Справа № 487/7422/24 Головуюча у 1-й інстанції Репушевська О. В.
Провадження № 22ц/812/873/25 Доповідачка в апеляційній інстанції Ямкова О. О.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

21 травня 2025 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючої - судді: Ямкової О. О.,

суддів: Крамаренко Т. В., Локтіонової О. В.,

із секретарем: Горенко Ю. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою

ОСОБА_1

на заочне рішення Кривоозерського районного суду Миколаївської області від 7 квітня 2025 року, ухваленого під головуванням судді Репушевської О. В. о 15 год 42 хв в приміщенні суду в смт. Криве Озеро Миколаївської області зі складанням повного рішення, у справі

за позовом

ОСОБА_1 до держави російська федерація

про відшкодування компенсації моральної шкоди

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Заводського районного суду міста Миколаєва з позовною заявою до російської федерації про відшкодування компенсації моральної шкоди, що завдана йому внаслідок російської військової агресії відносно України.

В обґрунтування позову зазначав, що у зв`язку з початком збройної агресії російської федерації відповідно до Указу Президента України №64/2022 від 24 лютого 2022 року на території України введено воєнний стан, і наприкінці лютого та початку березня 2022 року бойові дії вже відбувались біля міста Миколаєва. Через небезпеку викликану регулярними обстрілами міста, погіршення стану здоров`я викликану стресом та відсутність водопостачання позивач з родиною змушений був виїхати з міста до селища міського типу Криве Озеро Миколаївської області, як внутрішньо переміщена особа, внаслідок чого йому доводилось звикати до нового життєвого рівня та докладати значних зусиль для організації свого життя, отримання медичних послуг.

Через ризики, що несуть періодичні обстріли міста, та постійну небезпеку повернутись до свого помешкання позивач не може, і тому йому довелось повністю змінити своє життя, відчувати душевний біль, втрату спокою, мати відчуття незахищеності та розчарування. Він досі позбавлений звичного ритму життя, змушений був обживатися та прилаштовуватися до умов у новому місці проживання та постійно перебував у пригніченому стані, відчувати безсилля та безпораддя, викликане неможливістю відновити звичний ритм життя.

Посилаючись на ці обставини та виходячи з глибини моральних страждань, погіршення стану здоров`я, невідворотності втрати звичного способу та ритму життя, та позбавлення деяких прав, позивач оцінив компенсацію за завдану йому моральну шкоду в розмірі 35 000 євро, що еквівалентно 1 594 239 грн 50 коп., яку просив стягнути з відповідача.

Відзиву на позов відповідачем не надано.

Ухвалою судді Заводського районного суду міста Миколаєва від 11 вересня 2024 року, описку в якій виправлено за ухвалою того ж суду від 3 жовтня 2024 року, справу передано на розгляд Кривоозерському районному суду Миколаївської області за підсудністю.

Ухвалою судді Кривоозерського районного суду Миколаївської області від 13 листопада 2024 року позов прийнято до розгляду та за ним відкрито провадження.

Заочним рішенням Кривоозерського районного суду Миколаївської області від 7 квітня 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

При ухваленні рішення суд першої інстанції вважав не доведеним факт перенесення позивачем душевних страждань, внаслідок збройної агресії російської федерації проти України.

Не погодившись з таким рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, просив його скасувати та ухвалити нове рішення, задовольнивши його позов.

Зазначав, що суд не звернув уваги на те, що обставини, на які він посилається, як підставу спричинення моральної шкоди, є загально відомими та не потребують доказування. При цьому масовість травматичного досвіду сама по собі не може бути підставою для відмови в задоволенні позову, оскільки це порушує право індивідуальності правового захисту. Таким чином, на думку апелянта, судом проігноровано контекст воєнного стану та гуманітарну специфіку справи.

Вважав не обґрунтованими висновки суду про ненадання доказів понесення моральної шкоди, оскільки ним надані відповідні пояснення та правове обґрунтування за зазначеними обставинами. Тому судом не враховано наведений позивачем характер моральної шкоди, адже об`єктивна можливість надання підтверджень пережитого страху викликаного обстрілами та глибини душевних страждань через загибель або потрапляння у полон близьких та знайомих людей, або хвилювання щодо необізнаності про їх долю не можливо підтвердити доказами у їх класичному розумінні. Крім того, позивачем надано докази щодо зміни місця проживання у зв`язку із збройною агресією, а саме довідки внутрішньо переміщеної особи.

Також загально відомими є обставини, що позивач, як і кожний громадянин України, позбавлений безпеки, спокою та стабільності через потенційну можливість обстрілів різними видами зброї, у тому числі тактичної, а також позбавлений можливості відвідувати місця заповідних та рекреаційних зон, узбережжя Чорного та Азовського морів.

Відзиву на апеляційну скаргу відповідачем не надано.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши наведені в скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга позивача підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_1 є громадянином України (а.с.10) та особою похилого віку, який до 24 лютого 2022 року проживав та був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.10-11).

З 5 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року на всій території України на підставі Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022 введено воєнний стан, який неодноразово продовжений за Указами Президента України від 14.03.2022 р. № 133/2022, від 18.04.2022 р. № 259/2022, від 17.05.2022 р. № 341/2022, від 12.08.2022 р. № 573/2022, від 07.11.2022 р. № 757/2022, від 06.02.2023 р. № 58/2023, від 01.05.2023 р. № 254/2023, від 26.07.2023 р. № 451/2023, від 06.11.2023 р. № 734/2023, від 05.02.2024 р. № 49/2024, від 06.05.2024 р. № 271/2024, від 23 липня 2024 року №469/2024, від 28.10.2024 р №740/2024, від 14.01 2025 р №26/25, від 15.04.2025 р. №235/25, в цілому включно до 5 години 30 хвилин 7 серпня 2025 року.

У відповідності до наказу Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій №390 від 22.12.2022 р. в період з 26.02.2022р. по 11.11.2022р. територія міста Миколаєва визнана територією, де велися активні бойові дії, та згідно до наказу Міністерства розвитку громад та територій України №376 від 28 лютого 2025 року територія міста Миколаєва, яка входить до Миколаївської територіальної громади, віднесена з 11.11.2022 р. і до цього дня до території можливий бойових дій.

За наведених обставин, після початку російської збройної агресії проти України, а саме 28 лютого 2022 року позивач разом зі своєю родиною вимушений був залишити свою квартиру та переїхати до більш безпечного місця смт Криве Озеро Миколаївської області (а.с.6).

У подальшому, у вересні 2022 року за новим тимчасовим місцем перебування позивач отримав посвідку переселенця, як особи, що проживає за адресою: АДРЕСА_2 , де його взято на облік як внутрішньо переміщену особу (а.с.11).

Інших доказів на підтвердження завданої моральної шкоди позивачем не надано.

За змістом частини 1 статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Частиною 1 статті 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною 2 цієї статті.

Фактичною підставою для застосування такого виду відповідальності є вчинення особою правопорушення.

Юридичною підставою позадоговірної відповідальності є склад цивільного правопорушення, елементами якого є шкода, протиправна поведінка, причинний зв`язок між шкодою і протиправною поведінкою, вина. Відсутність хоча б одного з цих же елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду.

Таким чином, цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях покладає на позивача обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою, та одночасно передбачає презумпцію вини; якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.

З огляду на наведене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності й диспозитивності цивільного процесу, у деліктних правовідносинах на відповідача покладено обов`язок доведення відсутності його вини, якщо позивачем доведено завдання йому шкоди.

Втім, відмовляючи у задоволенні позову про відшкодування моральної шкоди, суд керувався статтями 23, 1167 ЦК України та виходив із того, що хоча протиправність дій відповідача є встановленою за допомогою загальновідомих обставин, але позивачем обсяг та характер перенесених ним страждань, які наразі відчувають усі громадяни України, не доведена за допомогою належних доказів, внаслідок чого вважав відсутніми підстави для відшкодування компенсації моральної шкоди в грошовому еквіваленті.

При тому судом одночасно сформульовано висновок, що держава, яка грубо порушує гарантовані нормами міжнародного права основні прав та свободи людини, не може використовувати імунітет від судового переслідування іноземними судами як гарантію уникнення відповідальності за вчинені злочини проти життя та здоров`я людини, а також нанесення шкоди.

Тому, місцевий суд вважав загальновідомими обставини впровадження воєнного стану в Україні, спричинення збройної агресії військами російської федерації, обстріли усієї території України та значні жертви серед цивільного населення, які не потребують доказування у відповідності до положень частини 3 статті 82 ЦПК України.

Згідно з частиною 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини 1 та 2 статті 77 ЦПК України).

У відповідності до положень частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом.

За змістом частини 1 статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

За такого та наявності у справі загальновідомих обставин, твердження суду першої інстанції щодо необхідності позивачу, ще додатково підтверджувати причинно-слідчий зв`язок між винними діями заподіювача шкоди, та заподіяння йому, як потерпілому від російської військової агресії, внаслідок зміни свого місця проживання, що призвело до зміни його образу життя та порушення робочих та особистих зв`язків, моральної шкоди, є помилковим тлумаченням діючого законодавства.

Ще поза увагою суду залишилось те, що позивачем надано підтвердження вимушеної зміни ним місця проживання, у зв`язку зі збройною агресією на більш безпечне місце, а саме смт Криве Озеро Миколаївської області, що виключає сумніви у потребі позивача докладати додаткові зусилля для організації свого життя при втраті його звичного ритму.

Таким чином, колегія суддів виходить із помилковості висновків суду про відсутність доказів заподіяння позивачу моральної шкоди, внаслідок збройної агресії російської федерації проти України, розмір компенсації якої повинен визначатися із доведеності обсягу та характеру перенесених хвилювань.

Такий розмір грошового відшкодування моральної шкоди повинен визначатися судом залежно від характеру протиправних дій, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.

При тому, суд, що визначає розмір відшкодування, має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Сам розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

Відповідно до роз`яснень, викладених у постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Виходячи з положень статі 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди, в цілому, як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення, так як право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення особистого права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства.

Частиною 3 статті 23 ЦК України визначено, якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в іншій спосіб.

При цьому слід враховувати, що положеннями статті 192 ЦК України грошовими коштами, як законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, визначається грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися лише у випадках та в порядку, встановленим законом.

Тому пред`явлений позивачем позов підлягає частковому задоволенню, виходячи із доведеності понесення ним моральної шкоди на підставі загальновідомих обставин та доказів його вимушеного переїзду з території, де велися бойові дії, а також способу обрання ним такого відшкодування шляхом стягнення з відповідача грошових коштів, які підлягають стягненню з відповідача у грошової одиниці України без прив`язки її еквіваленту до іноземної валюти, в розмірі 50 000 грн.

За такого рішення суду першої інстанції слід скасувати, з підстав визначених пунктами 3 і 4 частини 1 статті 376 ЦПК України з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позову.

У відповідності до статті 141 ЦПК України та виходячи з обсягу задоволених вимог, з відповідача на користь держави Україна слід стягнути судовий збір за розгляд справи у місцевому суді у розмірі 483 грн 30 коп. та в суді апеляційної інстанції у розмірі 712 грн 25 коп.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Кривоозерського районного суду Миколаївської області від 7 квітня 2025 року скасувати та постановити нове, яким позов задовольнити частково.

Стягнути з держави російська федерація на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію моральної шкоди в розмірі 50 000 грн.

Стягнути з держави російська федерація на користь держави Україна судовий збір за розгляд справи у місцевому суді у розмірі 483 грн 30 коп. та в суді апеляційної інстанції у розмірі 712 грн 25 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду, у випадках, передбачених статтею 389 ЦПК України.

Головуюча О. О. Ямкова

Судді Т. В. Крамаренко

О. В. Локтіонова