Номер провадження 2/754/23/25
РІШЕННЯ

Іменем України

19 травня 2025 року Деснянський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Саламон О.Б.

з участю секретаря - Рябенка В.О.

представника позивачів - ОСОБА_1

представника відповідача - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: П`ятнадцята київська державна нотаріальна контора, про визнання договору дарування квартири недійсним та скасування державної реєстрації права власності, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_6 звернулась до суду з позовом до відповідача ОСОБА_5 про визнання договору дарування квартири недійсним та скасування державної реєстрації права власності, в якому просить:

- визнати недійсним договір дарування кв. АДРЕСА_1 від 12.10.2021, посвідчений державним нотаріусом 15-ої Київської державної нотаріальної контори Київського міського нотаріального округу Демяносовою В.Ф., зареєстрований в реєстрі за № 8-480 та укладений від імені ОСОБА_6 на ім`я ОСОБА_5 ;

- скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_5 на кв. АДРЕСА_1 , індексний номер 60900463, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00.

В обґрунтування позову зазначено про те, що позивач ОСОБА_6 постійно проживала та була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 . Син позивача, ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 загинув, інші родичі проживали окремо та періодично відвідували позивача. В силу похилого віку стан здоров`я позивача погіршувався, остання потребувала сторонньої допомоги та догляду. Позивач вказує, що ОСОБА_5 стала її відвідувати, допомогала по господарству, проявляла увагу та переконала позивача, що мала близькі стосунки з її сином та має від нього дитину. Відповідач у вересні 2021 року запропонувала ОСОБА_6 укласти договір довічного утримання, переконуючи при цьому останню в необхідності догляду за позивачем, забезпеченням продуктами харчування, здійсненні прибирання житла, при цьому позивач мала передати відповідачу право власності на квартиру. З урахуванням похилого віку, будучи довірливою, не усвідомлюючи наслідків, погодилась на вказану пропозицію. Відповідач отримала у позивача правовстановлюючі документи на квартиру з метою підготовки до укладення договору.12.10.2021 сторони відвідали обраного відповідачем нотаріуса П`ятнадцятої Київської державної нотаріальної контори Київського міського нотаріального округу та підписали договір, при цьому позивач ретельно не вичитувала текст договору, оскільки мала вікові проблеми із зором, зокрема в період з 16.08.2021 по 12.11.2021 ОСОБА_6 проходила курс офтальмологічного лікування. Окрім зазначеного, позивач повністю довіряла ОСОБА_5 , а також вважала, що у договорі зазначено права та обов`язки, про які сторони попередньо домовились. Позивач продовжувала проживати в своїй квартирі, сплачувати комунальні послуги, при цьому документи на підтвердження права власності на квартиру перебували у позивача. З моменту укладання договору відповідач вже не так часто приходила до позивача, котру періодично також відвудували інші родичі. Позивач 14.10.2023 була госпіталізована на стаціонарне лікування, а 25.10.2023 жінка на і`мя ОСОБА_8 , котру знає позивач в якості матері ОСОБА_5 відвезла позивача до приватної установи з надання послуг щодо догляду із проживанням осіб похилого віку та осіб, потребуючих особливого догляду за адресою: АДРЕСА_3 , котрий належить ОСОБА_9 , з якою відповідач уклала договір про надання послуг. Отже позивача було залишено у вказаному закладі без надання пояснень та розрахунку за послуги установи. Позивач вчиняла дії зв`язатись з ОСОБА_5 , прохала родичів знайти останню для отримання пояснень щодо ситуації, наполягала на поверненні відповідачем документів на квартиру. Мати відповідача повідомила ОСОБА_6 про те, що донька є власником квартири, а за умовами договору не зобов`язана надавати допомогу позивачу. На прохання позивача повернути документи на квартиру, пролунала відмова та погрози викликати поліцію з приводу ніби-то спроб потрапити у квартиру до сторонніх людей. З метою з`ясування дійсних обставин щодо укладення спірного договору, позивач звернулась за юридичною допомогою. Після зазначеного стало відомо, що кв. АДРЕСА_1 належить на праві власності ОСОБА_5 на підставі договору дарування квартири № 8-840 від 12.10.2021. За наведених обставин позивачу стало відомо, що у дійсності нею укладено договір дарування, а не як вона вважала договір довічного утримання, при цьому в укладеному договорі відсутні умови щодо догляду за позивачем та за умовами позивач втратила право власності на квартиру, а взамін не має права вимагати від «обдаровуваної» вчинення на її користь будь-яких дій майнового чи немайнового характеру. Позивач зазначає про те, що не мала наміру укладати договір дарування кв. АДРЕСА_1 , оскільки потребувала лише допомоги та догляду, а вказана квартира є її єдиним житлом. Також позивач не звільняла квартиру від майна та особистих речей, продовжувала проживати в ній та сплачувати комунальні послуги самостійно. Отже, договір дарування не відповідає внутрішньому волевиявленню позивача, оскільки була впевнена, що підписує договір довічного утримання та не мала на меті відчуження нерухомого майна на користь відповідача, а тому звернулась до суду з зазначеним позовом та просить визнати спірний договір недійсним.

Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва Таран Н.Г. від 29 листопада 2023 року відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження.

Відповідач ОСОБА_5 скористалась правом подання відзиву, у відповідності з яким позовні вимоги вважає необгрунтованими, вказує на те, що твердження позивача щодо відвідування її родичами помешкання, наявність внуків - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , котрий також зареєстрований у спірній квартирі, вказує на те, що у позивача були відсутні причини отримання сторонньої допомоги, в тому числі шляхом укладення договору довічного утримання. Щодо обставин підписання договору дарування спірної квартири та його засвідчення державним нотаріусом П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори Дем`яносовою В.Ф., відповідач зазначає, що після виготовлення нотаріусом тексту договору сторонами було прочитано вказаний документ, при цьому нотаріусом було роз`яснено позивачу наслідки договору дарування та уточнено чи розуміє остання, що передає квартиру в дар відповідачу без умов та застережень. Також ОСОБА_6 повідомила нотаріуса, що бажає подарувати ОСОБА_5 спірну квартиру, а не будь-який інший договір. Також не відповідає дійсності посилання позивача на те, що текст договору був наданий спільно нотаріусом та відповідачем, оскільки нотаріус не має права залучати сторін договору щодо виготовлення тексту та умов його укладення, а відтак відповідач не могла надавати позивачу договір всупереч нормам законодавства. Відповідач також зауважує, що нотаріуса було обрано територіально, оскільки будинок, в якому проживала позивач, знаходиться біля будівлі П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори, яка розміщена за адресою: м. Київ, вул. Закревського, 47. Відповідач стверджує, що ініціатором укладення договору була ОСОБА_6 , що пояснюється тим, що син позивача ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , є біологічним батьком сина відповідача - ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Позивач наполягала на проведенні генотипоскопічного дослідження для встановлення факту, що біологічним батьком ОСОБА_11 є саме ОСОБА_7 , оскільки бажала мати онука і піклуватись про нього замість померлого батька. Відповідач зазначає, що з померлим ОСОБА_7 проживала однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 2005 року по дату його смерті. Після народження сина ОСОБА_12 у 2010 році син позивача мав намір зареєструвати сина за своїм прізвищем, але відповідач була проти, у зв`язку з тим, що на той час ОСОБА_7 перебував в офіційному шлюбі з ОСОБА_13 , однак не проживав з нею з 2002 року. Окрім того, ОСОБА_7 був колишнім працівником прокуратури Шевченківського району м. Києві, а на момент їх спільного проживання працював адвокатом, вказані обставини, на думку відповідача, могли зашкодити її роботі в прокуратурі Дніпровського району м. Києва. Відповідач акцентує увагу на тому, що до укладення договору дарування квартири, позивач ініціювала проведення дослідження в Медико-генетичному центрі «МАМА ПАПА», згідно з висновками дослідження від 03.11.2021 ймовірність того, що ОСОБА_6 та ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 являються біологічними родичами (на рівні бабуся-онук) складає 99,815 %. Також зазначено про те, що ОСОБА_6 в присутності нотаріуса ретельно вивчила договір перед його підписанням, незважаючи на проблеми із зором, що притаманні літнім людям. З поміж іншого, відповідач вказує, що 14.10.2023 ОСОБА_6 було госпіталізовано до лікарні з діагнозом «інсульт», при цьому швидку допомогу викликала мати відповідача, яка прибула до позивача на прохання ОСОБА_5 , оскільки перебувала за кордоном разом з дітьми, а тому не могла особисто відвідувати позивача. Таке піклування пояснює тим, що позивач була фактично членом сім`ї відповідача, оскільки за результатами дослідження є рідною бабусею сина відповідача. Водночас родичі позивача, в тому числі онук ОСОБА_4 разом з матір`ю прибули до лікарні на восьмий день госпіталізації. Посилання відповідача на те, що спірна квартира є її єдиним житлом не відповідає дійсності, оскільки на момент укладення договору дарування позивачці також на праві власності належала двокімнатна квартира за адресою: АДРЕСА_4 , яку 07.10.2022 позивач подарувала своєму внуку ОСОБА_4 , тобто розпорядилась майном на власний розсуд. У зв`язку з викладеними обставинами, відповідач просить відмовити у задоволенні позовних вимог.

16 січня 2024 року ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва Таран Н.Г. зупинено провадження у справі у зв`язку зі смертю позивача - до залучення до участі у справі правонаступника позивача.

30 липня 2024 року ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва Таран Н.Г. поновлено провадження у справі.

Ухвалою суду від 20 вересня 2024 року, занесеною до протоколу судового засідання, постановлено залучити до участі у справі в якості позивачів, правонаступників - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Розпорядженням керівника апарату Деснянського районного суду м. Києва Зубець Л.В. від 11.12.2024 призначено повторний автоматизований розподіл судової справи у зв`язку зі звільненням судді ОСОБА_14 за рішенням Вищої ради правосуддя від 03.12.2024.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу справ між суддями від 11.12.2024 головуючим суддею визначено суддю Саламон О.Б.

Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва Саламон О.Б. від 12 грудня 2024 року прийнято справу до провадження, постановлено здійснювати розгляд спарви в порядку загального позовного провадження, продовжено підготовчий розгляд справи.

Ухвалою суду від 29 січня 2025 року, занесеною до протоколу судового засідання, постановлено закрити підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

В судовому засіданні представник позивачів - адвокат Кожуховський О.В. підтримав заявлені позовні вимоги, просив їх задовольнити.

Представник відповідача - адвокат Храпійчук В.О. заперечував щодо позовних вимог, посилаючись на викладене у відзиві.

В судовому засіданні було допитано в якості свідка позивача ОСОБА_3 , який зазначив про те, що померла є його бабусею по батьку, за якою доглядав, постійно спілкувався, щодня, намагався допомагати. Щодо укладеного договору зазначає про те, що бабуся не розуміла природу укладення договору, оскільки вважала, що уклала договір довічного утримання. При цьому вказав, що бабуся проживала одна і в період укладення договору було проведено операційне втручання на очі. Вважає, що її обманули.

Також допитані свідки ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 та ОСОБА_13 , які зазначили, що померла ОСОБА_6 мала проблеми із зором, було проведено оперативне втручання, але проживала одна і могла за собою самостійно доглядати. Зокрема ОСОБА_13 зазначила, що померла є її свекрухою, з якою були добрі відносини і з лікарні вона її забрала до себе, щоб догялнути перед смертю.

Свідок ОСОБА_18 в судовому засіданні повідомила про те, що відповідач є її донькою, при цьому остання проживала в цивільному шлюбі з сином померлої. Від шлюбу донька народила сина, який для померлої був онуком, однак офіційно не записаний батько. Позивач вирішила подарувати квартиру онуку.

Свідок ОСОБА_19 зазначила, що допомагала інколи їй по господарству, приносила продукти, оскільки довіряла не всім.

06 травня 2025 року суд перейшов на стадію ухвалення судового рішення з визначенням дати оголошення на 19 травня 2025 року на 11-00 год.

Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, свідків, дослідивши матеріали справи, дослідивши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів (ст.ст. 12, 13 ЦПК України).

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.

Судом встановлені наступні правовідносини.

У відповідності до Довідки житлово-будівельного кооперативу «Суднобудівельник-10» від 31.07.2014 № 104, ОСОБА_6 , яка є власником особового рахунку кооперативної квартири АДРЕСА_5 повністю внесла пайовий внесок у розмірі 10 371, 55 крб. Вказана квартира знаходиться на 5-му поверсі 9-типоверхового будинку, складається з 3-х кімнат, загальною площею 77,4 кв.м., житловою - 49,6 кв.м. (а.с.8)

Згідно з Витягом з Реєстру територіальної громади м. Києва про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні за адресою: АДРЕСА_2 , станом на 03.11.2023 були зареєстровані: ОСОБА_6 та ОСОБА_4 (а.с.14)

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно № 352290344, ОСОБА_5 набула право власності на квартиру АДРЕСА_1 на підставі договору дарування квартири № 8-840 , посвідченого 12.10.2021 державним нотаріусом П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори Дем`яносовою В.Ф. Підставою внесення запису є рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за індексним номером 60900463 від 12.20.21 11:50:50. (а.с.9)

Тобто, власником квартири була позивач ОСОБА_6 , яка в подальшому подарувала квартиру ОСОБА_5 .

За відомостями витягу з Державного реєстру речових прав № 354318602 від 14.11.2023, Деснянським відділом державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 . (а.с.33)

Вбачається, що між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 29.11.2021 укладено Договір постійного користування житлом, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Довбах Н.П.

Відповідно до п. 1.1 Договору, ОСОБА_5 надає ОСОБА_6 у постійне користування кв. АДРЕСА_1 .

Пунктом 1.2 засвідчено, що вказана квартира належить ОСОБА_5 на підставі Договору дарування квартири, посвідченого 12.10.2021 П`ятнадцятою київською державною нотаріальною конторою, який зареєстрований в реєстрі за № 2-480.

Право власності ОСОБА_5 на квартиру зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 12.10.2021, номер запису про право власності: 44432605, реєстраційний номер об`єкта: 00.

Згідно з п. 2.2 ОСОБА_5 зобов`язується надати ОСОБА_6 , зберігаючи її право пожиттєвого безкоштовного постійного проживання в зазначеній вище квартирі, зобов`язується надавати їй комплекс послуг, згідно її щомісячних замовлень, а крім того: утримувати квартиру в належному для проживання санітарному стані, надавати допомогу згідно з життєвими потребами ОСОБА_6 , у разі смерті останньої оплатити всі ритуальні послуги на її кремацію та поховання тощо, згідно християнських звичаїв та традицій.(а.с.141)

ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , виданим 01.12.2023 Київським відділом державної реєстрації смерті Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ). (а.с.163)

Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мироненко М.О. 14.08.2024 видано довідку про коло спадкоємців, у відповідності до якої 06.01.2024 заведено спадкову справу 01/2024 щодо майна ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка проживала за адресою: АДРЕСА_2 . Вказано, що спадкоємцями за законом за правом представлення є ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , котрі є онуками померлої та позивачами у справі. (а.с. 181)

Відповідно до ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 зазначено, що порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. Позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК України).

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована сторона заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч.3 ст. 215 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно з ч. 1 ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Великою Палатою Верховного Суду від 27 листопада 2018 року зроблено висновок у справі № 905/1227/17 викладено висновок, що вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та у разі задоволення позовних вимог зазначати у судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

У постанові Верховного Суду України від 16 березня 2016 року в справі № 6-93цс16 зазначено «якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (ч.1 ст. 229 ЦК України).

Постановою Верховного суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 грудня 2022 року у справі № 335/15805/17 (провадження № 61-7595св22) зазначено, що: «тлумачення ст. 229 ЦК України дозволяє стверджувати, що під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі ст. 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення; під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу); помилка, яка істотним чином впливає на формування волі сторони правочину, повинна існувати на момент його вчинення. Схематично вплив обставин, які мають істотне значення можливо відобразити таким чином: «немає істотної помилки - відсутнє вчинення правочину». Незнання закону не включено до переліку помилок, яким надається істотне значення. Це по суті є відображенням ще римського принципу ignorantia juris nocet (з лат. - незнання закону шкодить); поза віднесенням до обставин, які можуть бути розцінені як такі, що мають істотне значення, знаходиться мотив правочину. Мотив правочину - це стимул його вчинення і дозволяє встановити, чому саме особа вчинює правочин. Тому мотив, за яким вчинено правочин, правового значення не має. Хоча й законодавець і вказує на допустимість надання мотиву правочину значення істотної помилки у випадках, встановлених у законі. Проте таких випадків на рівні норми закону законодавець не передбачив».

Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Виходячи зі змісту ст.ст. 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування».

Схожі за змістом висновки містяться в постановах Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 759/17065/14-ц та від 15 вересня 2021 року в справі № 161/17523/16-ц.

В обґрунтування позовних вимог зазначено про те, що ОСОБА_6 з урахуванням похилого віку, будучи довірливою та не усвідомлюючи наслідків, погодилась на пропозицію відповідача укласти договір довічного утримання, при цьому позивач ретельно не вичитувала текст договору, оскільки мала вікові проблеми із зором, зокрема в період з 16.08.2021 по 12.11.2021 проходила курс офтальмологічного лікування.

В матеріалах справи міститься виписка Київського центру терапії і мікрохірургії ока від 23.09.2021, відповідно до якої ОСОБА_6 мала діагноз «зріла бура ускладнена катаракта лівого ока. Незріла катаракта, вікова макулодистрофія, суха форма, епімакулярний фіброз, периферична хоріоретинальна дистрофія, астероїдний гіалоз правого ока». (а.с.25)

Відповідно до виписки від 02.10.2021, виданій ОСОБА_6 встановлено діагноз «Незріла катаракта, вікова макулодистрофія, суха форма, вітреоретинальний фіброз, «астероїдний гіалоз», периферична хоріоретинальна дистрофія правого ока Артифакія лівого ока». (а.с.27)

Також, лікарем Київського центру терапії і мікрохірургії ока ОСОБА_20 видано 12.11.2021 ОСОБА_6 рецепт на окуляри. (а.с.29)

Варто зауважити, що Верховний Суд у постанові від 29 березня 2024 року у справі № 523/13811/21 наголошує, що лише з`ясування таких обставин, як вік позивача, його стан здоров`я, наявність у позивача спірного житла як єдиного, продовження дарувальником проживання у подарованому житлі після укладення договору дарування самі по собі - без доведення наявності такої вади волі у дарувальника як помилки під час укладення оспорюваного договору - не можуть бути самодостатніми підставами для визнання такого договору дарування недійсним. Наведені обставини можуть бути лише опосередкованими доказами наявності такої помилки. В іншому випадку усі правочини, укладені особами відповідного віку, стан здоров`я яких є поганим та які продовжили проживати у подарованому житлі, підлягали б визнанню недійсними, що призвело б до обмеження правочиноздатності такої категорії осіб, що, у свою чергу, порушувало б гарантії, проголошені в статті 21 Конституції України щодо рівності осіб у їх правах.

Посилання щодо здійснення ОСОБА_6 самостійно оплати комунальних послуг, не знайшли свого об`єктивного підтвердження в ході розгляду справи, оскільки матеріали містять лише рахунки на оплату послуг за період з серпня по вересень 2023 року, при цьому квитанцій, що підтверджували оплату послуг позивачем надано не було.

Водночас, суд звертає увагу на те, що 29.11.2021, тобто по спливу місяця після укладення договору дарування, між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 укладено Договір постійного користування житлом, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Довбах Н.П., за умовами якого, зокрема зазначено по те, що ОСОБА_5 зобов`язується надати ОСОБА_6 , зберігаючи її право пожиттєвого безкоштовного постійного проживання в зазначеній вище квартирі, зобов`язується надавати їй комплекс послуг, згідно її щомісячних замовлень, а крім того: утримувати квартиру в належному для проживання санітарному стані, надавати допомогу згідно з життєвими потребами ОСОБА_6 , у разі смерті останньої оплатити всі ритуальні послуги на її кремацію та поховання тощо, згідно християнських звичаїв та традицій.

Вказані умови договору фактично відповідають стандартним умовам договорів довічного утримання, за якими передбачено матеріальне забезпечення, надання медичної допомоги, догляд у разі хвороби або інвалідності, витрати у зв`язку зі смертю. Вказаний факт укладення договору постійного користування житлом не є належним доказом тому, що ОСОБА_6 не усвідомлювала та помилилась в природі правочину, підписуючи спірний договір дарування квартири від 12.10.2021, оскільки укладення вказаного правочину фактично має тотожне значення та наслідки з укладенням договору довічного утримання.

Варто зауважити, що під час розгляду справи судом не встановлено обставин, які б свідчили про те, що під час укладення оскаржуваного договору дарування квартири ОСОБА_6 не була ознайомлена з договором, умовами правочину та не розуміла його значення та наслідків. Також позивачами не доведено, що укладення спірного правочину суперечило внутрішньому волевиявленню ОСОБА_6 , а сам по собі факт похилого віку останньої не свідчить про укладення договору дарування під впливом помилки.

При цьому, ОСОБА_6 була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , що давало їй право користування квартирою після реєстрації права власності за відповідачем. Вказана обставина сама по собі не може вказувати на помилку під час укладення спірного договору.

За змістом ст.ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Нормами ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно положень ст.ст. 77-79 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Позивачами в ході розгляду справи не доведено, що на момент укладення оспорюваного договору дарування квартири, дарувальник ОСОБА_6 помилялася стосовно правової природи укладеного нею правочину.

Також позивачами не наведено обставин, які зумовлюють визнання договору дарування недійсним, не надано належних доказів тому, що ОСОБА_6 не усвідомлювала істотні умови і правові наслідки його укладення.

При цьому, зміна свого рішення дарувальником або зміна ставлення до його наслідків в результаті переусвідомлення його значення для себе, що після укладення такого правочину, не можуть створювати уявлення про наявність такої помилки станом на момент укладення оспорюваного правочину.

З огляду на викладене, суд приходить висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсним договору дарування, укладеного 12.10.2021 між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , посвідченого державним нотаріусом П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори Демяносовою В.Ф. з підстав вчинення під впливом помилки, а відтак позовні вимоги ОСОБА_3 , ОСОБА_4 не підлягають задоволенню у зв`язку з необґрунтованістю.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судові витрати покладаються на позивачів в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4, 12, 13,15,16, 19, 76-81, 258,259, 263-265, ЦПК України, ст.ст. 11, 12,16, 177, 178,202,203,215,236, 317 ЦК України, суд-

У Х В А Л И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: П`ятнадцята київська державна нотаріальна контора, про визнання договору дарування квартири недійсним та скасування державної реєстрації права власності, - відмовити.

Рішення може бути оскаржено протягом 30 днів з дня його проголошення шляхом подання безпосередньо до Київського апеляційного суду апеляційної скарги.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до безпосередньо до Київського апеляційного суду.

Повний текст рішення суду складено 19.05.2025.

Суддя О. Б. Саламон