К И Ї В С Ь К И Й А П Е Л Я Ц І Й Н И Й С У Д
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 травня 2025 року місто Київ

справа № 757/47872/23-ц

апеляційне провадження № 22-ц/824/6214/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Саліхова В.В.,

суддів: Євграфової Є.П., Поливач Л.Д.,

за участю секретаря судового засідання: Алієвої Д.У.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Царьової Олени Сергіївни на додаткове рішення Печерського районного суду міста Києва від 06 грудня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Ільєвої Т.Г., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_3 про витребування частини квартири,-

в с т а н о в и в :

У жовтні 2023 року ОСОБА_2 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_1 ,третя особа: ОСОБА_3 про витребування частини квартири.

Позов мотивовано тим, що заочним рішенням Печерського районного суду міста Києва від 29 жовтня 2019 року у справі № 757/18387/18-ц було розірвано: договір купівлі-продажу № 672 від 14 квітня 2014 року, за яким ОСОБА_4 відчужила ОСОБА_2 ідеальної частки двокімнатної квартири АДРЕСА_1 ; договір купівлі-продажу № 1589 від 20 серпня 2015 року, за яким ОСОБА_3 відчужила на користь позивача 1/6 ідеальної частки квартири.

Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 28 березня 2023 року у справі № 757/18387/18-ц скасовано заочне рішення від 29 жовтня 2019 року.

З метою здійснення реєстраційних дій з припинення права власності ОСОБА_4 на ідеальної частки та ОСОБА_3 на 1/6 ідеальної частки квартири, та реєстрацію права власності на них позивача, було здійснено та сформовано інформаційну довідку, з якої випливає, що власником 5/6 частин квартири є відповідач ОСОБА_1 .

Вказані обставини дають підстави стверджувати, що у період вибуття майна із законного володіння позивача, було вчинено низку правочинів, на які позивач своєї згоди не надавав.

Зокрема, відбулося спадкування майна особи, якій воно не належить. А саме частка квартири, яка була включена до спадкової маси ОСОБА_4 та успадкована третьою особою на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом № 2-72 від 30 вересня 2022 року.

01 серпня 2023 року між третьою особою та відповідачем було укладено договір дарування № 721, за умовами якого третя особа відчужила на користь відповідача 5/6 частин квартири.

Посилаючись на те, що частина об`єкта нерухомого майна вибуло з володіння позивача за відсутності її згоди та волі, позивач просила суд витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 2/3 частки двокімнатної квартири АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 82.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 19 листопада 2024 року позов задоволено. Витребувано з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 2/3 частки двокімнатної квартири АДРЕСА_1 , реєстраційний номер обєкта нерухомого майна: 82. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір за подання позову у розмірі 10 293,33 грн. та за подання заяви про забезпечення позову у розмірі 536,80 грн.

24 листопада 2024 року представник ОСОБА_2 - Солдаткін О.С. звернувся із заявою про ухвалення додаткового рішення у справі, в якій просив стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 54 840,00 грн.

Заява мотивована тим, що у позовній заяві було наведено попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і очікує понести у зв`язку з розглядом справи, у гривнях у розмірі, що є еквівалентним 1500 доларів США. На підтвердження надання правової допомоги до заяви про ухвалення додаткового рішення додано: копію договору про надання професійної правничої допомоги № 1014/10/2022 від 14 жовтня 2022 року, додаток № 2 від 07 червня 2023 року до договору про надання професійної правничої допомоги, рахунок на оплату № 1-07/08/2023 року від 07 серпня 2023 року, акт приймання-передачі грошових коштів та детальний опис наданих послуг.

Додатковим рішенням Печерського районного суду міста Києва від 06 грудня 2024 року заяву задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 54 840,00 грн.

Не погоджуючись з додатковим рішенням, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_5 звернулася з апеляційною скаргою, в якій просила скасувати додаткове рішення, а заяву про стягнення понесених витрат на правову допомогу залишити без розгляду.

В апеляційній скарзі зазначає, що судом не враховано, що дії або бездіяльність ОСОБА_1 не залежали від виникнення спору у даній справі, оскільки частина витребуваного майна за рішення суду була йому подарована, тому стягнення саме з ОСОБА_1 , як з вимушеного відповідача у справі, витрат, у тому числі на правничу допомогу, свідчить про порушення балансу справедливості та карності безвинних осіб.

Вказувала, що в матеріалах справи відсутні докази фактичної сплати позивачем заявленої суми правової допомоги. Розмір витрат, заявлений до стягнення є надмірним, завищеним та необгрунтованим, оскільки подання позивачем відзиву на позов та відповіді на пояснення не перебачено ЦПК.

Посилалася на те, що судом не враховано, що відшкодування витрат на правничу допомогу не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються, і не може становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу. При цьому, зауважувала, що відповідач з початком повномаштабного вторгнення був змушений переїхати з тимчасово окупованого м. Маріуполя Донецької області до м. Києва, тобто є вимушено переміщеною особою, що в свою чергу свідчить про погіршення його матеріального стану.

Стверджувала, що стороною позивача до ухвалення рішення не подано до суду першої інстанції доказів на підтвердження понесення ним судових витрат на правничу допомогу та не повідомлено про намір подати докази на підтвердження їх розміру після ухвалення судового рішення протягом встановленого строку, та подано заяву про відшкодування таких витрат до суду першої інстанції вже після завершення розгляду справи судом та ухвалення ним рішення по суті вимог, суд першої інстанції зробив помилкові висновки про ухвалення додаткового рішення.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 - Солдаткін О.С. просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, посилаючись на те, що її доводи є безпідставними, а додаткове рішення є законним та обгрунтованим.

В судове засідання відповідач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_5 не з`явилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені належно, у встановленому законом порядку. Адвокат Царьова О.С. надіслала клопотання, в якому просила розглянути апеляційну скаргу за її відсутності, а також за відсутності ОСОБА_1 .

Позивач ОСОБА_2 та її представник Солдаткін О.С. в судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені належно, у встановленому законом порядку. Адвокат Солдаткін О.С. надіслав клопотання, в якому просив розглянути справу за відсутності сторони позивача.

З огляду на наявність клопотань про розгляд справи за відсутності учасників справи, колегія суддів вважала можливим провести розгляд апеляційної скарги за їх відсутності.

Третя особа ОСОБА_3 в судове засідання не з'явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належно, про причини неявки суду не повідомила. З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України її неявка не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді Саліхова В.В., перевіривши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, з огляду на наступне.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 звернулася з позовом до ОСОБА_1 про витребування частини квартири.

В позовній заяві міститься попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат - сума у гривнях у розмірі, що є еквівалентним 1500 доларів США. Крім того, зазначено, що докази на підтвердження розміру витрат, які позивач сплатив або має сплатити у зв`язку з розглядом цієї справи, будуть надані протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду.

19 листопада 2024 року у справі ухвалено рішення, яким позов задоволено.

24 листопада 2024 року до суду подано заяву про ухвалення додаткового рішення про стягнення витрат на правову допомогу в розмірі 54 840,00 грн.

На підтвердження понесення витрат на правничу допомогу до заяви додано копію договору про надання професійної правничої допомоги № 1014/10/2022 від 14 жовтня 2022 року, додаток № 2 від 07 червня 2023 року до договору про надання професійної правничої допомоги, рахунок на оплату № 1-07/08/2023 року від 07 серпня 2023 року, акт приймання-передачі грошових коштів та детальний опис наданих послуг.

З детального опису робіт, виконаних адвокатом вбачається, що останній надав такі послуги: підготовка позовної заяви, підготовка заяви про забезпечення позову, підготовка відзиву на позовну заяву, підготовка відповіді на пояснення третьої особи, підготовка заперечень на клопотання про зупинення провадження у справі, участь у судовому засіданні 07 жовтня 2024 року, підготовка клопотання про приєднання до матеріалів справи доказу, участь у судовому засіданні 19 листопада 2024 року, підготовка заяви про ухвалення додаткового рішення.

У листопаді 2024 року представник ОСОБА_1 - адвокат Царьова О.С. подала заяву, в якій заперечувала щодо заявленого розміру витрат на правничу допомогу, вважаючи його завищеним, належно не підтвердженим та неспівмірним зі складністю справи. Просила стягнути з відповідача на користь позивача витрати на правову допомогу у розмірі 1 000 грн.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що наявні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача суми витрат на професійну правничу допомогу.

Разом з тим, колегія суддів не погоджується з розміром, стягнутим судом першої інстанції суми правової допомоги у розмірі 54 840,00 грн., з огляду на наступне.

Частиною 1 статті 133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України передбачено, що до витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Відповідно до частин першої - четвертої статті 137 ЦК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися (частина третя статті 141 ЦПК України).

При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого частиною четвертою статті 141 ЦПК України, визначені також положеннями частин шостої, сьомої, дев`ятої статті 141 цього Кодексу.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат, суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на правову допомогу або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами п`ятою, шостою, сьомою статті 141 ЦПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/WestAllianceLimited» проти України» заява №19336/04, від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95), від 06 липня 2015 року у справі «Заїченко проти України» (п.131), зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц,постановахВерховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі №742/2585/19, від 03 лютого 2021 року у справі №522/24585/17.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

Так, відповідно до статті 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Колегія суддів вважає необхідним зазначити, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Подібний висновок викладений у пункті 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12травня 2020 року у справі № 904/4507/18.

У випадку встановленого фіксованого розміру погодинних ставок адвокатів сторона може доводити неспівмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, посилаючись на неспівмірність суми погодинних ставок адвокатів зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що витрати на професійну правничу допомогу понесені в суді першої інстанції позивачем у розмірі 54 840,00 грн. є завищеними.

Враховуючи заперечення сторони відповідача щодо розміру витрат на правову допомогу, беручи до уваги складність справи, обсяг та час необхідний для виконання адвокатом, який надавав професійну правничу допомогу позивачу, робіт, обсяг фактично виконаної адвокатом роботи, необхідність у наданні таких видів послуг, колегія суддів дійшла висновку про доведеність понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 20 000 грн.

Разом з тим, колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги про те, що стороною позивача до ухвалення рішення не подано до суду першої інстанції доказів на підтвердження понесення ним судових витрат на правничу допомогу та не повідомлено про намір подати докази на підтвердження їх розміру після ухвалення судового рішення протягом встановленого строку, та подано заяву про відшкодування таких витрат до суду першої інстанції вже після завершення розгляду справи судом та ухвалення ним рішення по суті вимог, суд першої інстанції зробив помилкові висновки про ухвалення додаткового рішення, оскільки вони спростовують змістом позовної заяви, в якій було повідомлено про те, що докази понесених витрат будуть подані протягом п'яти днів після ухвалення рішення. Відтак, підстави для залишення заяви про ухвалення додаткового рішення без розгляду відсутні.

З врахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що додаткове рішення Печерського районного суду міста Києва від 06 грудня 2024 року підлягає зміні, шляхом зменшення стягнутої з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суми витрат на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції з 54 840 грн. до 20 000 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-383 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Царьової Олени Сергіївни задовольнити частково.

Додаткове рішення Печерського районного суду міста Києва від 06 грудня 2024 року змінити, зменшити стягнуту з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму витрат на професійну правничу допомогу з 54 840,00 грн. до 20 000,00 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови 16 травня 2025 року.

Головуючий:

Судді: