КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/472/2025 Доповідач у суді апеляційної інстанції - Нежура В.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 травня 2025 року Київський апеляційний суд у складі:

суддя-доповідач Нежура В.А.,

судді Верланов С.М., Невідома Т.О.,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 25 жовтня 2022 року по цивільній справі за позовом Акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

встановив:

У червні 2020 року позивач АТ «КБ «ПриватБанк» звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Свої вимоги мотивував тим, що відповідачка звернулась до АТ «КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, в зв`язку із чим підписала анкету-заяву б/н від 25 квітня 2013 року, згідно з якою отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку.

Відповідачка підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом із «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між нею та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. Копії Умов та правил надання банківських послуг та витягу з Тарифів банку додаються до позовної заяви.

Позивач видав ОСОБА_1 кредитну картку, за допомогою якої вона набула можливість знімати грошові кошти та розраховуватись ними. Відповідачка зобов`язалась повертати АТ КБ «Приватбанк» зняті або витрачені грошові кошти та щомісячно сплачувати проценти за користування кредитом.

ОСОБА_1 активно користувалась кредитною карткою, використовуючи власні та кредитні кошти. У зв`язку з тим, що відповідачка неналежним чином виконує грошові зобов`язання за кредитним договором, у неї виникла заборгованість станом на 16 березня 2020 року в розмірі 52 098,34грн, з яких: 30 871,37 грн - заборгованість за тілом кредиту; 3281,38 грн - заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит відповідно до ст.625 ЦК України, 14988,53 - пеня, 500 грн - штраф (фіксована частина), 2457,06 штраф (процента складова).

Посилаючись на те, що ОСОБА_1 ухиляється від добровільного погашення цього боргу, АТ КБ «Приватбанк» просив суд стягнути з відповідачки борг за кредитним договором у вказаному розмірі.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 25 жовтня 2022 року позов АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за тілом кредиту в розмірі 30 871,37 грн, проценти, нараховані відповідно до ст.625 ЦК України в сумі 3281,38 гривень, судовий збір в розмірі 1 377,95гривні.

В іншій частині позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, відповідачка ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 25 жовтня 2022 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Апеляційну скаргу мотивує тим, що надана позивачем анкета-заява про надання банківських послуг не відповідає вимогам щодо змісту та форми кредитного договору, тому є належним та допустимим доказом узгодження між сторонами усіх істотних умов договору. Зазначає, що за час користування кредитними коштами вона внесла на рахунок банку більше коштів, аніж передбачено її кредитним лімітом.

Вказує, що банк безпідставно нарахував на заборгованість відсотки за ст. 625 ЦК України, оскільки розмір відсотків між сторонами не був узгоджений ні у анкеті-заяві, ні у будь-якому іншому письмовому документі.

Вказує також, що у матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази отримання нею кредитних коштів у межах послуги «Миттєва розстрочка».

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача АТ КБ «ПриватБанк» вказує, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухваленим на підставі норм матеріального та процесуального права. Апеляційну скаргу вважає безпідставною та необґрунтованою, тому просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 - без задоволення.

За правилами ч.1 ст. 369 ЦПК України (в редакції, чинній на день подачі апеляційної скарги) апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, предметом позову є стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 52 098,34 грн.

За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Встановлено, що ОСОБА_1 звернулась до АТ «КБ «ПриватБанк» та 25 квітня 2013 року підписала анкету-заяву №б/н про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг (а.с. 28).

Відповідачці 25 квітня 2013 року видана картка з № НОМЕР_1 зі строком дії до 12/16 року, 13 травня 2017 року видана картка НОМЕР_2 , зі строком дії до 07/20 року (а.с. 27).

Також встановлено, що 19 квітня 2016 року відповідачка отримала послугу «Миттєва розстрочка», що підтверджується випискою по рахунку (а.с. 17-25, 110-151) та копією чеку по договору «Миттєва розстрочка» (а.с. 250), на підставі якого на картковий рахунок відповідача зарахована сума коштів розмірі 6977,19 гривень, і відповідно до якого в період з 19 травня 2016 року по 19 листопада 2019 року здійснювались списання коштів в розмірі 361,61 грн щомісячно.

Зазначена послуга «Миттєва розстрочка» не є окремим договором, а є додатковою послугою Банку, яка була замовлена та підтверджена відповідачем (а.с. 250).

У порушення умов кредитного договору відповідачка зобов`язання за вказаним договором не виконала і відповідно до наданого позивачем розрахунку, що підтверджений випискою по картковому рахунку клієнта станом на 16 березня 2020 року у відповідачки наявна заборгованість в розмірі 52 098,34 грн, з яких: 30 871,37 грн - заборгованість за тілом кредиту; 3281,38 грн - заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит, 14 988,53 - пеня, 500 грн - штраф (фіксована частина), 2457,06 штраф (процента складова).

За змістом ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 ст. 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до вимог ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором чи законом.

Відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 ЦК України.

Судом першої інстанції також встановлено, що у матеріалах справи міститься банківська виписка, яка має статус первинного документу. Зі змісту вказаної виписки за договором, укладеним з ОСОБА_1 , вбачається, що відповідачканеодноразово знімала грошові кошти та розраховувалась ними за товари та послуги, а також періодично вносила кошти на погашення заборгованості.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції, обґрунтовував свої висновки тим, що фактично отримані позичальником кошти в добровільному порядку не були повернуті, тому вимога щодо стягнення заборгованості за тілом кредиту підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості по тілу кредиту в розмірі 30 871,37 грн.

Існування вказаної заборгованості підтверджується розрахунком боргу та випискою з особового рахунку ОСОБА_1 .

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Відповідно до приписів ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, в разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Оскільки суд установив, що сторони у кредитному договорі № б/н від 25 квітня 2013 року не погодили розмір відсотків, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» підлягає стягненню також заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит відповідно до ст. 625 ЦК України у розмірі 3281,38 грн.

Рішення в частині відмови у задоволенні вимог банку про стягнення заборгованості за пенею та штрафами не оскаржується, тому апеляційному перегляду у межах даного провадження не підлягає.

Доводи апеляційної скарги про те, що договір між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 не відповідає встановленим законом вимогам є безпідставними, належна оцінка таким твердженням надана судом першої інстанції. При цьому, як видно із розрахунку заборгованості та виписки про рух коштів по рахунках, ОСОБА_1 користувалась кредитними коштами та періодично вносила платежі на погашення заборгованості. Доказів щодо відсутності заборгованості чи її наявність у іншому розмірів відповідачка суду не надала.

Твердження апелянтки про те, що за час користування кредитними коштами вона внесла на рахунок банку більше коштів, аніж передбачено її кредитним лімітом також не впливають на висновки суду першої інстанції, оскільки, як видно зі змісту укладеного між сторонами кредитного договору, ОСОБА_1 отримала кредит у вигляді відновлювальної кредитної лінії, тобто, могла багаторазово використовувати та погашати кредит в межах встановленого ліміту. Тому сума коштів, що вносились відповідачкою на погашення кредиту мала відповідати сумі усіх отриманих нею в межах договору коштів та не обмежувалась виключно розміром встановленого кредитного ліміту.

Посилання у апеляційній скарзі на безпідставність нарахування відсотків за користування кредитними коштами на підставі ст. 625 ЦК України колегія суддів також відхиляє, позаяк у випадку відсутності погодження відсоткової ставки у договорі, стягнення трьох процентів річних від простроченої суми прямо передбачене диспозицією вказаної статті.

Отже, доводи апеляційної скарги відповідача не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення, та фактично зводяться до його незгоди з висновками суду.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що вказане рішення є законним та обґрунтованим, ухваленим на підставі норм матеріального та процесуального права, тому підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 369, 370, 374, 375, 382, 383, 384 України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 25 жовтня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та, відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач: В.А. Нежура

Судді: С.М. Верланов

Т.О. Невідома