Дата документу 14.05.2025Справа № 643/3868/21
Провадження № 2/554/11/2025
РІШЕННЯ

Іменем України

14 травня 2025 року м. Полтава

Шевченківський районний суд м.Полтави в складі:

головуючого судді Гольник Л.В.,

секретаря судового засідання Михайленко К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань у м. Полтаві цивільну справу за первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення порядку спільного користування квартирою та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошової компенсації вартості частки та припинення права на частку у спільному майні,

в с т а н о в и в:

05.03.2021 року ОСОБА_1 звернулась до Московського районного суду м. Харкова з позовом до ОСОБА_3 про встановлення порядку спільного користування квартирою, в якому просила визначити порядок користування квартирою АДРЕСА_1 наступним чином: залишити однокімнатну квартиру у спільному користування між двома рідними сестрами.

Вказані позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 проживала та зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 з матір`ю ОСОБА_4 в приватизованій однокімнатній квартирі. Після смерті ОСОБА_4 у 2015 р. рідна сестра позивача, ОСОБА_3 , отримала у спадщину 1/2 частини цієї квартири.

Квартира АДРЕСА_1 складається з однієї кімнати житловою площею 17,1 кв.м, у тому числі: 1-а кімната 17,1 кв.м, кухні площею 5,6 кв.м, коридору площею 3,6 кв.м, вбиральні (сполученої) площею 2,7 кв.м., крім того квартира обладнана балконом 3 кв.м та вбудованою шафою 1,0 кв.м. Загальна площа квартири складає 30,9 кв.м, корисна площа квартири 17,1 кв.м.

З 2016 року, коли відповідач оформила спадщину, позивач намагалась досягнути з відповідачем згоди щодо користування квартирою, опору відповідачу в користуванні квартирою не чинила.

На сьогоднішній день ані письмової, ані усної відповіді відповідач на письмову пропозицію не надала.

Позивач увесь цей час проживала в спірній квартирі, дбала про збереження майна, здійснювала поточний ремонт одноособово.

Натомість 11.02.2021 року позивач отримала рекомендованим листом запит від адвоката відповідача з вимогою надати «неформальну» відповідь на пропозицію «першочергової купівлі частки Відповідача в спільному майні».

Позивач зараз отримує мінімальну заробітну плату, заощаджень немає, по досягненню пенсійного віку буде отримувати мінімальну пенсію та накладення на неї компенсації буде значним тягарем. Крім того, зі змісту ч. 2 ст. 364 ЦК не випливає обов`язок співвласника сплатити грошову або іншу матеріальну компенсацію вартості частки іншого співвласника, який бажає виділу.

На сьогоднішній день позивач не має бажання та наміру виділяти свою 1/2 частку квартири у натурі, тому що 1-кімната квартира є неподільною річчю, а також отримувати від будь-яких осіб яку-небудь іншу матеріальну компенсацію за неї, тому що не зможе за визначену компенсацію придбати житло, не найгірше за те, яким вона користується зараз, та щоб це житло відповідало санітарним нормам, було зручно розташовано та з розвинутою інфраструктурою, а саме: поруч були зупинки транспорту, аптеки, лікарня та магазини. Позивач не має іншого житла, проживає самотньо, ні з ким не пов`язана спільним побутом, хоча офіційно не розлучена, шлюбні відносини припинені досить давно, бо чоловік зловживав спиртними напоями. Позивач постійно проживала з матір`ю з часу її хвороби. Відповідач, натомість, зареєстрована та проживає за іншою адресою та житлом забезпечена.

У зв`язку з цим позивач звернулася до суду.

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 29.03.2021 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 643/3868/21, вирішено здійснювати розгляд справи в порядку загального позовного провадження.

14.05.2021 року до суду надійшов відзив на позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , в якому просить у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити. Зазначає, що заповіт, складений їх матір`ю ОСОБА_4 , 1938 року народження, позивач не оскаржувала, жодного спору щодо часток у праві спільної часткової власності на квартиру немає. Оскільки частки співвласників вказаної квартири не можуть бути виділені, а позивач використовує квартиру для власного проживання, користується усім майном, то жодної виправданої мети встановити порядок спільного користування квартирою, окрім створення ОСОБА_3 перешкод у реалізації свого права на розпорядження майном, не існує. Вже кілька років існує між сторонами спір щодо володіння, користування і розпорядження спільною однокімнатною квартирою (т. 1, а.с. 66-71).

14.05.2021 року відповідач за первісним позовом ОСОБА_3 подала зустрічний позов про стягнення грошової компенсації вартості частки та припинення права на частку у спільному майні.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що з ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 , 1938 року народження, яка за життя склала заповіт, що на випадок її смерті зробила розпорядження, що все майно, в тому числі частину квартири АДРЕСА_1 заповіла дочці ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

04.04.2016 року державний нотаріус видала ОСОБА_3 свідоцтво про право на спадщину за заповітом, яке складається з квартири за адресою: АДРЕСА_2 .

Вже кілька років між сторонами існує спір щодо володіння, користування і розпорядження спільною однокімнатною квартирою.

Частки співвласників вказаної квартири в натурі не можуть бути виділені.

Відповідач користується квартирою та всім майном, яке знаходиться у квартирі одноособово, блокує доступ до квартири позивачеві.

На неодноразові пропозиції щодо вказаної квартири ОСОБА_1 відмовляється.

Вказує, що позивач за зустрічним позовом є малозабезпеченою, хворою людиною. За станом здоров`я не має можливості працювати, з чоловіком розлучилася з 09.09.2014 року. Пенсію не отримує, оскільки не досягла пенсійного віку. Жодних доходів не має, знаходиться на утриманні сина.

Після смерті матері позивач не користується спільним майном, відповідач не сплачує за володіння та користування майном компенсації за таке володіння та користування. Вказує, що відповідач має достатній дохід, одружена, дітей не має, працює. 15.02.2019 року відповідач подарувала належну їй частку квартири своєму чоловікові. До цього квартира була у співвласності чоловіка та дружини по частині. Виплата компенсації не становите для неї надмірного тягаря.

У зв`язку з цим, просить стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 грошову компенсацію вартості частки у праві спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_1 , в розмірі 304 000,00 грн, що є еквівалентом 10833,58 дол. США на дату проведення оцінки нерухомого майна 15.01.2021 року згідно звіту про незалежну оцінку майна. Право ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1 , припинити з дня отримання ОСОБА_3 грошової компенсації в сумі 304 000 грн., що є що є еквівалентом 10833,58 дол. США, та визнати з цієї дати за ОСОБА_1 право власності на частини квартири (т. 1, а.с. 184-191).

01.06.2021 року до суду надійшла відповідь на відзив за первісним позовом, в якому позивач за первісним позовом відхиляє заперечення відповідача ОСОБА_5 . Вона вказує, що вказану квартиру вона не зайняла, а проживала там разом з матір`ю з 1974 року, приватизувавши спільно з нею цю квартиру. Позивач до смерті матері проживала з нею разом, тому вона не заперечує проживати разом з сестрою. Непорозуміння стали виникати з приводу цієї квартири, коли стало зрозуміло, що позивач не в змозі продати квартиру, чи викупити частку відповідача, а також коли відповідач намагалася у однокімнатну квартиру вселити свого чоловіка. Тому декілька разів викликати поліцію.

Позивач не заперечує, що однокімнатна квартира є неподільною річчю, але просить встановити порядок користування з причин того, що позивач, як і відповідач є літньою людиною, що старше на три роки та вже пенсіонер, яка навіть не має дітей, фактично розлучена з чоловіком, разом не проживає більше 7 років, та не пов`язана з ним спільним побутом, не має можливість надати грошову компенсацію чи погодитись взяти гроші за свою частку, сторони є рідними єдинокровними сестрами, однієї статі та майже одного віку. Позивач заперечує, що прохання визначити спільний порядок є безпідставним, як наголошує відповідач.

Оскільки поділ вказаного майна неможливий, то позивач подала позов щодо встановлення порядку спільного користування майном.

Позивач заперечує, щодо достатнього доходу на виплату компенсації, як доказ направляла до суду довідку з місця роботи про заробітну плату. Позивач не заперечує, що подарувала частину квартири, що була придбана подружжям на гроші його батьків, у зв`язку з тим, що припинила з ним шлюбні стосунки, а батьки чоловіка після того, як подружжя стало жити окремо, постійно на цьому наголошували.

Позивач на момент смерті матері була зареєстрована та проживала з нею, фактично прийняла спадщину (т. 1, а.с.170-175).

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 22.06.2021 року прийнято зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення грошової компенсації вартості частки та припинення права на частку у спільному майні до розгляду та об`єднано в одне провадження з первісним позовом у справі № 643/3868/21, визначено розглядами за правилами загального позовного провадження.

13.07.2021 року до Московського районного суду надійшов відзив на зустрічну позовну заяву, в якій відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_1 заперечує проти стягнення з неї грошової компенсації. Вона заперечує щодо достатності доходу для виплати компенсації. На даний час вона є пенсіонеркою, заощаджень та іншого житла вона не має. Просила у зустрічному позові відмовити (т. 1, а.с. 213-214).

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 18.01.2022 року зупинено провадження у справі №643/3868/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про встановлення порядку спільного користування квартирою та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення грошової компенсації вартості частки квартири та припинення права на частку у спільному майні, до набрання законної сили остаточним судовим рішенням у справі № 643/14890/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання недійсним заповіту ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 , про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину ОСОБА_6 .

Відповідно до частини сьомої статті 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», враховуючи неможливість судами здійснювати правосуддя під час воєнного стану, Верховний суд розпорядженням від 08.03.2022 № 2/0/9-22 змінив територіальну підсудність судових справ Московського районного суду м. Харкова на Октябрський районний суд м.Полтави.

Згідно з автоматизованим розподілом справа розподілена на суддю Гольник Л.В.

Ухвалою судді Октябрського районного суду м. Полтави від 13.09.2023 року прийнято вказану цивільну справу до провадження та відновлено провадження у справі у зв`язку з усуненням обставин, що викликали необхідність зупинення провадження.

Ухвалою суду від 20.02.2024 року зупинено провадження у справі до часу прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Ухвалою суду від 17.05.2024 року відновлено провадження у справі, залучено до участі у справі правонаступника померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_3 ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , місце реєстрації: АДРЕСА_3 .

Ухвалою суду від 06.08.2024 року закрито підготовче провадження та призначена справа до судового розгляду.

25.04.2025 року Октябрський районний суд міста Полтави перейменовано на Шевченківський районний суд міста Полтави на підставі Закону України № 4273-ІХ від 26.02.2025 року.

У судове засідання позивач та представник позивача за первісним позовом не з`явилися, подали заяву про розгляд справи без їх участі.

Представник відповідача та відповідач за первісним позовом у судове засідання не з`явилися, подали заяву про розгляд справи без їх участі.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов такого висновку.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч. 1, ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що відповідно до Свідоцтва про право власності на житло, виданого Центром (відділом) приватизації державного житлового фонду Управління комунального майна та приватизації Виконавчого комітету Харківської міської ради від 29.03.1999 року, реєстраційний № 5А-99-177181, квартира АДРЕСА_1 на праві спільної сумісної власності належала ОСОБА_4 та ОСОБА_1 (т.1, а.с. 11).

Квартира АДРЕСА_1 складається з 1-ї кімнати житловою площею 17,1 кв.м. у тому числі: 1-а кімната 17,1 кв.м., кухні площею 5,6 кв.м., коридору площею 3,6 кв.м., вбиральні (сполученої) площею 2,7 кв.м., крім того квартира обладнана балконом 3 кв.м. та вбудованим шафом 1,0 кв.м. відповідно. Загальна площа квартири складає 30,9 кв.м.

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 , 1938 року народження (т. 1, а.с. 83).

04.04.2016 року державний нотаріус Туревська С.О. видала ОСОБА_3 , яка є донькою спадкодавця, Свідоцтво про право на спадщину за заповітом. Спадщина, на яку видано свідоцтво, складається з: 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 (т.1, а.с. 17).

Позивач ОСОБА_1 проживає та зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 .

Вказані обставини не оспорюється відповідачем за первісним позовом.

Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Ця стаття свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин співвласниками має домовленість.

Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справу в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Вирішуючи первинний позов, суд приходить до висновку що вимога визначення порядку користування квартирою шляхом залишення неподільної квартири у спільному користуванні позивача та відповідача не відповідає можливим способам захисту цивільних прав та інтересів, передбачених законом.

За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачено статтею 16 ЦК України.

Відповідно до частини другої статті 16 цього Кодексу способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Разом із цим суд може застосувати не встановлений законом спосіб захисту лише за наявності двох умов одночасно: по-перше, якщо дійде висновку, що жодний установлений законом спосіб захисту не є ефективним саме у спірних правовідносинах, а по-друге, якщо дійде висновку, що задоволення викладеної в позові вимоги позивача призведе до ефективного захисту його прав чи інтересів.

Верховний Суд неодноразово зазначав про те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Подібні висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 року у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 року у справі № 905/1926/16, від 30.01.2019 року у справі № 569/17272/15-ц.

Як вбачається позивач за первісним позовом просить встановити порядок спільного користування позивача та відповідача за первісним позовом спірною квартирою, враховуючи те, що вони є рідними сестрами.

Проте, як встановлено судом, ОСОБА_3 , 1964 року народження, померла ІНФОРМАЦІЯ_3 . Після смерті останньої її син ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , набув право власності на частки у праві власності на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 (т. 2, а.с. 135).

Суд вважає, що запропонований порядок користування не є чітко визначеним, не зможе унеможливити майбутні суперечки, не вирішує інші питання щодо користування вказаною квартирою. Отже, суд вважає, що права сторін не будуть в такій спосіб захищені, а тому цей спосіб не є ефективним.

Суд приходить до висновку про відмову у задоволенні первісного позову.

Позивачем за зустрічним позовом заявлені вимоги про припинення права власності ОСОБА_1 на 1/2 частину квартири за адресою: АДРЕСА_2 та стягнення з відповідача за зустрічним позовом грошової компенсації в розмірі 304 000 грн, що є еквівалентом 10833,58 дол. США.

Статтею 41 Конституції України унормовано, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю

Згідно з ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч. 1). Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (ч. 2). Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. 7).

За змістом ч.ч. 1-3 ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Статтею 321 ЦК України унормовано, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1). Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. 2).

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом (ст. 328 ЦК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 364 ЦК України кожен із співвласників спільної часткової власності має право на виділ у натурі належної йому частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

У постанові Верховного Суду України від 19 лютого 2014 року в справі № 6-4цс14 зроблено висновок, що при вирішенні справи слід було враховувати і загальні засади цивільного законодавства (стаття 3 ЦК України) щодо справедливості, добросовісності та розумності з врахуванням прав та інтересів усіх співвласників. При цьому суду слід було ретельно вивчити обставини справи з метою з`ясування, чи не зловживає позивач, який бажає виділу частки зі спільного майна шляхом отримання грошової компенсації вартості частки в майні та чи реалізація цього права не порушить прав інших осіб, які не мають змоги сплатити співвласнику грошову компенсацію вартості його частки.

У постанові Верховного Суду України від 13 січня 2016 року в справі № 6-2925цс15 зроблено висновок, що з врахуванням закріплених в пункті 6 статті 3 ЦК України засад справедливості, добросовісності та розумності, що спонукають суд до врахування при вирішенні спору інтересів обох сторін, при розгляді справ, у яких заявляються вимоги одного зі співвласників про припинення його права на частку у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, виділ якої є неможливим, суди мають встановити наступне: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники - відповідачі у справі; чи сплачується іншими співвласниками, які володіють та користуються майном, матеріальна компенсація позивачу за таке володіння та користування відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

До аналогічних висновків дійшов Верховний Суду складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 19 червня 2019 року у справі № 752/10312/14-ц (провадження № 61-19505св18).

Згідно частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд застосує практику Верховного Суду , зокрема викладену у постанові від 28.01.2021 року у справі № 333/1028/18, провадження № 61-5105св19.

Суд встановив, що відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_1 на дату звернення до суду з первинним позовом працювала на посаді касира-експерта у товаристві «Ломбард ТОВ «Дарс-2003» і компанія» та мала заробітну плату у серпні 2020 року 4 976, 54 грн, вересні 2020 5050,00 грн, жовтні 2020 5261,00 грн, листопаді 2020 5050 грн, грудні 2020 5050 грн, січні 2021 року 6050 грн, що свідчить про отримання нею заробітної плати близької до мінімальної заробітної плати (з січні 2021 році по листопад 2021 року мінімальна заробітна плата в Україні становила 6000 грн).

Водночас під час судового розгляду справи з`ясовано, що відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_1 на даний час не працює, є пенсіонером та отримує пенсію у розмірі близькому до мінімальної, зокрема, за грудень 2024 року, січень та лютий 2025 року отримувала пенсію у розмірі 3466,57 грн на місяць, за березень, квітень, травень 2025 року у розмірі 3633,41 грн на місяць.

Суд бере до уваги те, що ОСОБА_1 зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_2 , та не має іншого житла, здійснює заходи щодо утримання даного житлового помешкання.

Даних про наявність у відповідача будь-яких інших доходів та заощаджень матеріали справи не містять.

Таким чином, враховуючи, що відповідач за зустрічним позовом має незначну пенсію, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено, а матеріали справи не підтверджують спроможність ОСОБА_1 виплатити ОСОБА_2 компенсацію в сумі 304 000 грн. в рахунок визнання за ним права власності на вказану квартиру. У зв`язку з чим, суд вважає, що виплата грошової компенсації позивачу в сумі 304 000 грн. буде становитиме для відповідача за зустрічним позовом надмірний тягар.

За таких обставин, підстави для задоволення позовних вимог за наявними в матеріалах справи доказами відсутні. А тому, суд відмовляє у задоволенні зустрічних позовних вимог.

Суд вважає, що укладення договору дарування на користь свого чоловіка у 2019 році, не спростовує висновків суду про те, що ОСОБА_1 не має можливість сплатити компенсацію за частку квартиру ОСОБА_2 .

Отже, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні первісного позову та відмову у задоволенні зустрічного позову.

Керуючись статтями 12, 81, 263-265 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

У задоволенні первісного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення порядку спільного користування квартирою відмовити.

У задоволенні зустрічної позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошової компенсації вартості частки та припинення права на частку у спільному майні відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до Полтавського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, то зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст рішення складено 19 травня 2025 року.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП, адреса реєстрації: АДРЕСА_4 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП, адреса реєстраці: АДРЕСА_5 .

Суддя Л.В.Гольник