистих потреб?.

На підтвердження своєї позиції відповідач надав суду копії: договору дарування часток квартири від 24.03.2017, договору купівлі-продажу квартири від 13.06.2018, а також розписок про отримання коштів за квартиру та про передачу коштів за будинок і землю. Також відповідач заявляв клопотання про допит свідків щодо обставин придбання майна. У судовому засіданні були допитані свідки, однак вони зазначили, що особисто не були присутні при укладенні договорів купівлі-продажу спірних земельних ділянок і будинку, тому не можуть знати, за чиї саме кошти здійснювалася ця покупка.

Позивачка, зі свого боку, надала копії письмових доказів: договорів купівлі-продажу від 13.06.2018, витягу з Державного реєстру речових прав № 127487673 від 13.06.2018 про реєстрацію права власності за відповідачем, нотаріальної заяви-згоди позивачки від 13.06.2018, а також звіту про незалежну оцінку спірного майна (на підтвердження вартості майна і визначення ціни позову).

Судом досліджено оригінали договорів купівлі-продажу будинку і землі?. Позивачка та її представник заперечували достовірність наданих відповідачем копій розписок і договору продажу квартири, оскільки відповідач не забезпечив подання їх оригіналів або належним чином засвідчених копій. Зокрема, в копії договору продажу квартири частина тексту закреслена, що не дозволяє ідентифікувати об`єкт та сторони договору. На думку позивачки, відповідач не довів належними доказами свій аргумент про особисте джерело коштів, а всі сумніви слід тлумачити на користь збереження законного режиму спільної власності.

Правова оцінка доказів і доводів сторін

Оцінивши надані докази в їх сукупності, суд доходить наступних висновків. Спір між сторонами виник з приводу правового режиму вказаного нерухомого майна, набутого під час шлюбу, а саме чи є це майно спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, чи особистою приватною власністю відповідача. Вирішення цього спору залежить від встановлення джерела коштів, за які було придбане майно, а також від юридичного значення нотаріальної заяви-згоди позивачки при купівлі цього майна.

Щодо правового режиму майна, набутого під час шлюбу.

Відповідно до частини першої статті 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності. Законодавець установлює презумпцію спільності майна, придбаного у період шлюбу, незалежно від того, на чиє ім`я його зареєстровано або ким із подружжя внесено кошти.

Частина третя статті 368 Цивільного кодексу України та частина друга статті 60 СК України уточнюють, що зазначена презумпція діє за відсутності іншого визначення правового режиму майна в договорі або законі. Отже, для відступу від режиму спільності необхідно встановити наявність передбачених законом винятків, зокрема укладеного між подружжям шлюбного договору або обставин, що згідно зі статтею 57 СК України свідчать про особистий характер майна.

Сторони підтвердили, що жодних договорів, які б змінювали правовий режим майна, між ними укладено не було, а отже спірне майно підлягає правовому режиму, встановленому законом.

Частина перша статті 57 Сімейного кодексу України визначає перелік майна, яке належить до особистої приватної власності одного з подружжя. Зокрема, пункт 3 вказаної частини передбачає, що майно, набуте за час шлюбу за кошти, які належали одному з подружжя на праві особистої приватної власності, зберігає правовий режим особистої власності. Така правова конструкція передбачає правомірність збереження особистого статусу майна у випадку, коли один з подружжя здійснює набуття нового об`єкта за рахунок грошових коштів, що мають особисте походження (наприклад, отримані до шлюбу, за договором дарування або у порядку спадкування). У подібних правовідносинах має місце правовий механізм субституції, відповідно до якого набуте майно успадковує правовий режим майна, за рахунок якого воно придбане.

Зазначений правовий принцип неодноразово підтверджувався у судовій практиці. Зокрема, Верховний Суд України у постанові від 16.12.2015 у справі № 6-2641цс15 та Верховний Суд у складі колегії суддів КЦС від 22.01.2020 у справі № 711/2302/18 дійшли висновку, що майно, придбане одним із подружжя за особисті кошти (набуті до шлюбу або отримані як дарунок), не набуває статусу спільного сумісного майна, а є особистою власністю цього з подружжя?.

Разом з тим, вирішуючи спори щодо поділу майна подружжя, суд має враховувати усі істотні обставини набуття майна, у тому числі поведінку подружжя та їх волевиявлення стосовно правового режиму цього майна. Відповідно до роз`яснень, наданих у п.2324 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу... та поділ спільного майна подружжя», належність майна до спільної сумісної власності визначається не тільки фактом його придбання під час шлюбу, але й спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна?. Суд повинен з`ясувати час і джерело придбання майна, а також мету його придбання, що у сукупності дозволяє надати майну відповідний правовий режим?. Закон презюмує спільність майна, набутого під час шлюбу, проте ця презумпція може бути спростована тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, несе той з подружжя, хто на неї посилається (ч.2 ст.60 СК)?.

Відповідний правовий висновок викладений, зокрема, у постановах Верховного Суду України від 24.05.2017 (справа № 6-843цс17) та Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 (справа № 372/504/17).

У цій справі відповідач заперечує наявність спільної сумісної власності на спірне майно, посилаючись на положення статті 57 Сімейного кодексу України. Відповідно до частини другої статті 60 СК України, саме на відповідача покладається обов`язок доведення того, що набуте у шлюбі майно було придбане виключно за його особисті кошти без участі іншого з подружжя.

На обґрунтування своєї позиції відповідач вказав, що житловий будинок та земельні ділянки були придбані ним за кошти, отримані від продажу належної йому на праві особистої приватної власності квартири. Як доказ цього він надав копію договору купівлі-продажу квартири від 13 червня 2018 року та копію розписки, відповідно до якої покупець квартири ОСОБА_12 передала відповідачу грошові кошти у сумі 22 800 доларів США.

У судовому засіданні свідок ОСОБА_12 показала, що 13 червня 2018 року вона придбала у ОСОБА_2 квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_5 . За її словами, сторони домовилися про купівлю за грошові кошти в сумі 22 800 доларів США, які вона передала відповідачу готівкою у день укладення договору купівлі-продажу. Свідок підтвердила, що факт передачі коштів був оформлений розпискою, написаною власноруч, яку вона підписала. Також зазначила, що у договорі сторони зазначили не реальну суму, а вартість згідно з оціночним звітом 49 848 гривень, оскільки «так було зручно» та «рекомендовано при оформленні».

Свідок пояснила, що не була обізнана про подальше використання вказаних коштів продавцем, у тому числі, чи були вони витрачені на придбання іншого нерухомого майна. На запитання суду зазначила, що не була присутньою при укладенні будь-яких договорів купівлі-продажу будинку чи земельних ділянок на ім`я відповідача.

У судовому засіданні також допитано свідка ОСОБА_7 особу, яка успадкувала спірний будинок та земельні ділянки від своєї покійної матері. Свідок підтвердила, що познайомилася з подружжям ОСОБА_13 під час обговорення умов купівлі зазначеного нерухомого майна. За її словами, обидва і позивачка, і відповідач неодноразово приходили разом, оглядали будинок і домовлялися про умови придбання. Жодним чином не ставилося питання, що майно буде придбане лише однією особою.

Свідок зазначила, що у день укладення правочинів сторони попередньо реалізували власну квартиру та з отриманими коштами разом із покупцями тієї квартири прибули до банку для перевірки валюти (доларів США), яка потім передавалася їй як розрахунок за будинок і земельні ділянки. За словами свідка, домовлена вартість об`єктів становила 18 500 доларів США, і ці кошти були передані їй особисто відповідачем у присутності позивачки та нотаріуса. ОСОБА_7 також підтвердила, що позивачка була присутньою під час укладення договорів купівлі-продажу, брала участь у переговорах, не висловлювала жодних заперечень та діяла як співучасниця придбання майна для сім`ї.

Разом з тим, суд критично оцінює подані відповідачем документи, покладені в основу доведення особистого характеру придбаного майна. Зокрема: Копія договору купівлі-продажу квартири, надана відповідачем, містить ознаки виправлень (закреслення та нечіткість окремих фрагментів), що перешкоджає однозначному встановленню усіх істотних умов правочину, включно з об`єктом, ціною та сторінністю договору. Розписка, якою відповідач обґрунтовує факт отримання 22 800 доларів США, подана лише в копії, не містить нотаріального посвідчення або будь-яких інших підтверджень її справжності, а також не супроводжується жодними об`єктивними фінансовими документами (зокрема, банківськими довідками, квитанціями, записами в обліку валюти чи обміну). Відтак, її доказове значення як підтвердження факту передачі значної готівкової суми є обмеженим. Показання свідка ОСОБА_12 , хоча й підтверджують факт передачі коштів, не містять відомостей про подальше їх цільове використання, зокрема на придбання спірного будинку та земельних ділянок. Свідок не була очевидцем укладення відповідних договорів та не може підтвердити джерело оплати саме цих об`єктів.

Навіть за умови, що квартира справді була продана за суму, вказану у розписці, і що відповідач мав у розпорядженні відповідний обсяг готівкових коштів, надані докази не підтверджують, що саме ці кошти були єдиним і виключним джерелом фінансування придбання спірного майна. Більше того, свідчення ОСОБА_7 та поведінка позивачки при вчиненні правочинів свідчать про спільну участь подружжя в придбанні об`єктів нерухомості в інтересах сім`ї.

Отже, надані відповідачем докази не є належними та достатніми для спростування встановленої законом презумпції спільної сумісної власності майна, набутого під час шлюбу, відповідно до частини першої статті 60 Сімейного кодексу України.

Натомість, встановлено, що в день укладення договорів купівлі-продажу житлового будинку та земельних ділянок (13.06.2018) позивачка надала нотаріально посвідчену письмову згоду на придбання цього майна відповідачем. У тексті згоди прямо зазначено, що майно набувається за спільні кошти подружжя в інтересах сім`ї та є об`єктом спільної сумісної власності.

Така заява є одностороннім правочином (волевиявленням), вчиненим відповідно до вимог ст.65 СК України, яка вимагає згоди другого з подружжя на укладення договорів щодо цінного майна. По суті, письмова згода одного з подружжя на набуття майна іншим з подружжя свідчить про спільну волю обох щодо придбання цього майна у спільну сумісну власність, оскільки чоловік і жінка разом розпоряджаються сімейними коштами з метою набуття майна для сім`ї?.

Верховний Суд у постанові Об`єднаної палати від 03.06.2024 у справі № 712/3590/22 висловив правову позицію про те, що надання нотаріальної згоди одним із подружжя на укладення договору придбання нерухомості іншім із подружжя фактично є фіксацією усного договору між ними про набуття цього майна в спільну сумісну власність.

Наявність такої згоди, зафіксованої у нотаріально посвідченому договорі або окремій заяві, підтверджує, що майно набувається за спільні кошти подружжя, та виключає можливість пізніше стверджувати протилежне?. Якщо чоловік і жінка усвідомлено домовилися придбати майно для себе як для сім`ї, то суд не може своїм рішенням підміняти їхню домовленість про правовий режим цього майна?.

Отже, у цій справі наявність нотаріальної заяви-згоди позивачки і сам факт, що відповідач звернувся за цією згодою, свідчить про розуміння сторонами у 2018 році, що вони набувають спірний будинок і земельні ділянки як об`єкт спільної сумісної власності подружжя. Відповідач, отримуючи згоду дружини на купівлю, фактично підтвердив, що не заперечує проти спільного статусу цього майна. Відомостей про те, що відповідач застерігав окремо інший режим (наприклад, пропонував позивачці укласти договір про визнання будинку його особистою власністю тощо), матеріали справи не містять.

Навпаки, з тексту заяви зрозуміло, що ні шлюбного договору, ні договору про поділ майна сторони не укладали, а отже керувалися загальним правилом про спільність набутого. За таких обставин посилання відповідача на норму п.3 ч.1 ст.57 СК України не спростовує презумпцію спільності, оскільки сам відповідач під час придбання майна поводився таким чином, що надав майну характер спільного.

Отже, суд доходить висновку, що житловий будинок АДРЕСА_1 з господарськими будівлями та спорудами, а також земельні ділянки площею 0,1000 га (кадастровий № :07:018:0323) і 0,0900 га (№ :07:018:0324), придбані 13.06.2018 на ім`я відповідача, є спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Зазначене майно було набуте сторонами під час шлюбу за спільні кошти та за спільною згодою, і відсутні правові підстави для виключення його зі складу спільного майна.

Відповідно до ст. 68 СК України, припинення шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте подружжям за час шлюбу.

За правилами ч.1 ст.69 СК України, кожен із подружжя має право на поділ спільного майна незалежно від розірвання шлюбу.

Частинами 1, 2 ст.70 СК України визначено, що у разі поділу майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини і чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Враховуючи, що жодної іншої домовленості сторін щодо порядку поділу спільного майна не встановлено, суд виходить із принципу рівності часток.

Висновки суду

З урахуванням наведеного, суд вважає доведеним, що спірне нерухоме майно належить сторонам на праві спільної сумісної власності. Доводи позивачки про спільне набуття майна у шлюбі знайшли підтвердження у матеріалах справи та узгоджуються з вимогами закону. Заперечення відповідача не спростовують встановленої презумпції спільності і відхиляються судом, з огляду на відсутність належних доказів виключно особистого характеру набуття майна та наявність волевиявлення подружжя на спільну власність.

Керуючись ст.ст. 57, 60, 63, 65, 6870 Сімейного кодексу України, ст. 368 Цивільного кодексу України, ст.ст. 12, 81, 263, 264, 265 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя задовольнити.

У порядку поділу спільної сумісної власноті подружжя визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 , а право власності на 1/2 частку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 залишити за ОСОБА_2 .

У порядку поділу спільної сумісної власноті подружжя визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину земельної ділянки, площею 0,1000 га, з кадастровим номером :07:018:0323, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована по АДРЕСА_1 , а право власності на 1/2 частку земельної ділянки, площею 0,1000 га, з кадастровим номером :07:018:0323 з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд залишити за ОСОБА_2 .

У порядку поділу спільної сумісної власноті подружжя визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину земельної ділянки, площею 0,0900 га, з кадастровим номером 0:07:018:0324 з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, що розташована по АДРЕСА_1 , а право власності на 1/2 частину земельної ділянки, площею 0,0900 га, з кадастровим номером - 0:07:018:0324 з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства залишити за ОСОБА_2 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1211 грн 20 коп. судового збору.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено в день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повна форма судового рішення виготовлена 05.05.2025.

Суддя