Справа № 2-3149/10
Провадження № 4-с/761/93/2025
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2025 року Шевченківський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді Романишеної І.П.,

за участі секретаря Арсененко І.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду справу за скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність органу примусового виконання Вишгородського відділу державної виконавчої служби у Вишгородському району Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), стягувач: Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра», заінтересована особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «ВІН ФІНАНС»,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2025 року представник скаржника адвокат Шкред А.О. звернулася до Шевченківського районного суду міста Києва зі скаргою на бездіяльність посадової особи органу державної виконавчої служби, відповідно до вимог якої просила суд:

-визнати протиправною бездіяльність Вишгородського ВДВС Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), що полягала в невинесенні постанови про зняття арешту з нерухомого майна ОСОБА_1 , накладеного постановою державного виконавця від 21.10.2021 р. у виконавчому провадженні № НОМЕР_1;

-зобов`язати Вишгородський ВДВС Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) зняти арешт з усього нерухомого майна ОСОБА_1 , накладений постановою державного виконавця від 21.10.2021 року у виконавчому провадженні № НОМЕР_1.

Скарга мотивована тим, що на примусовому виконанні Вишгородського ВДВС у Вишгородському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) перебувало виконавче провадження № НОМЕР_1 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ВАТ КБ «Надра», правонаступником якого є ПАТ КБ «Надра», заборгованості за кредитним договором в розмірі 2 016 941,03 грн. на виконання виконавчого листа, виданого Шевченківським районним судом м. Києва від 17.06.2011 р. № 2-3149/10. Виконавче провадження було відкрито на підставі постанови від 12.03.2016 р. № НОМЕР_1 про відкриття виконавчого провадження. 21.10.2021 р. державним виконавцем було винесено постанову про арешт майна, відповідно до якої постановлено накласти арешт на все нерухоме майно боржника в межах суми звернення стягнення з урахуванням виконавчого збору/основної винагороди приватного виконавця, витрат виконавчого провадження, штрафів 2219137,13 грн. Відповідно до відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на підставі постанови державного виконавця від 21.10.2021 р. до спеціального розділу про державну реєстрацію обтяжень було внесено запис № 44556090 про реєстрацію обтяження «арешт нерухомого майна» відповідно до рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 61037570 державного виконавця Картошкіної Марини Михайлівни. 21.10.2021 р. державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу, відповідно до якої постановлено повернути виконавчий лист стягувачу на підставі п.2 ч. 1 статті 37 Закону України «Про виконавче провадження», у зв`язку з тим, що в результаті вжитих державним виконавцем заходів майна яке належить боржнику на праві приватної власності та підлягає опису в рахунок сплати боргу в межах суми стягнення не виявлено. Станом на сьогоднішній виконавче провадження є завершеним. З дати завершення виконавчого провадження минуло 3 роки та 5 місяців. Відповідно до відомостей Автоматизованої системи виконавчих проваджень станом на 28.03.2025 р. відкритих виконавчих проваджень, боржником в яких є ОСОБА_1 , немає. Обтяження нерухомого майна ОСОБА_1 до цього часу не знято, що підтверджується витягом з опендатабот від 05.03.2025р. Вказане перешкоджає скаржнику здійснювати державну реєстрацію нерухомого майна за собою з подальшим розпорядженням таким майно. З метою зняття арешту з нерухомого майна 13.03.2025 р. ОСОБА_1 в особі представника адвоката Шкред А.О. направила до виконавчої служби заяву про зняття арешту, в якій вказувала на те, що строк для пред`явлення виконавчого листа до виконання складає 3 роки, з АСВП вбачається, що з дати повернення виконавчого документа стягувачу минуло 3,5 роки, однак стягувач виконавчий документ до виконання повторно не пред`явив, строк для пред`явлення виконавчого документа до виконання пропущено. За вказаних обставин, просила винести постанову про зняття арешту з нерухомого майна. Відповідно до відомостей Укрпошти поштове відправлення № 012 вручено 18.03.2025 р. Станом на дату подання скарги відповіді на заяву не отримано, арешт з рахунку не знятий, що підтверджується витягом з кабінету сторони ВП від 28.03.2025 р. Останньою дією в межах виконавчого провадження є зняття арешту з коштів на підставі постанови від 06.12.2022р. на підставі ухвали Шевченківського районного суду міста Києва по справі № 363/1875/22 від 14.10.2022р. З врахуванням наведеного в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України, ОСОБА_1 звертається зі скаргою на бездіяльність органу державної виконавчої служби.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи №2-3149/10 між суддями від 01.04.2025р. матеріали скарги передано в провадження судді Романишеній І.П.

Ухвалою суду від 03.04.2025 року скаргу прийнято до розгляду та призначено на 08.04.2025 року.

14.04.2025 року представник скаржника подала до суду заяву про залучення ТОВ «ВІН ФІНАНС» в якості заінтересованої особи до участі в розгляді скарги.

Ухвалою суду від 15.04.2025 року задоволено клопотання представника скаржника та залучено до участі в розгляді скарги в якості заінтересованої особи ТОВ «ВІН ФІНАНС».

Представник скаржника в судове засідання не з`явилась, подала до суду заяву про розгляд скарги за її відсутності, вимоги скарги підтримала та просила задовольнити.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, клопотань про відкладення судового засідання чи розгляду скарги за їх відсутності не надсилали до суду, хоча повідомлялися про дату, час та місце судового засідання належним чином.

Дослідивши матеріали цивільної справи, з`ясувавши всі фактичні обставини справи, суд вважає, що скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 22.04.2011 року задоволено позов Відкритого акціонерного товариства Комерційний банк «Надра» до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Відкритого акціонерного товариства комерційний банк «Надра» заборгованість по кредиту в розмірі 2 015 121 /два мільйона п?ятнадцять тисяч сто двадцять одна/ грн. 03 /три/ коп.; судовий збір в розмірі 1 700 /одна тисяча сімсот/ грн. 00 коп. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в розмірі 120 /сто двадцять/ грн. 00 коп., а всього підлягає стягненню: 2 016 941 /два мільйона шістнадцять тисяч дев?ятсот сорок одна/ грн. 03 /три/ коп.

З долученої до матеріалів скарги копії постанови старшого державного виконавця відділу ДВС Вишгородського районного управління юстиції Хмелєвої М.В. від 12.03.2016 року вбачається, що на підставі виконавчого листа № 2-3149/10 від 17.06.2011 року на виконання заочного рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 22.04.2011 року у справі № 2-3149/10 було відкрито виконавче провадження № НОМЕР_1.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 25.11.2020 року заяву товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» про заміну сторони її правонаступником, заінтересовані особи: публічне акціонере товариство «комерційний банк «Надра», ОСОБА_1 - задоволено. Замінено стягувача Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра» на його правонаступника - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія», у виконавчому провадженні з виконання рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 22 квітня 2011 року у цивільній справі №2-3149/11 за позовом відкритого акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

21.10.2021р. державним виконавцем було винесено постанову про арешт майна, відповідно до якої постановлено накласти арешт на все нерухоме майно боржника в межах суми звернення стягнення з урахуванням виконавчого збору/основної винагороди приватного виконавця, витрат виконавчого провадження, штрафів 2219137,13 грн.

21.10.2021р. державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу, відповідно до якої постановлено повернути виконавчий лист стягувачу на підставі п.2 ч. 1 статті 37 Закону України «Про виконавче провадження», у зв`язку з тим, що в результаті вжитих державним виконавцем заходів майна, яке належить боржнику на праві приватної власності та підлягає опису в рахунок сплати боргу в межах суми стягнення не виявлено.

Водночас, судом встановлено, що після повернення виконавчого листа у виконавчому провадженні на підставі п. 2 ч.1 ст. 37 ЗУ «Про виконавче провадження», арешт, накладений на майно (кошти) боржника, не знято.

У скарзі зазначено, що з метою зняття арешту з нерухомого майна 13.03.2025 р. ОСОБА_1 в особі представника адвоката Шкред А.О. направила до виконавчої служби заяву про зняття арешту, в якій вказувала на те, що строк для пред`явлення виконавчого листа до виконання складає 3 роки, а з АСВП вбачається, що з дати повернення виконавчого документа стягувачу минуло 3,5 роки, однак стягувач виконавчий документ до виконання повторно не пред`явив, строк для пред`явлення виконавчого документа до виконання пропущено. За вказаних обставин просила винести постанову про зняття арешту з нерухомого майна. Відповідно до відомостей Укрпошти поштове відправлення № 012 вручено 18.03.2025 р. Станом на дату подання скарги відповіді на заяву не отримано, арешт з рахунку не знятий, що підтверджується витягом з кабінету сторони ВП від 28.03.2025

Вказане було перевірено судом та підтверджено долученими до матеріалів скарги документами.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ст. 8 Конституції України в Україні визнається та діє принцип верховенства права. Суть даного принципу полягає в тому, що людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

За змістом ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У рішенні Європейського Суду з прав людини «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року суд зазначив, що позбавлення власності можливе тільки при виконанні певних вимог. Зокрема, перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним.

Арешт не може вважатися законним за відсутності визначених законом підстав для його існування.

Суд враховує, що накладений арешт на майно боржника у виконавчому провадженні № НОМЕР_1 триває понад три роки, при цьому, виконавчий лист, виданий 17.06.2011 було повернуто, доказів пред`явлення його повторно до виконання суду не надано.

З урахуванням викладеного, продовження (нескасування) арешту майна боржника ОСОБА_1 за тієї умови, що відсутня законна підстава для його збереження, є протиправним втручанням органів державної влади (державної виконавчої служби) у право приватної власності боржника, а отже є підставою для зняття такого арешту.

Бездіяльність суб`єкта оскарження, що полягає в незнятті арешту з майна боржника, порушує принцип належного урядування, зміст якого досить чітко і детально викладений у рішенні ЄСПЛ у справі «Рисовський проти України» (заява № 29979/04) від 20.10.2011 (набуло статусу остаточного 20.01.2012) та полягає в наступному: 1) державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб, у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права; 2) на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси; 3) принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість: 4) державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків; 5) ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися коштом осіб, яких вони стосуються.

Згідно зі ст. 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Таким чином, принцип обов`язковості виконання рішень означає, що визначені законом рішення підлягають обов`язковому виконанню у встановлених законом порядку і спосіб та у визначені законом строки. У жодному разі даний принцип не означає виконання рішення за будь-яку ціну, тобто шляхом свавільного порушення прав боржника.

Принцип диспозитивності означає, що виконавче провадження розпочинається (відкривається) виключно на підставі пред`явленого стягувачем у встановленому порядку і строк виконавчого документа до виконання та в межах стягнення, визначених виконавчим документом.

Відповідно до положень ст.ст. 2 і 11 ЦПК України одним із основоположних принципів цивільного судочинства (завершальною стадією якого є виконавче провадження) є принцип пропорційності, сутність якого полягає в забезпеченні у правовому регулюванні розумного балансу приватних і публічних інтересів, відповідно до якого цілі обмежень прав повинні бути істотними, а засоби їх досягнення - обґрунтованими і мінімально обтяжливими для осіб, чиї права обмежуються.

Головною метою принципу пропорційності є захист обсягу та змісту фундаментальних прав і свобод особи від свавільного впливу з боку публічних органів, а саме від їх надмірного впливу (у тому числі дискреційного характеру), необґрунтованої дискримінації, неналежного виконання ними своїх обов`язків щодо захисту цих прав і свобод.

В умовах правової держави заборона надмірного державного втручання у свободу особи розглядається як аксіоматична вимога: держава має право обмежувати право людини тільки тоді, коли це дійсно необхідно, і тільки в такому обсязі, в якому її заходи будуть співмірними з поставленою метою.

Принцип пропорційності є необхідною складовою принципу верховенства права, без дотримання якої останній не може у повній мірі виконати одну з своїх найважливіших функцій - захист та збереження прав та свобод людини. Принцип пропорційності, включаючи балансування інтересів, є єдиним механізмом з верховенством права у питаннях захисту прав та свобод людини від держави та забезпечення справедливості правового регулювання.

Відтак, сутність принципу пропорційності полягає в наступних положеннях: принцип пропорційності регулює питання обмеження прав і свобод людини і громадянина; обмеження прав можливе лише законом; закон, яким запроваджуються певні обмеження, повинен давати змогу визначити мету їх встановлення; обмеження прав можливе лише за необхідності досягнення конституційно значимих цілей; мета встановлення певних правових обмежень повинна бути легітимною й істотною; міра обмеження прав як засіб досягнення мети повинна відповідати цій меті і не повинна бути надмірною.

Згідно з положеннями ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження є завершальною стадією судового провадження.

При цьому, виконавче провадження здійснюється з дотриманням як загальних засад цивільного судочинства (ст. 2 ЦПК України), так і, зокрема, засад виконавчого провадження (ст. 2 Закону України «Про виконавче провадження), таких як: верховенства права; обов`язковості виконання рішень; законності; диспозитивності; справедливості, неупередженості та об`єктивності; розумності строків виконавчого провадження; співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями; забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.

За змістом ч. 1 ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна (коштів) боржника є засобом забезпечення реального виконання рішення.

Виходячи з принципу пропорційності, накладення на майно боржника арешту має відповідати законній меті, а саме виконанню рішення суду в установленому законом порядку.

З огляду на викладене, арешт майна скаржника за умови: а) відсутності відкритого виконавчого провадження; б) відсутності виконавчого документа на виконанні; в) спливу встановленого законом строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання, - є непропорційним втручанням органу держави, зокрема органу державної виконавчої служби у право скаржника на мирне володіння своїм майном, що в свою чергу є грубим порушенням принципу верховенства права.

Відповідно до ст. 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Відповідно до вимог ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Відповідно до ч. 1 ст. 450 ЦПК України скарга розглядається у десятиденний строк у судовому засіданні за участю стягувача, боржника і державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби чи приватного виконавця, рішення, дія чи бездіяльність яких оскаржуються.

Згідно із ст. 451 ЦПК України за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

За правилами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд повинен реалізовувати своє основне завдання (стаття 2 ЦПК України), а саме: справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення спорів на засадах верховенства права з метою ефективного забезпечення кожному права на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

В матеріалах справи відсутні докази зняття арешту з майна боржника у виконавчому провадженні №50431768, що накладений постановою про арешт майна боржника від 21.10.2021р.

З огляду на викладене вище, суд вважає, що має місце бездіяльність уповноваженого начальника Вишгородського ВДВС Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), що полягала в невинесенні постанови про зняття арешту з нерухомого майна ОСОБА_1 , накладеного постановою державного виконавця від 21.10.2021 р. у виконавчому провадженні № НОМЕР_1.

Відтак, вирішуючи питання щодо способу поновлення прав боржника, суд вважає за необхідне зобов`язати начальника Вишгородського ВДВС Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) зняти арешт з усього нерухомого майна ОСОБА_1 , накладений постановою державного виконавця від 21.10.2021 року у виконавчому провадженні № НОМЕР_1.

Таким чином, оцінивши докази у їх сукупності, врахувавши обставини справи, суд дійшов висновку, що скарга підлягає задоволенню, що як наслідок належним чином забезпечить можливість скаржника на реалізацію права володіння та розпорядження майном.

Керуючись ст.ст. 2, 12, 13, 81, 89, 354-355, 447, 450, 451 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність органу примусового виконання Вишгородського відділу державної виконавчої служби у Вишгородському району Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), стягувач: Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра», заінтересована особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «ВІН ФІНАНС», - задовольнити.

Визнати протиправною бездіяльність Вишгородського ВДВС Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), що полягала в невинесенні постанови про зняття арешту з нерухомого майна ОСОБА_1 , накладеного постановою державного виконавця від 21.10.2021 р. у виконавчому провадженні № НОМЕР_1.

Зобов`язати начальника Вишгородського ВДВС Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) зняти арешт з усього нерухомого майна ОСОБА_1 , накладений постановою державного виконавця від 21.10.2021 року у виконавчому провадженні № НОМЕР_1.

Ухвалу може бути оскаржено до Київського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення, шляхом подання апеляційної скарги. У разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повна ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

СУДДЯ І.П. РОМАНИШЕНА