РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 травня 2025 року

м. Рівне

Справа № 557/1905/24

Провадження № 22-ц/4815/539/25

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Гордійчук С.О.,

суддів: Боймиструка С.В., Шимківа С.С.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

відповідач Державне підприємство «Дослідне господарство «Тучинське» Інституту сільського господарства Західного Полісся Національної академії аграрних наук України

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Пузирка О.О. на рішення Гощанського районного суду Рівненської області від 19 лютого 2025 року, постановлене у складі судді Оленич Ю.В., повний текст рішення виготовлено року, у справі № 557/1905/24

в с т а н о в и в :

У листопаді 2024 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Державного підприємства «Дослідне господарство «Тучинське» Інституту сільського господарства Західного Полісся Національної академії аграрних наук України про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Позов обґрунтований тим, що ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з відповідачем, працював на посаді в.о. директора, а згідно наказу за № 211-к від 03 серпня 2023 року його звільнено з роботи на підставі тп.2 статті 36 КЗпП України.

У день звільнення з роботи йому була видана трудова книжка, однак в порушення вимог статті 116 КЗпП України йому не було виплачено усіх сум заробітної плати, які належали від підприємства.

Рішенням Гощанського районного суду Рівненської області від 12 листопада 2024 року стягнуто з Державного підприємства «Дослідне господарство «Тучинське» Інституту сільського господарства Західного Полісся Національної академії аграрних наук України на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі та компенсацію за не використані дні щорічної відпустки в розмірі 104059,49 грн та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 6000,00 грн, всього 110059,49 грн.

Оскільки вказаним вище рішенням встановлено, що відповідачем не проведено всіх належних при звільненні розрахунків з позивачем, останній вказує на те, що відповідно до положень ст. 117 КЗпП, починаючи із наступного дня, що йде за днем звільнення, - з 04 серпня 2023 року і по 04 лютого 2024 року (шість місяців) він набув право на отримання середнього заробітку за весь час затримки виплати йому заборгованості по заробітній платі та компенсації за невикористані дні щорічної відпустки (по день фактичного розрахунку, але не більше, як за шість місяців), тобто за вказаний вище період.

Таким чином вважає, що відповідач, з врахуванням заяви про збільшення позовних вимог, повинен виплатити на його користь середній заробіток за період з 04 серпня 2023 року по 04 лютого 2024 року в сумі 155 284,78 грн (1 185,38 грн (середньоденна заробітна плата) х 131 робочий день), 1211,20 грн судового збору та 4000,00 грн витрат на правову допомогу адвоката.

Просив суд про задоволення позовних вимог.

Рішенням Гощанського районного суду Рівненської області від 19 лютого 2025 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Державного підприємства «Дослідне господарство «Тучинське» Інституту сільського господарства Західного Полісся Національної академії аграрних наук України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 65 000 (шістдесят п`ять тисяч) гривень 00 копійок, яка зазначена без утримання податків та обов`язкових платежів.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з Державного підприємства «Дослідне господарство «Тучинське» Інституту сільського господарства Західного Полісся Національної академії аграрних наук України на користь ОСОБА_1 понесені ним витрати на оплату професійної правничої допомоги в сумі 1674 гривні 40 копійок та 507 гривень 01 копійку судового збору, всього 2 181 (дві тисячі сто вісімдесят одну) гривню 41 копійку.

Рішення у частині стягнення заробітної плати у межах суми платежу за один місяць допущено до негайного виконання.

В апеляційній скарзі представник позивача посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати судове рішення в частині відмовлених позовних вимог та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити ці позовні вимоги у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції неправильно застосував положення статті 117 КЗпП, застосувавши принцип співмірності та необґрунтовано зменшив середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні. Судом не враховано, що розмір заборгованості становив 104059,49 грн. а період затримки становить понад 1,6 років.

Покликається на неправильне тлумачення судом постанови Верховного Суду від 26.06.2019 року у справі №761/9584/15-ц.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Апеляційна скарга представника позивача підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Статтею 352 ЦПК України передбачено, що підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду таким вимогам відповідає.

Встановлено, що ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з відповідачем, працював на посаді в.о. директора, а згідно наказу за № 211-к від 03 серпня 2023 року його звільнено з роботи на підставі тп.2 статті 36 КЗпП України.

Рішенням Гощанського районного суду Рівненської області від 12 листопада 2024 року, стягнуто з Державного підприємства «Дослідне господарство «Тучинське» Інституту сільського господарства Західного Полісся Національної академії аграрних наук України на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі та компенсацію за не використані дні щорічної відпустки в розмірі 104 059,49 грн та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 6 000,00 грн, всього 110 059,49 грн.

Таким чином, часом затримки розрахунку при звільненні позивача, що полягає у невиплаті йому належних сум при звільнені є період з 04 серпня 2023 року по 04 лютого 2024 року.

Загальна сума компенсації по виплаті середнього заробітку за весь час затримки розрахунку складає 1 185,38 грн (середньоденна заробітна плата) * 131 (кількість робочих днів) = 155 284,78 грн.

Даний спір пов`язаний із правом позивача на стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Стаття 47 КЗпП закріплює обов`язок роботодавця провести розрахунок з працівником, а статтею 116 КЗпП гарантовані строки розрахунку при звільнені.

Згідно зі статтею 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Таким чином, Закон покладає на роботодавця провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку виникають передбачені статтею 117 КЗпП правові підстави для застосування матеріальної відповідальності.

Відшкодування, передбачене ст.117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Установивши, що в порушення вимог статті 116 КЗпП відповідач не виплатив усі належні до виплати позивачу суми при звільненні, суд першої інстанції, з висновком якого в цій частині погоджується і апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про те, що непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП, а саме - виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Поряд з цим, Верховний Суд неодноразово висловлював позицію про те, що за певних умов суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП (див., наприклад, пункт 87 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18)).

Верховним Судом було вироблено підхід, при якому, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП, необхідно враховувати:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Вказані правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 04 квітня 2024 року у справі №201/8088/21 (провадження № 61-5189св23) та від 22 лютого 2024 року у справі № 754/9761/21 (провадження № 61-11081св23).

За статями 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що справедливим, пропорційним і таким, що відповідає обставинам справи, є розмір відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні ОСОБА_1 виплат, що становить 65000 грн.

Крім того, з огляду на те, що відповідач є державним унітарним підприємством, фінансування та оплата праці здійснюється за кошти Державного бюджету України, враховуючи триваючу збройну агресію російської федерації проти України, існування у відповідача відносин майнового характеру щодо виплати заробітної плати іншим працівникам, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не підлягають задоволенню, а визначена судом першої інстанції сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є пропорційною із невиплаченою при звільненні належних позивачу коштів при звільнені, яка стягнута судовим рішенням.

Згідно частини 4 статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Судова практика Європейського суду з прав людини розглядає принцип «пропорційності» як невід`ємну складову та інструмент верховенства права, зокрема й у питаннях захисту права працівника на оплату праці.

Дотримання принципу «пропорційності» передбачає, що втручання у право, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, все одно буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано розумної пропорційності між втручанням у право особи та інтересами суспільства. Ужиті державою заходи мають бути ефективними з точки зору розв`язання проблеми суспільства, і водночас пропорційними щодо прав приватних осіб. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були б менш обтяжливими для прав і свобод заінтересованої особи, оскільки обмеження не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для реалізації поставленої мети.

Аргументи апеляційної скарги представника позивача щодо незгоди зі зменшенням розміру відшкодування, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, відхиляються колегією суддів, оскільки вони ґрунтуються на неправильному тлумаченні скаржником вказаних норм права. Судом враховано релевантну практику Верховного Суду щодо зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, який відповідає критеріям розумності, справедливості та пропорційності.

Отже, відсутні підстави вважати, що суд, у справі, яка переглядається, не врахував висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, які викладені у наведених як приклад постановах касаційного суду, оскільки суд виходить з конкретних обставин кожної окремої справи.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Пузирка О.О. залишити без задоволення.

Рішення Гощанського районного суду Рівненської області від 19 лютого 2025 року залишити без зміни.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 22 травня 2025 року.

Головуючий : Гордійчук С.О.

Судді : Боймиструк С.В.

Шимків С.С.