Провадження № 22-ц/801/1287/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції Романюк Л. Ф.
Доповідач:Сопрун В. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2025 рокуСправа № 127/31662/24м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:

головуючого Сопруна В.В.,

суддів Войтка Ю.Б., Міхасішина І.В.,

за участю секретаря судового засідання Пантелеймонової А.І.,

за участю сторін: позивача ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу №127/31662/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визначення складу спадкового майна, розміру частки у праві спільної сумісної власності на день смерті спадкодавця,

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Ковальової Вероніки Степанівни на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 01 квітня 2025 року, яке ухвалила суддя Романюк Л.Ф. в Вінницькому міському суді Вінницької області, повний текст складено 02 квітня 2025 року,

в с т а н о в и в:

У вересні 2024 року ОСОБА_1 звернулася в суд з цим позовом, який мотивувала тим, що відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , та ОСОБА_7 були співвласниками земельної ділянки для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,1000 га, кадастровий номер :03:007:0061 по АДРЕСА_1 на праві спільної сумісної власності на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯД №423343, виданого управлінням земельних ресурсів у м. Вінниці 06 лютого 2008 року.

Також вони були співвласниками житлового будинку АДРЕСА_1 , на праві спільної часткової власності. Відповідно до відповіді Комунального підприємства «ВМБТІ» № 5519 від 25 липня 2024 року, ОСОБА_7 належало 13/100 часток у праві спільної часткової власності на будинок.

ОСОБА_3 досі є співвласником земельної ділянки, проте, з вказаної відповіді БТІ вбачається, що співвласником будинку вже є ОСОБА_8 , а ОСОБА_6 21/100 частки, тому вона є співвідповідачем.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 помер, після його смерті відкрилась спадщина, на яку претендує єдина його спадкоємиця, ОСОБА_1 .

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Плахотнюк О.В., ОСОБА_1 успадкувала 13/100 часток у прав спільної часткової власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 . Звернувшись до нотаріуса з метою оформлення прав на землю, позивач отримала постанову про відмову у вчинені нотаріальної дії, винесену 18 червня 2024 року приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Плахотнюк О.В. про те, що оскільки земельна ділянка належала ОСОБА_7 на праві спільної сумісної власності неможливо визначити склад спадкового майна, тобто частку померлої особи та оформити спадщину.

Таким чином, просила суд визначити склад спадкового майна, а саме, що частка ОСОБА_7 у праві спільної сумісної власності на земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,1000 га, кадастровий номер :03:007:0061 по АДРЕСА_1 , на день його смерті, ІНФОРМАЦІЯ_1 , становила 13/100 частки.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 01 квітня 2025 року в задоволені позову відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, виходив з того, що ОСОБА_7 належало дві земельних ділянки: площею 0,1000 га, кадастровий номер :03:007:0061 та площею 0,0136 га, кадастровий номер :03:007:0062 по АДРЕСА_1 .

Відповідно до відповіді Комунального підприємства «ВМБТІ» № 5519 від 25 липня 2024 року, ОСОБА_7 належало 13/100 часток у праві спільної часткової власності на будинок по АДРЕСА_1 , тому відповідно частка двох земельних ділянок становить 13/100, а не однієї, площею 0,1000 га, кадастровий номер :03:007:0061, як вказує позивач.

Отже, визначення частки в іншій земельній ділянці призведе до не співмірності часток відносно будинковолодіння, що передбачено ч.4 ст. 120 ЗК України.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, представник ОСОБА_1 адвокат Ковальова В.С. подала апеляційну скаргу, оскільки вважає, що суд першої інстанції безпідставно відмовив в задоволені позову, оскільки мотиви, з яких виходив суд не ґрунтуються на матеріалах справи. Суд надав неправильну оцінку доказам у справі, помилково прийшов до висновку, що дві окремих земельні ділянки становлять одну єдину. Таким чином просила скасувати рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 01 квітня 2025 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, заслухавши осіб, які з`явилися в судове засідання, прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до частково задоволення за таких підстав.

Згідно ч.1-3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам судове рішення частково не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідачі ОСОБА_6 (колишній власник ОСОБА_3 ), ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , та ОСОБА_7 є співвласниками житлового будинку АДРЕСА_1 , на праві спільної часткової власності. Відповідно до Інвентарної справи та відповіді Комунального підприємства «ВМБТІ» № 5519 від 25 липня 2024 року, ОСОБА_3 належить 21/100 частка будинковолодіння, ОСОБА_4 - 2/5 частки, ОСОБА_5 - 15/50 частки, ОСОБА_9 належало 13/100 часток у праві спільної часткової власності на будинок.

За даним будинковолодінням закріплено дві земельні ділянки з різним цільовим призначенням, зокрема, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , та ОСОБА_7 були співвласниками земельної ділянки для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,1000 га, кадастровий номер :03:007:0061 по АДРЕСА_1 на праві спільної сумісної власності на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯД № 423343, виданого управлінням земельних ресурсів у м. Вінниці 06 лютого 2008 року (а.с.103) та земельної ділянки для ведення садівництва, площею 0,0136 га кадастровий номер :03:007:0062 по АДРЕСА_1 на праві спільної сумісної власності на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯД № 417945 (а.с.5).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 помер, після його смерті відкрилась спадщина, на яку претендує єдина його спадкоємиця, ОСОБА_1 .

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Плахотнюк О.В., ОСОБА_1 успадкувала 13/100 часток у прав спільної часткової власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 (а.с.6).

Звернувшись до нотаріуса з метою оформлення прав на землю, позивач отримала постанову про відмову у вчинені нотаріальної дії, винесену 18 червня 2024 року приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Плахотнюк О.В. про те, що оскільки земельні ділянки належали ОСОБА_7 на праві спільної сумісної власності неможливо визначити склад спадкового майна, тобто частку померлої особи та оформити спадщину (а.с.9).

Згідно рішення постійно діючого Третейського суду від 11 березня 2008 року визнано право власності на частину земельної ділянки, площею 0,0051 га, позначену на кадастровому плані як зона (блакитного кольору) та частину земельної ділянки, площею 0,0177 га, позначену на кадастровому плані як зона (блакитного кольору), цільове призначення земельних ділянок для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель та спору та для ведення садівництва, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_6 .

Суд першої інстанції встановив, що з матеріалів справи та матеріалів інвентарної справи вбачається, що ОСОБА_7 , окрім земельної ділянки площею 0,1000 га, кадастровий номер :03:007:0061 по АДРЕСА_1 , належала на праві спільної сумісної власності земельна ділянка 0,0136 га, кадастровий номер :03:007:0062 по АДРЕСА_1 .

Як вбачається з позовної заяви, позивач ОСОБА_1 просила визначити склад спадкового майна, а саме, що частка померлого ОСОБА_7 у праві спільної сумісної власності на земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,1000 га, кадастровий номер :03:007:0061 по АДРЕСА_1 , на день його смерті, ІНФОРМАЦІЯ_1 , становила 13/100 частки.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина першої статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем, і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968сво21)).

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року у справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23).

Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Такий висновок сформульований, зокрема у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20), від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20).

Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права (пункт 1 частини другої статті 16 ЦК України).

Відповідно до статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

За змістом статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті.

У частині п`ятій статті 1268 ЦК України передбачено, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частини четвертої статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 570/997/19 (провадження № 61-16257св20), на яку посилається ОСОБА_2 у касаційній скарзі, вказано, що «для оформлення права на спадщину закон не вимагає рішення суду про визначення частки спадкодавця. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. За змістом статті 392 ЦК України право власності на майно може бути визнано судом у випадку, коли це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати документа, який засвідчує це право. Відповідно до частини першої статті 25 ЦК України здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Разом із тим, цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті (частина четверта статті 25 ЦК України). З урахуванням зазначеного, Верховний Суд резюмує, що визначення судом частки співвласника у праві спільної власності на нерухоме майно за померлим не узгоджується з вимогами чинного законодавства, оскільки у такому разі судом буде вирішено питання про права особи, яка не має цивільної процесуальної правоздатності та дієздатності, що свідчить, у тому числі, про неефективність способу захисту права особи відповідно до положень статті 16 ЦК України. У такому випадку спадкоємець не позбавлений можливості захисту своїх прав шляхом подання позову про визнання права власності в порядку спадкування. Аналогічний правовий висновок неодноразово було викладено Верховним Судом у постановах від 20 червня 2018 року у справі № 640/13903/16-ц (провадження № 61-15147св18); від 20 червня 2018 року у справі № 266/5267/18 (провадження № 61-6647св19); від 20 березня 2019 року у справі № 550/1040/16-ц (провадження № 61-28423св18); від 22 квітня 2020 року у справі № 601/2592/18 (провадження № 61-17859св19); від 22 квітня 2020 року у справі № 127/23809/18 (провадження № 61-11210св19); від 27 травня 2020 року у справі № 361/7518/16-ц (провадження № 61-43734св18), від 16 вересня 2020 року у справі № 464/1663/18 (провадження № 61-9410св19), що свідчить про сталість судової практики у спірних правовідносинах. […] Крім того, вказаний спосіб захисту не є ефективним у розумінні положень статті 16 ЦК України та не призведе до відновлення порушених прав позивача, за захистом якого вона звернулася до суду».

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша, третя статті 13 ЦПК України).

У справі, що переглядається, суд першої інстанції не врахував, що визначення частки померлого у праві спільної сумісної власності є неналежним способом захисту своїх прав з огляду на те, що вирішення судом питання про права померлої особи, яка не має цивільної процесуальної правоздатності та дієздатності, суперечить законодавству; обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. За обставин цієї справи належним способом захисту порушеного права позивача є позов про визнання права власності (права на частку у праві спільної власності на спірне майно) в порядку спадкування, і такі вимоги не були заявлені позивачем. При розгляді справ про визнання права власності на майно в порядку спадкування, встановлення належності спірного майна до складу спадщини є передусім питаннями доведення відповідних обставин, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення.

В зв`язку з викладеним, колегія суддів вважає, що рішення суду підлягає зміні в частині підстав відмови в задоволені позову, шляхом викладення мотивувальної частини рішення у редакції цієї постанови, в зв`язку з чим апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно зі статтею 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Зважаючи на те, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову, однак вказав помилкові мотиви та підстави для такої відмови, судове рішення суду першої інстанції підлягає зміні у його мотивувальній частині.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про зміну судового рішення у його мотивувальній частині, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи, немає.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381-384, 389 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Ковальової Вероніки Степанівни задовольнити частково.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 01 квітня 2025 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів до Верховного Суду з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 21 травня 2025 року.

Головуючий Сопрун В.В.

Судді Войтко Ю.Б.

Міхасішин І.В.