КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2025 року місто Київ

єдиний унікальний номер справи: 756/9082/24

номер провадження: 22-ц/824/8968/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),

суддів: Невідомої Т.О., Нежури В.А.,

за участю секретаря - Габунії М.Г.,

розглянувши у відкритому судовому цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Красківського Віталія Петровича на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 22 січня 2025 року у складі судді Шевчука А.В., у справі за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Улф-Фінанс» про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Улф-Фінанс» (далі - ТОВ «Улф-Фінанс») про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

Позовна заява мотивована тим, що 29 грудня 2023 року між ним та ТОВ «Улф-Фінанс» укладено договір фінансового лізингу №16768/12/23-Г. Об?єктом лізингу за вказаним договором виступає автомобіль «Volkswagen Passat», 2011 року випуску, об`єм двигуна 1390 куб.см, VIN-код НОМЕР_1 . Пунктом 10 вказаного договору фінансового лізингу передбачено графік внесення лізингових платежів, у тому числі перший лізинговий платіж загальною сумою 106 397 грн 91 коп., дата нарахування та оплати якого 29 грудня 2023 року.

Позивач указував, що 29 грудня 2023 року ним перераховано зі свого рахунка на рахунок ТОВ «Улф-Фінанс» грошові кошти у сумі 106 398 грн 00 коп., як перший лізинговий платіж. Проте об`єкт лізингу за договором фінансового лізингу ним не приймався та акт приймання-передачі об`єкту лізингу згідно вказаного договору ним не підписувався, оскільки умови викладені у договорі фінансового лізингу №16768/12/23-Г від 29 грудня 2023 року відрізнялися від інформації про умови, на яких надаються послуги з фінансового лізингу лізингоодержувачам - фізичним особам №292605 від 26 грудня 2023 року, з якими він ознайомлювалися та які були розміщені на веб-сайті https://ulf.ua/ ТОВ «Улф-Фінанс».

Зазначав, що оспорюваний договір фінансового лізингу №16768/12/23-Г від 29 грудня 2023 року не було нотаріально посвідчено, а тому він в цілому є нікчемним, тобто такий, що юридично не мав місця, не створив будь-яких правових наслідків, окрім тих, що пов`язані з його недійсністю. Нікчемний договір є недійсним разом з усіма його умовами та не створює для сторін зобов`язань, що в ньому закріплені.

Таким чином, у разі застосування реституції за нікчемним договором лізингу позивач вважає, що лізингодавець зобов`язаний повернути лізингоодержувачу сплачені ним платежі на виконання умов договору.

З урахуванням наведеного, ОСОБА_1 просив:

застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину до договору фінансового лізингу №16768/12/23-Г, укладеного 29 грудня 2023 року між ТОВ «Улф-Фінанс» та ОСОБА_1 ;

стягнути з ТОВ «Улф-Фінанс» на свою користь в порядку реституції грошові кошти у розмірі 106 398 грн 00 коп., а також покласти на відповідача та стягнути всі понесені судові витрати, пов`язані з розглядом цієї справи у розмірі 17 211 грн 21 коп., які складаються з 16 000 грн 00 коп. витрат на правову допомогу та сплаченого судового збору у розмірі 1211 грн 21 коп.

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 22 січня 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що оспорюваний договір фінансового лізингу укладений між сторонами 29 грудня 2023 року, тобто вже після набрання чинності Законом України від 04 лютого 2021 року «Про фінансовий лізинг» (набрав чинності 13 червня 2021 року). Тому правовідносини, які виникли між сторонами у справі, регулюються цим законом в новій редакції, який визначає загальні правові та організаційні засади фінансового лізингу в Україні відповідно до міжнародно-правових стандартів у цій сфері. За такого правового регулювання, укладений між сторонами договір фінансового лізингу підлягав нотаріальному посвідченню лише на вимогу однієї із сторін такого договору. Оскільки ніхто із сторін не вимагав такого нотаріального посвідчення цього договору, то відсутні підстави для визнання його нікчемним із застосуванням наслідків недійсності нікчемного правочину.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 - адвокат Красківський В.П. подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що у даній справі наявні підстави для задоволення позовної заяви, оскільки договір фінансового лізингу №16768/12/23-Г від 29 грудня 2023 року не було нотаріально посвідчено, чим порушено імперативні положення ст.799 ЦК України, а у разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним, що узгоджується із правовими висновками, які наведені у постанові Верховного Суду від 03 квітня 2023 року у справі №465/1231/22 (провадження №61-6251св22), у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 червня 2021 року у справі №334/3161/17-ц (провадження №14-188цс20), у постанові Верховного Суду від 10 жовтня 2018 року у справі №362/2159/15-ц (провадження №61-28712св18).

Вказує, що у даній цивільній справі судом не з`ясовано наведені позивачем аргументи щодо наявності підстав для задоволення позовної заяви, а саме, договір фінансового лізингу №16768/12/23-Г від 29 грудня 2023 року не було нотаріально посвідчено, чим порушено імперативні положення ст.799 ЦК України, а у разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Норма ЦК України превалює над однопредметною нормою іншого нормативно-правового акта, який має юридичну силу закону України. Спеціальні норми закону можуть містити уточнюючі положення, проте не можуть прямо суперечити положенням ЦК України, що потягло за собою неповне з`ясуванням судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, а також порушення норм процесуального права і неправильне застосування норм матеріального права.

Зазначає, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, а саме, застосував закон, який не підлягає застосуванню до спірних правовідносин (ч.3 ст.15 Закону України «Про фінансовий лізинг» від 04 лютого 2021 року) та не застосував закон, який підлягає застосуванню до спірних правовідносин (імперативні положення ст.799 ЦК України).

Відповідач ТОВ «Улф-Фінанс» подало відзив на апеляційну скаргу, в якому вказує, що за доводи апеляційної скарги аналогічні доводам позовної заяви, яким судом першої інстанції було надано належну правову оцінку. Таким чином, всі заперечення позивача проти рішення суду першої інстанції зводяться лише до його незгоди з цим рішенням. З урахуванням наведеного, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача - адвоката Красківського В.П., який просив апеляційну скаргу задовольнити, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, враховуючи доводи, викладені у відзиві на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

У відповідності до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 29 грудня 2023 між ТОВ «Улф-Фінанс» та ОСОБА_1 укладено договір фінансового лізингу №16768/12/23-Г, об`єктом якого є транспортний засіб автомобіль марки «Volkswagen passat».

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами, що на виконання укладеного договору №16768/12/23-Г позивач ОСОБА_1 сплатив на офіційний рахунок ТОВ «Улф-Фінанс» авансовий внесок в сумі 106 398 грн 00 коп.

Установлено та підтверджується заявою ОСОБА_1 від 29 грудня 2023 року, що перед укладенням договору позивач оглянув об`єкт лізингу та підтвердив, що він відповідає його вимогам.

Тому у зв`язку із замовленням ОСОБА_1 та на виконання умов договору фінансового лізингу, ТОВ «Улф-Фінанс» уклало з продавцем ОСОБА_2 договір купівлі-продажу транспортного засобу №16768-29/12/23 від 29 грудня 2023 року, а саме, автомобіля Volkswagen passat, VIN - код НОМЕР_1 .

Отже саме на виконання укладеного договору фінансового лізингу, №16768/12/23-Г від 29 грудня 2023 року та договору купівлі - продажу транспортного засобу №16768-29/12/23 від 29 грудня 2023 року, відповідачем у справі ТОВ «Улф-Фінанс» було здійснено повний викуп у продавця ОСОБА_2 транспортного засобу Volkswagen passat, VIN - код НОМЕР_1 .

29 грудня 2023 року ТОВ «Улф-Фінанс» проведено державну реєстрацію транспортного засобу Volkswagen passat, VIN - код НОМЕР_1 в сервісному центрі МВС України, з метою подальшої передачі у володіння та користування ОСОБА_1 (лізингоодержувачу) на виконання умов договору фінансового лізингу №16768/12/23-Г від 29 грудня 2023 року, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 (дата реєстрації 29 грудня 2023 року).

Відповідач ТОВ «Улф-Фінанс» листом №Ф-62900 від 04 січня 2024 року проінформував позивача ОСОБА_1 про готовність до передачі йому об`єкту лізингу.

Проте ОСОБА_1 листом від 08 січня 2024 року просив повернути йому сплачені ним кошти за договором фінансового лізингу №16768/12/23-Г від 29 грудня 2023 року, як помилково сплачені.

У свою чергу ТОВ «Улф-Фінанс» листом від 29 січня 2024 року заперечило щодо визнання нікчемним укладеного договору фінансового лізингу з підстав непосвідчення його нотаріально.

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Відповідно до змісту ст.ст.12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Положеннями ч.1 ст.76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до приписів ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Статтею 80 ЦПК України встановлено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

У ч.1 ст.89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Аналіз вказаних вище доказів у їх сукупності та взаємозв`язку свідчать про те, що в даному випадку позивач ОСОБА_1 фактично своїми діями відмовився від отримання об`єкту лізингу.

Відповідно до ч.3 ст.3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ст.11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають, зокрема, з договору.

Згідно з ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У ч.1 ст.627 ЦК України зазначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до статей 628, 629 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно зі ст.ст. 526, 530, 610 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст.806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом.

До відносин, пов`язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом.

Як зазначалося вище, договір фінансового лізингу №16768/12/23-Г, укладений між ТОВ «Улф-Фінанс» та ОСОБА_1 29 грудня 2023 року, тобто вже після набрання чинності Законом України від 04 лютого 2021 року «Про фінансовий лізинг», який набрав чинності 13 червня 2021 року.

Тому правовідносини, які виникли між сторонами у справі, регулюються цим законом в новій редакції, який визначає загальні правові та організаційні засади фінансового лізингу в Україні відповідно до міжнародно-правових стандартів у цій сфері.

Згідно з ч.1. ст.15 Закону України «Про фінансовий лізинг» (у редакції, чинній на час укладення договору) договір фінансового лізингу укладається в письмовій формі.

Договір фінансового лізингу не підлягає нотаріальному посвідченню, крім випадків, встановлених законом або домовленістю сторін (ч.2 ст.15 Закону України «Про фінансовий лізинг»).

Відповідно до ч.3 ст.15 Закону України «Про фінансовий лізинг» договір фінансового лізингу транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню на вимогу однієї із сторін такого договору.

Таким чином, починаючи з 13 червня 2021 року нормами Закону України «Про фінансовий лізинг» передбачено, що договір фінансового лізингу транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню лише на вимогу однієї із сторін такого договору.

Як зазначалося вище, спірні правовідносини, які склалися між сторонами урегульовані спеціальним законом, а саме, Законом України «Про фінансовий лізинг» від 04 лютого 2021 року.

ОСОБА_3 обґрунтовував свої позовні вимоги нікчемністю укладеного ним договору фінансового лізингу №16768/12/23-Г від 29 грудня 2023 року через недотримання нотаріальної форми правочину як істотної умови договору.

Разом з тим, як зазначалося вище, відповідно до ч.3 ст. 15 Закону України «Про фінансовий лізинг» договір фінансового лізингу транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню на вимогу однієї із сторін такого договору.

При цьому, матеріали справи не містять будь-яких доказів на підтвердження того, що ОСОБА_1 , як лізинг одержувач, висував до лізингодавця ТОВ «Улф-Фінанс» вимогу про нотаріальне посвідчення укладеного ним договору фінансового лізингу №16768/12/23-Г від 29 грудня 2023 року та така вимога відповідачем була проігнорована.

Що стосується правового обґрунтування позивача нікчемності укладеного ним договору з огляду на правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 03 квітня 2023 року у справі №465/1231/22 (та інших аналогічних) щодо нотаріальної форми договорів фінансового лізингу, укладених з фізичними особами за час дії попередньої редакції Закону України «Про фінансовий лізинг», що діяла до 13 червня 2021 року, то колегія суддів вважає, що ці доводи позивача обґрунтовано відхилені судом першої інстанції.

Так, Верховний Суд у постанові від 24 квітня 2024 року у справі №756/11019/22, де фізична особа та контрагент за договором фінансового лізингу укладеного конкретно з ТОВ «Улф-Фінанс» вважала такий договір нікчемним з підстав його нотаріального непосвідчення, вказав на неможливість застосування постанови Верховного Суду від 03 квітня 2023 року у справі №465/1231/22 до правовідносин з фінансового лізингу, що виникли після 13 червня 2021 року, тобто з дати набрання чинності нової редакції Закону України «Про фінансовий лізинг» від 04 лютого 2021 року №1201-IX.

У відповідності до вимог ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Тому наведена позивачем судова практика Верховного Суду не є релевантною спірним правовідносинам, оскільки незважаючи на схожість фактичних обставин, їх правове регулювання є відмінним.

З цих же підстав апеляційний суд не приймає до уваги посилання адвоката Красківського В.П. на вказану вище постанову Верховного Суду від 03 квітня 2023 року у справі №465/1231/22 (провадження №61-6251св22) в апеляційній скарзі.

Отже установивши, що оспорюваний договір фінансового лізингу укладений між сторонами 29 грудня 2023 року, тобто вже після набрання чинності Законом України від 04 лютого 2021 року «Про фінансовий лізинг», який набрав чинності 13 червня 2021 року і за такого правового регулювання, укладений між сторонами договір фінансового лізингу підлягав нотаріальному посвідченню лише на вимогу однієї із сторін такого договору, чого встановлено не було, то колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для визнання такого договору нікчемним із застосуванням наслідків недійсності нікчемного правочину.

Таким чином, суд першої інстанції виконав вимоги ст.263 ЦПК України щодо законності та обґрунтованості рішення суду, повно і всебічно дослідив і оцінив докази та встановив обставини у справі.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом порушено імперативні норми ст. 799 ЦК України, стверджуючи, що договір фінансового лізингу за участю фізичної особи мав бути нотаріально посвідчений, колегія суддів не приймає до уваги, виходячи з такого.

Так, відповідно до ст. 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі.

Договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Тобто ст.799 ЦК України стосується договорів найму (оренди) транспортного засобу з фізичною особою, що не є тотожним договору фінансового лізингу.

Разом з тим, відповідно до ст.806 ЦК України та п.1 ч.1 ст.4 Закону України «Про фінансовий лізинг», лізинг є окремим видом договору, на який загальні положення про найм застосовуються лише субсидіарно, тобто лише якщо спеціальний закон не встановлює інше.

У даному випадку чинна на момент укладення договору редакція Закону України «Про фінансовий лізинг» від 13 червня 2021 року у ч.3 ст.15 чітко передбачає, що нотаріальне посвідчення є факультативним і здійснюється на вимогу сторони.

Отже, в даному випадку пріоритет має спеціальна норма ст.15 Закону України «Про фінансовий лізинг» від 13 червня 2021 року, а не ст.799 ЦК України.

У постанові Верховного Суду від 03 березня 2021 року у справі № 522/799/16-ц, провадження № 61-2887св20, зазначено, що «відповідно до рішення Конституційного Суду України від 18 червня 2020 року у справі № 5-р(II)/2020 принцип верховенства права (правовладдя) вимагає суддівської дії у ситуаціях, коли співіснують суперечливі норми одного ієрархічного рівня. У таких ситуаціях до судів різних видів юрисдикції висунуто вимогу застосовувати класичні для юридичної практики формули (принципи): «закон пізніший має перевагу над давнішим» (lex posterior derogat priori) - «закон спеціальний має перевагу над загальним» (lex specialis derogat generali) - «закон загальний пізніший не має переваги над спеціальним давнішим» (lex posterior generalis non derogat priori speciali). Якщо суд не застосовує цих формул (принципів) за обставин, що вимагають від нього їх застосування, то принцип верховенства права (правовладдя) втрачає свою дієвість. Про необхідність застосування спеціального закону перед загальним зазначив також і Верховний Суд у постанові від 09 листопада 2018 року у справі № 263/15749/16-а: «… При наявності розбіжностей загальних і спеціальних (виняткових) норм необхідно керуватися принципом lex specialis (лат. - спеціальний закон, спеціальна норма), відповідно до якого при розбіжності загального і спеціального закону діє спеціальний закон, а також принципом lex specialis derogat generali, суть якого зводиться до того, що спеціальний закон скасовує дію (для даної справи) загального закону; спеціальна норма має перевагу над загальною. Крім того, про перевагу норм lex specialis над іншими загальними нормами зазначає у своїх рішеннях і Європейський суд з прав людини (§ 69 рішення у справі «Ніколова проти Болгарії» від 25 березня 1999 року, § 15 рішення у справі «Баранкевич проти Росії» від 26 липня 2007 року тощо)»».

Отже у даній справі застосуванню підлягає саме новіша прийнята в часі та спеціальна норма права, а саме, ч.3 ст.15 Закону України «Про фінансовий лізинг» від 13 червня 2021 року.

Наведені скаржником висновки, які містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 червня 2021 року у справі №334/3161/17-ц (провадження №14-188цс20) та постанові Верховного Суду від 10 жовтня 2018 року у справі №362/2159/15-ц (провадження №61-28712св18) висновкам суду у цій справі не суперечать, їх не спростовують та не в повній мірі є релевантними спірним правовідносинам в контексті загальнотеоретичного висновку про превалювання нових спеціальних норм над давнішими загальними.

Інші доводи апеляційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів, яким судом надана належна правова оцінка, на правильність висновків суду не впливають та їх не спростовують.

Таким чином, матеріали справи та зміст оскаржуваного рішення суду не дають підстав для висновку про невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, які передбачені ЦПК України як підстави для скасування рішення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому це рішення відповідно до ст.375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Красківського Віталія Петровича залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 22 січня 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 19 травня 2025 року.

Головуючий

Судді: