Постанова

Іменем України

15 травня 2025 року

м. Київ

справа № 361/3526/20

провадження № 61-1957св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючий - Крат В. І. (суддя-доповідач),

судді: Гудима Д. А., Дундар І. О., Краснощоков Є. В., Пархоменко П. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

треті особи: виконавчий комітет Броварської міської ради Броварського району Київської області, Міськрайонне управління у Броварському районі та місті Броварах Головного управління Держгеокадастру у Київській області,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_2 , яка підписана представником Гулою Сергієм Євгеновичем , на постанову Київського апеляційного суду від 14 січня 2025 року (повна постанова складена 15 січня 2025 року) в складі колегії суддів: Желепи О. В., Крижанівської Г. В., Немировської О. В.,

Історія справи

Короткий зміст позову

У червні 2020 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_2 про скасування рішення державного реєстратора, скасування запису про державну реєстрацію, припинення права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння.

Позовна заява мотивована тим, що відповідно до договору купівлі-продажу від 12 липня 2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу Самко Н. Т., зареєстрованого у реєстрі за № 1775, ОСОБА_1 купила у ОСОБА_4 земельну ділянку, площею 0,1000 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою: АДРЕСА_1 . Вказана земельна ділянка належала продавцю ОСОБА_4 на підставі державного акта про право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 847744, виданого згідно з рішенням Броварської міської ради Київської області 78 сесії 05 скликання № 1410 від 04 лютого 2010 року, зареєстрованого у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі № 47.

Після посвідчення договору купівлі-продажу приватний нотаріус Броварського міського нотаріального округу Самко Н. Т. зробила відповідний напис на зворотній сторінці про перехід права власності від ОСОБА_4 до ОСОБА_1 01 листопада 2012 року зазначені відомості зареєстровані відділом Держкомзему у м. Броварах в Поземельних книгах.

Разом з тим, у подальшому вказана земельна ділянка у незаконний спосіб вибула з володіння позивача.

Так, 14 жовтня 2016 року у газеті «Нове життя» № 41 (10503) опубліковано оголошення наступного змісту: «Втрачений державний акт ЯЛ № 847744 від 04 лютого 2010 року, кадастровий номер: :00:045:0044, виданий відділом Держгеокадастру у м. Броварах на ім`я ОСОБА_5 , вважати недійсним».

За результатами розгляду вказаного оголошення, витягу з Державного земельного кадастру від 17 жовтня 2016 року та архівної копії примірника втраченого документа, приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу Базир Н. М. зареєстровано право власності на спірну земельну ділянку на ім`я ОСОБА_4 за № 16958560 від 18 жовтня 2016 року.

26 жовтня 2016 року на підставі договору купівлі-продажу ОСОБА_6 набула у власність спірну земельну ділянку, а 10 березня 2017 року продала її ОСОБА_2

22 червня 2017 року на підставі заяви ОСОБА_2 проведено поділ спірної земельної ділянки та утворено чотири земельні ділянки, площею 0,025 га, за новими кадастровими номерами та адресами у АДРЕСА_1 - :01:045:0100, АДРЕСА_1 - :01:045:0101, АДРЕСА_2 - :01:045:0102, АДРЕСА_1 - :01:045:0103.

Позивачка вважала, що спірна земельна ділянка вибула з володіння поза її волею та відповідно підлягає витребуванню у відповідача із збереженням нової кадастрової нумерації та відповідних адрес.

ОСОБА_1 , з урахуванням уточнених позовних вимог, просила:

скасувати рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно виконавчого комітету Броварської міської ради Київської області Орлової Т. М. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 35821832 від 22 червня 2017 року;

скасувати запис про державну реєстрацію права власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності ОСОБА_2 на нерухоме майно - земельну ділянку з кадастровим номером: :01:045:0100, площею 0,0250 га, цільовим призначенням: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 106, номер запису про право власності: 21060889, форма власності: приватна, розмір частки: 1;

припинити право приватної власності ОСОБА_2 на нерухоме майно земельну ділянку з кадастровим номером: :01:045:0100, площею 0,0250 га, цільовим призначенням: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), розташовану за адресою: АДРЕСА_1 ;

витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 земельну ділянку з кадастровим номером: :01:045:0100, площею 0,0250 га, цільовим призначенням: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), розташовану за адресою: АДРЕСА_1 ;

скасувати рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно виконавчого комітету Броварської міської ради Київської області Орлової Т. М. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 35822324 від 22 червня 2017 року;

скасувати запис про державну реєстрацію права власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності ОСОБА_2 на нерухоме майно - земельну ділянку з кадастровим номером: :01:045:0101, площею 0,0250 га, цільовим призначенням: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 106, номер запису про право власності: 21060320, форма власності: приватна, розмір частки: 1;

припинити право приватної власності ОСОБА_2 на нерухоме майно земельну ділянку з кадастровим номером: :01:045:0101, площею 0,0250 га, цільовим призначенням: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), розташовану за адресою: АДРЕСА_1 ;

витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 земельну ділянку з кадастровим номером: :01:045:0101, площею 0,0250 га, цільовим призначенням: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), розташовану за адресою: АДРЕСА_1 ;

скасувати рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно виконавчого комітету Броварської міської ради Київської області Орлової Т. М. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 35821396 від 22 червня 2017 року;

скасувати запис про державну реєстрацію права власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності ОСОБА_2 на нерухоме майно - земельну ділянку з кадастровим номером: :01:045:0102, площею 0,0250 га, цільовим призначенням: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 106, номер запису про право власності: 21060406, форма власності: приватна, розмір частки: 1;

припинити право приватної власності ОСОБА_2 на нерухоме майно земельну ділянку з кадастровим номером: :01:045:0102, площею 0,0250 га, цільовим призначенням: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), розташовану за адресою: АДРЕСА_1 ;

витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 земельну ділянку з кадастровим номером: :01:045:0102, площею 0,0250 га, цільовим призначенням: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), розташовану за адресою: АДРЕСА_1 ;

скасувати рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно виконавчого комітету Броварської міської ради Київської області Орлової Т. М. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 35820698 від 22 червня 2017 року,

скасувати запис про державну реєстрацію права власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності ОСОБА_2 на нерухоме майно - земельну ділянку з кадастровим номером: :01:045:0103, площею 0,0250 га, цільовим призначенням: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 106, номер запису про право власності: 21059951, форма власності: приватна, розмір частки: 1;

припинити право приватної власності ОСОБА_2 на нерухоме майно земельну ділянку з кадастровим номером: :01:045:0103, площею 0,0250 га, цільовим призначенням: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), розташовану за адресою: АДРЕСА_1 ;

витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 земельну ділянку з кадастровим номером: :01:045:0103, площею 0,0250 га, цільовим призначенням: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .

Короткий зміст судових рішень суду першої інстанції

Протокольною ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області від 09 листопада 2021 року залучено до участі у справі як третьої особи виконавчий комітет Броварської міської ради Броварського району Київської області.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 11 листопада 2022 року:

позов ОСОБА_1 задоволено;

скасовано рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно виконавчого комітету Броварської міської ради Київської області Орлової Т. М. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 35821832 від 22 червня 2017 року; скасовано запис про державну реєстрацію права власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності ОСОБА_2 на нерухоме майно - земельну ділянку з кадастровим номером: :01:045:0100, площею 0,0250 га, цільовим призначенням: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 106, номер запису про право власності: 21060889, форма власності: приватна, розмір частки: 1; припинено право приватної власності ОСОБА_2 на нерухоме майно земельну ділянку з кадастровим номером: :01:045:0100, площею 0,0250 га, цільовим призначенням: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), розташовану за адресою: АДРЕСА_1 ; витребувано з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 земельну ділянку з кадастровим номером: :01:045:0100, площею 0,0250 га, цільовим призначенням: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), розташовану за адресою: АДРЕСА_1 ;

скасовано рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно виконавчого комітету Броварської міської ради Київської області Орлової Т. М. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 35822324 від 22 червня 2017 року; скасовано запис про державну реєстрацію права власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності ОСОБА_2 на нерухоме майно - земельну ділянку з кадастровим номером: :01:045:0101, площею 0,0250 га, цільовим призначенням: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 106, номер запису про право власності: 21060320, форма власності: приватна, розмір частки: 1; припинено право приватної власності ОСОБА_2 на нерухоме майно земельну ділянку з кадастровим номером: :01:045:0101, площею 0,0250 га, цільовим призначенням: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), розташовану за адресою: АДРЕСА_1 ; витребувано з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 земельну ділянку з кадастровим номером: :01:045:0101, площею 0,0250 га, цільовим призначенням: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), розташовану за адресою: АДРЕСА_1 ;

скасовано рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно виконавчого комітету Броварської міської ради Київської області Орлової Т. М. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 35821396 від 22 червня 2017 року; скасовано запис про державну реєстрацію права власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності ОСОБА_2 на нерухоме майно - земельну ділянку з кадастровим номером: :01:045:0102, площею 0,0250 га, цільовим призначенням: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 106, номер запису про право власності: 21060406, форма власності: приватна, розмір частки: 1; припинено право приватної власності ОСОБА_2 на нерухоме майно земельну ділянку з кадастровим номером: :01:045:0102, площею 0,0250 га, цільовим призначенням: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), розташовану за адресою: АДРЕСА_1 ; витребувано з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 земельну ділянку з кадастровим номером: :01:045:0102, площею 0,0250 га, цільовим призначенням: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), розташовану за адресою: АДРЕСА_1 ;

скасовано рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно виконавчого комітету Броварської міської ради Київської області Орлової Т. М. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 35820698 від 22 червня 2017 року; скасовано запис про державну реєстрацію права власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності ОСОБА_2 на нерухоме майно - земельну ділянку з кадастровим номером: :01:045:0103, площею 0,0250 га, цільовим призначенням: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 106, номер запису про право власності: 21059951, форма власності: приватна, розмір частки: 1; припинено право приватної власності ОСОБА_2 на нерухоме майно земельну ділянку з кадастровим номером: :01:045:0103, площею 0,0250 га, цільовим призначенням: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), розташовану за адресою: АДРЕСА_1 ; витребувано з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 земельну ділянку з кадастровим номером: :01:045:0103, площею 0,0250 га, цільовим призначенням: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), розташовану за адресою: АДРЕСА_1 ;

стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 14 293,60 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що:

на момент проведення приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу Київської області Базир Н. М. державної реєстрації права приватної власності на спірну земельну ділянку за ОСОБА_4 18 жовтня 2016 року, останній не був власником майна, так як у законний спосіб відчужив його на користь ОСОБА_1 у 2011 році. Відповідно перехід права власності від ОСОБА_4 на користь ОСОБА_6 на підставі договору купівлі-продажу від 26 жовтня 2016 року та від ОСОБА_6 на користь ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 10 березня 2017 року відбувся у незаконний спосіб, як і подальша реєстрація за відповідачем ОСОБА_2 права власності на спірні земельні ділянки, утворені внаслідок поділу первісної земельної ділянки, набутої ОСОБА_1 на законних підставах. Правочин, на підставі якого ОСОБА_1 набула право власності на земельну ділянку, є правомірним. Позивач у визначеному законом порядку набула права власності на земельну ділянку, тому її порушене право підлягає поновленню;

з урахуванням змін, внесених до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», вимоги про скасування рішення державного реєстратора є дієвим та належним способом захисту, його застосування призведе до відновлення порушеного права позивача;

щодо заяви відповідача про пропуск позивачем позовної давності, то суд зазначив, що про порушення свого права позивач дізналася у червні 2017 року з відповіді на звернення до Міськрайонного управління у Броварському районі та м. Броварах ГУ Держгеокадастру у Київській області від 09 червня 2017 року. У липні 2017 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_4 , треті особи: Міськрайонне управління у Броварському районі та м. Броварах ГУ Держгеокадастру у Київській області, приватний нотаріус Броварського міського нотаріального округу Київської області Базир Н. М., про визнання незаконною та скасування реєстрації права власності на земельну ділянку. Ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області від 27 травня 2020 року позовну заяву залишено без розгляду. З позовом у цій справі позивач звернулася 04 червня 2020 року, тобто у межах позовної давності, встановленої статтею 257 ЦК України.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 27 вересня 2023 року:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану адвокатом Гулою С. Є., задоволено частково;

рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 11 листопада 2022 року в частині скасування рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно виконавчого комітету Броварської міської ради Київської області Орлової Т. М. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 35821832 від 22 червня 2017 року, індексний номер 35822324 від 22 червня 2017 року, індексний номер 35821396 від 22 червня 2017 року, індексний номер 35820698 від 22 червня 2017 року; скасування запису про державну реєстрацію права власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності ОСОБА_2 на нерухоме майно-земельну ділянку з кадастровими номерами: :01:045:0100, :01:045:0101; :01:045:0102; :01:045:0103 площею 0,0250 га, цільовим призначенням: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційні номери об`єкта нерухомого майна: 106, 106, 106, 106, номери запису про право власності: 21060889, 21060320, 21060406, 21059951, форма власності: приватна, розмір частки:1; припинення права приватної власності ОСОБА_2 на нерухоме майно земельну ділянку з кадастровими номерами :01:045:0100, :01:045:0101; :01:045:0102; :01:045:0103 площею 0,0250 га, цільовим призначенням: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), розташовані за адресою: АДРЕСА_1 скасовано, ухвалено нове судове рішення, яким ОСОБА_1 в цій частині позовних вимог відмовлено;

в іншій частині рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 11 листопада 2022 року залишено без змін.

Постанова суду апеляційного суду мотивована тим, що:

суд першої інстанції зробив правильні висновки про те, що ОСОБА_4 в межах свого суб`єктивного права розпорядився своєю власністю, передавши це право ОСОБА_1 , правочин, на підставі якого ОСОБА_1 набула право власності на земельну ділянку, є правомірним, недійсним у встановленому законом порядку не визнався, тому чотири земельні ділянки підлягають витребування від ОСОБА_2 як останнього набувача на користь позивача;

апеляційний суд не погодився з висновками суду першої інстанції про те, що відновлення порушеного права позивача підлягає у спосіб скасування рішень державного реєстратора, оскільки пред`явлення власником нерухомого майна вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права. За таких обставин рішення суду першої інстанції в частині скасування рішень державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 35821832 від 22 червня 2017 року, індексний номер 35822324 від 22 червня 2017 року, індексний номер 35821396 від 22 червня 2017 року, індексний номер 35820698 від 22 червня 2017 року; скасування записів про державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на нерухоме майно - земельні ділянки з кадастровими номерами: :01:045:0100, :01:045:0101; :01:045:0102; :01:045:0103 площею 0,0250 га, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційні номери об`єкта нерухомого майна: 106, 106, 106, 106, номери запису про право власності: 21060889, 21060320, 21060406, 21059951, форма власності: приватна, розмір частки:1; припинення права приватної власності ОСОБА_2 на нерухоме майно земельні ділянки з кадастровими номерами :01:045:0100, :01:045:0101; :01:045:0102; :01:045:0103 площею 0,0250 га, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову ОСОБА_1 у задоволенні цих вимог;

щодо доводів апеляційної скарги в частині помилковості висновків суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 через те, що не встановлено незаконність рішення державного реєстратора Базир Н. М. про реєстрацію права власності ОСОБА_4 на спірну земельну ділянку, не визнані недійсними та не скасовані договори купівлі-продажу земельної ділянки на ім`я ОСОБА_6 та на ім`я ОСОБА_2 , апеляційний суд вказав, що ці доводи не можуть бути прийняті як підстав для скасування оскарженого рішення, оскільки для витребування власником майна, яке вибуло з його володіння поза його волею, оспорення правочинів і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника (правовий висновок викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16);

сам по собі факт звернення ОСОБА_1 в 2017 році до суду з аналогічним позовом, який 27 травня 2020 року ухвалою суду був залишений без розгляду, після чого ОСОБА_1 у червні 2020 року повторно звернулася до суду з аналогічним позовом, не може вважатися зловживанням правом на позов.

Короткий зміст постанови касаційного суду

Постановою Верховного Суду від 17 вересня 2024 року в справі № 361/3526/20 (провадження № 61-15347св23):

касаційну скаргу ОСОБА_2 , яка підписана представником Гулою С. Є. , задоволено частково;

постанову Київського апеляційного суду від 27 вересня 2023 року в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування майна з чужого незаконного володіння скасовано, справу в цій частині передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова касаційного суду мотивована тим, що:

вирішуючи питання про витребування спірного майна, суди повинні передусім добросовісність набувача майна. Добросовісність є однією із загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Обидві сторони правочину, починаючи зі стадії, яка передує його вчиненню, мають поводитися правомірно, зокрема добросовісно (див. близькі за змістом висновки у постановах Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 688/2908/16-ц (пункт 37), від 20 липня 2022 року у справі № 923/196/20 (пункт 40)). На необхідності оцінювати наявність або відсутність добросовісності зареєстрованого володільця нерухомого майна неодноразово наголошувала Велика Палата Верховного Суду (пункт 51 постанови від 26 червня 2019 року у справі № 669/927/16-ц, пункт 46.1 постанови від 1 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18, пункт 6.43 постанови від 2 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19). Судові рішення, постановлені за відсутності перевірки добросовісності/недобросовісності набувача, що суттєво як для застосування положень статей 387, 388 ЦК України, так і положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції, не можуть вважатися такими, що відповідають вимозі законності втручання у право мирного володіння майном»;

позивачка обґрунтувала свої вимоги тим, що відповідно до договору купівлі-продажу від 12 липня 2011 року, вона купила у ОСОБА_4 земельну ділянку, площею 0,1000 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Проте 14 жовтня 2016 року у газеті «Нове життя» № 41 (10503) опубліковано оголошення наступного змісту: «Втрачений державний акт ЯЛ № 847744 від 04 лютого 2010 року, кадастровий номер: :00:045:0044, виданий відділом Держгеокадастру у м. Броварах на ім`я ОСОБА_4 , вважати недійсним». За результатами розгляду вказаного оголошення та витягу з Державного земельного кадастру від 17 жовтня 2016 року та архівної копії примірника втраченого документа, приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу Базир Н. М. зареєстровано право власності на спірну земельну ділянку на ім`я ОСОБА_4 , який 26 жовтня 2016 року продав спірну земельну ділянку ОСОБА_6 , а остання 10 березня 2017 року продала її ОСОБА_2 ;

апеляційний суд при задоволенні позову в частині витребування спірних земельних ділянок погодився з доводами позивача, що спірне майно, яке було у власності позивача, вибуло з її володіння поза її волею, проте залишив поза увагою, що оцінці в справі, яка переглядається, підлягали не тільки обставини вибуття майна з володіння позивача, а й обставини набуття цього майна ОСОБА_2 у контексті добросовісності останнього набувача. Тому суд апеляційної інстанції зробив передчасний висновок про витребування майна з чужого незаконного володіння. Таким чином, постанову суду апеляційної інстанції в оскарженій частині слід скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 14 січня 2025 року:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану адвокатом Гулою С. Є., задоволено частково;

рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 11 листопада 2022 року в частині вирішення позовних вимог про витребування майна з чужого незаконного володіння змінено, виклавши його мотивувальну частину, в редакції цієї постанови.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що:

у справі, яка переглядається, встановлено, що в жовтні 2016 року ОСОБА_4 , не маючи на те законних підстав, заявив про втрату державного акта на право власності на земельну ділянку та повторно зареєстрував за собою право власності на спірне нерухоме майно на підставі копії державного акту, відразу відчуживши його ОСОБА_6 . При цьому вже в березні 2017 року ОСОБА_6 продала земельну ділянку ОСОБА_2 ;

на переконання апеляційного суду, відповідач у цій справі, проявивши розумну обачність, мав об`єктивну змогу поцікавитися у ОСОБА_6 мотивами вже другого відчуження земельної ділянки протягом п`яти місяців, а також з`ясувати, на підставі яких правовстановлюючих документів здійснювалося відчуження їй спірного нерухомого майна (зокрема, дубліката (копії) державного акту на право власності на земельну ділянку), у зв`язку з чим у нього могли б виникнути об`єктивні сумніви щодо наявності у продавця права відчужувати спірне нерухоме майно.

наведені обставини не вказують на недобросовісність самого ОСОБА_2 , проте, безумовно, мають враховуватися судом при вирішенні спору по суті, у тому числі під час застосування Конвенції та Першого протоколу до неї. З урахуванням викладеного, виконуючи вказівки суду касаційної інстанції та оцінивши положення Конвенції та Першого протоколу до неї, проте не лише в контексті добросовісності кінцевого набувача, а й з точки зору права позивачки на мирне володіння належним їй на законних підставах майном, колегія суддів констатує, що повернення у цій справі ОСОБА_1 протиправно відчуженого нерухомого майна переслідує легітимну мету;

з огляду на характер спірних правовідносин апеляційний суд не встановив невідповідності заходу втручання в право власності ОСОБА_2 критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, сформованим у сталій практиці ЄСПЛ. Перешкод для застосування механізму статті 388 ЦК України також не встановлено. Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позову в частині вимоги про витребування майна з чужого незаконного володіння, проте помилково не здійснив оцінку обставини добросовісності останнього набувача майна та перевірив можливість витребування майна в контексті приписів Конвенції та Першого протоколу до неї, у зв`язку з чим рішення суду в оскаржуваній частині підлягає зміні на підставі частини четвертої статті 376 ЦПК України шляхом викладення його мотивувальної частини в редакції цієї постанови.

Аргументи учасників справи

13 лютого 2025 року ОСОБА_2 засобами поштового зв`язку подав касаційну скаргу, яка підписана представником Гулою С. Є. , на постанову Київського апеляційного суду від 14 січня 2025 року (повна постанова складена 15 січня 2025 року), у якій просив:

скасувати постанову Київського апеляційного суду від 14 січня 2025 року повністю;

передати справу на новий розгляд до апеляційного суду;

вирішити питання про відшкодування судових витрат на правничу допомогу та судовий збір.

Касаційна скарга мотивована тим, що:

при скасуванні постанови Київського апеляційного суду, Верховний Суд чітко вказав: «апеляційний суд при задоволенні позову в частині витребування спірних земельних ділянок погодився з доводами позивача, що спірне майно, яке було у власності позивача, вибуло з її володіння поза її волею, проте залишив поза увагою, що оцінці в справі, яка переглядається, підлягали не тільки обставини вибуття майна з володіння позивача, а й обставини набуття цього майна відповідачем у контексті добросовісності останнього набувача. Тому суд апеляційної* інстанції зробив передчасний висновок про витребування майна з чужого незаконного володіння. Таким чином, постанову суду апеляційної інстанції в оскарженій частині слід скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції»;

апеляційний суд жодним чином не оцінив обставини добросовісного набування майна відповідачем. Це питання навіть не розглядалося апеляційним судом і жодним чином не оцінювалося. Хоча представник відповідача чітко зазначав апеляційному суду, що відповідач не знав, і не міг знати, що спірна земельна ділянки вибула незаконно і поза волею першого власника, оскільки добросовісно і правомірно покладався на дані, які були зазначені в державному реєстрі речових прав та на законній діяльності нотаріуса, який вчини всі дії виключно згідно закону, перевіривши всі документи та необхідні реєстри. Апеляційний суд не надав жодної оцінки цим обставинам, в порушенні прямих рекомендацій Верховного Суду;

апеляційний суд свавільно не просто проігнорував висновки Верховного Суду, а навпаки своїми висновками прямо почав суперечити висновкам Верховного Суду.

правила частини першої статті 388 ЦК України стосуються випадків, коли набувач за від платним договором придбав майно в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач). У такому випадку власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. У частині третій цієї ж статті передбачено самостійне правило: якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача в усіх випадках. За змістом частини п`ятої статті 12 Цивільного кодексу України добросовісність набувача презюмується, тобто незаконний набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі про те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача й є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна (див. пункти 28, 29 постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 907/50/16 (провадження № 12-122гс18));

стаття 388 ЦК України містить сукупність підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Так, відповідно до частини першої вказаної норми якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Тобто можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна оплатно чи безоплатно, постанова Великої Палати Верховного Суду від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (провадження № 12-35гс21));

право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 914/3224/16 (провадження № 12-128гс19));

добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Тому за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень (пункт 38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі №922/3537/17).

апеляційний суд не звернув уваги на те, що добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Тому за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень;

апеляційний суд не врахував, що можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно). Поза увагою апеляційного суду залишилось те, що, вирішуючи питання про можливість витребування від відповідача майна, необхідно оцінювати добросовісність поведінки насамперед зареєстрованого володільця нерухомого майна.

Рух справи

Ухвалою Верховного Суду від 11 квітня 2025 року відкрито касаційне провадження у справі.

Ухвалою Верховного Суду від 25 квітня 2025 року заяву ОСОБА_2 , яка підписана представником ОСОБА_7 , про видачу ухвали, повернуто.

13 травня 2025 року справа передана судді-доповідачу Крат В. І.

Ухвалою Верховного Суду від 13 травня 2025 року справу призначено до судового розгляду.

Межі та підстави касаційного перегляду

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).

В ухвалі Верховного Суду від 11 квітня 2025 року вказано, що наведені у касаційній скарзі доводи містять підстави, передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України для відкриття касаційного провадження: суд апеляційної інстанції в оскарженій постанові застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду: від 13 вересня 2023 року у справі № 462/6637/21; від 26 червня 2019 року у справі № 669/927/16-ц; від 20 листопада 2018 року у справі № 907/50/16; від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19; від 26 листопада 2019 року у справі № 914/3224/16; від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17; від 04 липня 2023 року у справі № 233/4365/18; від 01 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18.

Фактичні обставини

На підставі рішення Броварської міської ради Київської області 78 сесії 05 скликання № 1410 від 04 лютого 2010 року ОСОБА_4 видано державний акт серії ЯЛ № 847744 на право власності на земельну ділянку, площею 0,1000 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер: :00:045:0044. Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 847744, виданий 06 квітня 2010 року, зареєстрований 14 квітня 2010 року у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та право постійного користування землею, договорів оренди землі № 47.

12 липня 2011 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу Київської області Самко Н. Т., зареєстрований у реєстрі № 1775, за яким ОСОБА_1 прийняла у власність земельну ділянку, площею 0,1000 га, кадастровий номер: :00:045:0044, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , надану для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд.

Відмітка про перехід права власності від ОСОБА_4 до ОСОБА_1 здійснена приватним нотаріусом Самко Н. Т. на державному акті на право власності на земельну ділянку, виданого на ім`я ОСОБА_4

01 листопада 2012 року відомості щодо переходу права власності на вказану земельну ділянку зареєстровані відділом Держземкому у м. Броварах в Поземельних книгах, про що свідчить відмітка на державному акті на право власності на земельну ділянку.

14 жовтня 2016 року у газеті «Нове життя» № 41 (10503) опубліковано оголошення наступного змісту: «Втрачений Державний акт ЯЛ № 847744 від 04 лютого 2010 року, кадастровий номер: :00:045:0044, виданий відділом Держгеокадастру у м. Броварах на ім`я ОСОБА_5 , вважати недійсним».

18 жовтня 2016 року приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу Київської області Базир Н. М. внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомості щодо власника земельної ділянки, площею 0,1000 га, кадастровий номер: :00:045:0044, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд - ОСОБА_4 .

Відповідно до дослідженої у судовому засіданні реєстраційної справи на земельні ділянки з кадастровими номерами: :00:045:0044, :01:045:0100, :01:045:0101, :01:045:0102, :01:045:0103, 26 жовтня 2016 року ОСОБА_8 , який діяв від імені ОСОБА_4 та ОСОБА_6 уклали договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Бориспільського міського нотаріального округу Київської області Кузьміченко О. А., зареєстрований у реєстрі № 2018, за яким ОСОБА_6 прийняла у власність земельну ділянку, площею 0,1000 га, кадастровий номер: :00:045:0044, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд.

Згідно з пунктом 1.3 вказаного договору купівлі-продажу земельна ділянка належить ОСОБА_4 на праві приватної власності, що підтверджується даними з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Державну реєстрацію права приватної власності на відчужувану земельну ділянку за ОСОБА_4 проведено шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно Базир Н. М., державним реєстратором, приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу Київської області 18 жовтня 2016 року, номер запису про право власності: 16958560, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 106.

Відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки від 10 березня 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу Київської області Лазарєвою В. П., зареєстрованого у реєстрі № 366, ОСОБА_6 продала ОСОБА_2 незабудовану земельну ділянку, площею 0,1000 га, кадастровий номер: :00:045:0044, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, за адресою: АДРЕСА_1 .

10 березня 2017 року приватний нотаріус Лазарєва В. П. зареєструвала право власності (номер запису про право власності: 19390088) за ОСОБА_2

06 квітня 2017 року відповідач ОСОБА_2 , як власник земельної ділянки, площею 0,1000 га, кадастровий номер: :00:045:0044, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, за адресою: АДРЕСА_1 , звернувся до компетентних органів із заявою, в якій просив розділити вказану земельну ділянку на чотири земельні ділянки площами 0,0250 га, а також виготовити чотири окремі правовстановлюючі документи на його ім`я на вищевказані земельні ділянки.

Відповідно до витягу з рішення виконавчого комітету Броварської міської ради Київської області № 364 від 13 червня 2016 року надано адреси об`єктам нерухомого майна у м. Броварах, а саме земельній ділянці, площею 0,0250 га (кадастровий номер: :01:045:0103), по АДРЕСА_3 , земельній ділянці, площею 0,0250 га, (кадастровий номер: :01:045:0102) по АДРЕСА_3 , земельній ділянці, площею 0,0250 га, (кадастровий номер: :01:045:0100) по АДРЕСА_3 , земельній ділянці, площею 0,0250 га, (кадастровий номер: :01:045:0101) по АДРЕСА_3 .

На підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 35820698 від 22 червня 2017 року Орловою Т. М. (виконавчий комітет Броварської міської ради Київської області) внесено запис про право власності: 21059951, ОСОБА_2 на земельну ділянку, площею 0,025 га, кадастровий номер: :01:045:0103, адреса: АДРЕСА_1 .

На підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 35821396 від 22 червня 2017 року Орловою Т. М. (виконавчий комітет Броварської міської ради Київської області) внесено запис про право власності: 21060406, ОСОБА_2 на земельну ділянку, площею 0,025 га, кадастровий номер: :01:045:0102, адреса: АДРЕСА_1 .

На підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 35821832 від 22 червня 2017 року Орловою Т. М. (виконавчий комітет Броварської міської ради Київської області) внесено запис про право власності: 21060889, ОСОБА_2 на земельну ділянку, площею 0,025 га, кадастровий номер: :01:045:0100, адреса: АДРЕСА_1 .

На підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 35822324 від 22 червня 2017 року Орловою Т. М. (виконавчий комітет Броварської міської ради Київської області) внесено запис про право власності: 21061320, ОСОБА_2 на земельну ділянку, площею 0,025 га, кадастровий номер: :01:045:0101, адреса: АДРЕСА_1 .

Позиція Верховного Суду

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду (див, зокрема, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968 сво 21)).

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).

Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновляє порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (див. пункт 8.54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022 року всправі № 910/10784/16 (провадження № 12-30гс21)).

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)).

Якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього (частина перша статті 330 ЦК України).

Виникнення права власності у добросовісного набувача відбувається за таких умов: факт відчуження майна; майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач; відповідно до статті 388 ЦК, майно, відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребуване у добросовісного набувача (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 березня 2019 року в справі № 521/8368/15-ц (провадження № 61-17779св18), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2024 року в справі № 754/446/22 (провадження № 61-7349сво23)).

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).

Віндикаційний позов - це вимога про витребування власником свого майна з чужого незаконного володіння. Тобто позов неволодіючого власника до володіючого невласника. Віндикаційний позов заявляється власником при порушенні його правомочності володіння, тобто тоді, коли майно вибуло з володіння власника: (а) фізично - фізичне вибуття майна з володіння власника має місце у випадку, коли воно в нього викрадене, загублене ним тощо; (б) «юридично» - юридичне вибуття майна з володіння має місце, коли воно хоч і залишається у власника, але право на нього зареєстровано за іншим суб`єктом (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 липня 2020 року в справі № 752/13695/18 (провадження № 61-6415св19)).

Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18)).

Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (див. принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю у пункті 89 постанови Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц). Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Цей припис слід розуміти так, що рішення суду про витребування з незаконного володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. На підставі такого рішення суду для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем, не потрібно окремо скасовувати запис про державну реєстрацію права власності за відповідачем. Відтак, пред`явлення власником нерухомого майна вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18)).

Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18)).

Відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту є віндикаційний позов, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права. Задоволення віндикаційного позову є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Водночас такий запис вноситься виключно в разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою (див. пункти 84, 85 постанови Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 466/8649/16-ц (провадження № 14-93цс20)).

Правила частини першої статті 388 ЦК України стосуються випадків, коли набувач за відплатним договором придбав майно в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач). У такому випадку власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. У частині третій цієї ж статті передбачено самостійне правило: якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача в усіх випадках. За змістом частини п`ятої статті 12 Цивільного кодексу України добросовісність набувача презюмується, тобто незаконний набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі про те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача й є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна (див. пункти 28, 29 постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 907/50/16 (провадження № 12-122гс18)).

Власник має право витребувати майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України), незалежно від того, чи заволоділа ця особа незаконно спірним майном сама, чи придбала його у особи, яка не мала права відчужувати це майно. При цьому стаття 400 ЦК України вказує на обов`язок недобросовісного володільця негайно повернути майно особі, яка має на нього право власності або інше право відповідно до договору або закону, або яка є добросовісним володільцем цього майна. У разі невиконання недобросовісним володільцем цього обов`язку заінтересована особа має право пред`явити позов про витребування цього майна. Разом з тим стаття 330 ЦК України передбачає можливість добросовісному набувачеві набути право власності на майно, відчужене особою, яка не мала на це права, як самостійну підставу набуття права власності (та водночас, передбачену законом підставу для припинення права власності попереднього власника відповідно до приписів статті 346 ЦК України). Так, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване в нього. Стаття 388 ЦК України містить сукупність підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Так, відповідно до частини першої вказаної норми якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Тобто можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно) (див.: постанова Великої Палати Верховного Суду від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (провадження № 12-35гс21)).

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом (див.: постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 914/3224/16 (провадження № 12-128гс19)).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року в справі № 367/2022/15-ц (провадження № 14-376цс18) зазначено, що:

«43. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень (частина друга статті 388 ЦК України).

44. На час виникнення спірних правовідносин умови і порядок виконання рішень судів, які підлягали примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, були визначені у Законі України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року (далі - Закон № 606-XIV) у відповідній редакції.

45. Звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації (частина перша статті 52 Закону № 606-XIV).

46. У разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення звертається також на належне боржнику інше майно, за винятком майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення (частина п`ята зазначеної статті).

47. Відповідно до частини першої статті 62 Закону № 606-XIV реалізація арештованого майна, крім майна, вилученого з обігу згідно із законом, та майна, зазначеного в частині восьмій статті 57 цього Закону, здійснюється шляхом його продажу на прилюдних торгах, аукціонах або на комісійних умовах.

48. З огляду на вказане Велика Палата Верховного Суду вважає, що частина друга статті 388 ЦК України захищає права добросовісного набувача, який придбав майно, примусово реалізоване у порядку, встановленому для примусового виконання судових рішень. Тобто, на підставі частини другої статті 388 ЦК України майно не можна витребувати від добросовісного набувача тоді, коли воно було примусово реалізоване у порядку, встановленому для примусового виконання судових рішень.

Добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Тому за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень (пункт 38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2023 року в справі № 233/4365/18 (провадження № 14-96цс21) вказано, що:

«46. Вирішуючи питання про можливість витребування від відповідача майна, зокрема про наявність або відсутність підстав для застосування статті 388 ЦК України, слід враховувати висновки Великої Палати Верховного Суду щодо необхідності оцінювати добросовісність поведінки насамперед зареєстрованого володільця нерухомого майна (див., зокрема, постанови від 26 червня 2019 року у справі № 669/927/16-ц (пункт 51), від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 (пункти 38-39, 57), від 1 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18 (пункти 46.1-46.2), а також висновок про те, що не може вважатися добросовісною особа, яка знала чи могла знати про порушення порядку реалізації майна або знала чи могла знати про набуття нею майна всупереч закону (див., зокрема, постанови від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (пункт 61), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 211), від 6 липня 2022 року у справі № 914/2618/16 (пункт 55), від 21 вересня 2022 року у справі № 908/976/19 (пункт 5.66))».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 вересня 2022 року у справі № 908/976/19 (провадження № 12-10гс21) зазначено, що:

«5.57. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинне бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинне забезпечити справедливий баланс між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, якої прагнуть.

5.58. Прийняття рішення, за наслідком якого добросовісний набувач всупереч приписам статті 388 ЦК України втрачає такий статус, а відтак втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятним та покладає на добросовісного набувача індивідуальний і надмірний тягар. Адже не може добросовісний набувач відповідати у зв`язку з порушеннями інших осіб (продавця чи осіб, які його представляють у силу вимог закону), допущеними в межах процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайству при вчиненні правочинів з нерухомим майном, крім випадків передбачених у статті 388 ЦК України.

5.59. Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що метою реалізації майна на прилюдних торгах є продаж майна за найвищою ціною внаслідок конкуренції покупців; для успішної конкуренції покупців необхідно, щоб добросовісні покупці були впевнені в тому, що в разі перемоги на прилюдних торгах вони отримають майно вільним від обтяжень і вимог інших осіб (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17, пункт 7.6). Тому в разі якщо право власності належало не боржнику, а іншій особі, це не може бути протиставлене покупцю (навіть якщо майно вибуло з володіння такої особи поза її волею), але лише за умови добросовісності покупця.

5.60. Якщо спірне майно є об`єктом нерухомості, то для визначення добросовісності його набувача, крім приписів ЦК України, слід застосовувати спеціальну норму пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відповідно до якої державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (див. близькі за змістом висновки у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 (пункти 37), від 2 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (пункт 6.45), від 6 липня 2022 року у справі № 914/2618/16 (пункт 53)). Отже, якщо добросовісна особа, тобто та, яка не знала та не могла знати про існування обтяжень речових прав на це майно або про наявність на нього речових прав третіх осіб, придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, то вона вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

5.61. Тому за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не могла знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень. Такі висновки сформульовано в постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 (пункти 37, 38), від 1 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18 (пункти 46.1, 46.2), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (пункти 7.15, 7.16), від 6 липня 2022 року у справі № 914/2618/16 (пункт 54).

5.62. Отже, вирішуючи питання про витребування спірного майна, суди повинні передусім перевіряти добросовісність набувача майна. Добросовісність є однією із загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Обидві сторони правочину, починаючи зі стадії, яка передує його вчиненню, мають поводитися правомірно, зокрема добросовісно (див. близькі за змістом висновки у постановах Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 688/2908/16-ц (пункт 37), від 20 липня 2022 року у справі № 923/196/20 (пункт 40)). На необхідності оцінювати наявність або відсутність добросовісності зареєстрованого володільця нерухомого майна неодноразово наголошувала Велика Палата Верховного Суду (пункт 51 постанови від 26 червня 2019 року у справі № 669/927/16-ц, пункт 46.1 постанови від 1 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18, пункт 6.43 постанови від 2 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19).

5.64. Судові рішення, постановлені за відсутності перевірки добросовісності / недобросовісності набувача, що суттєво як для застосування положень статей 387, 388 ЦК України, так і положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції, не можуть вважатися такими, що відповідають вимозі законності втручання у право мирного володіння майном».

Розглядаючи справи щодо застосування положень статті 388 ЦК України у поєднанні з положеннями статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, суди повинні самостійно, з урахуванням усіх встановлених обставин справи дійти висновку про наявність підстав для втручання у мирне володіння майном особи, що набула це майно за відплатним договором, виходячи з принципів мирного володіння майном (див. постанова Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/6211/14-ц), а також надати оцінку тягаря, покладеного на цю особу таким втручанням. Такими обставинами можуть бути, зокрема, підстави та процедури набуття майна добросовісним набувачем, порівняльна вартість цього майна з майновим станом особи, спрямованість волевиявлення учасників правовідносин та їх фактичні наміри щодо цього майна тощо (див. пункт 58 постанови Великої Палати від 14 грудня 2022 року в справі № 461/12525/15-ц (провадження № 14-190цс20)).

Для приватного права, з урахуванням принципу розумності, є неприйнятним використання конструкції юридичної особи (зокрема, внесення нерухомості до статутного капіталу юридичної особи, вихід учасника із юридичної особи та отримання при виході), інших правомірних приватно-правових засобів (зокрема, поділ об`єктів нерухомості) з метою створення видимості добросовісного набуття права власності для унеможливлення застосування віндикаційного позову. Застосування приватно-правових конструкцій з метою створення видимості добросовісного набуття права власності для унеможливлення застосування віндикаційного позову по своїй суті є недобросовісним та свідчить про зловживання учасниками цивільного обороту. До обставин, які можуть свідчити про те, що учасники створюють видимість добросовісного набуття права власності для унеможливлення застосування віндикаційного позову, відноситься, зокрема: момент вчинення правочину чи інших дій; суб`єкти, які вчиняють або з якими вчиняються правочини контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родичі, квазіродичі, пов`язана чи афілійована юридична особа, пов`язані чи афілійовані групи юридичних осіб) (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 листопада 2022 року в справі № 522/14900/19 (провадження № 61-10361св22)).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

У справі, що переглядається:

при зміні мотивувальної частини рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог про витребування майна з чужого незаконного володіння апеляційний суд вважав, що відповідач у цій справі, проявивши розумну обачність, мав об`єктивну змогу поцікавитися у ОСОБА_6 мотивами вже другого відчуження земельної ділянки протягом п`яти місяців, а також з`ясувати, на підставі яких правовстановлюючих документів здійснювалося відчуження їй спірного нерухомого майна (зокрема, дубліката (копії) державного акту на право власності на земельну ділянку), у зв`язку з чим у нього могли б виникнути об`єктивні сумніви щодо наявності у продавця права відчужувати спірне нерухоме майно. Наведені обставини не вказують на недобросовісність самого ОСОБА_2 , проте, безумовно, мають враховуватися судом при вирішенні спору по суті. Апеляційний суд не встановив невідповідності заходу втручання в право власності ОСОБА_2 критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, сформованим у сталій практиці ЄСПЛ. Перешкод для застосування механізму статті 388 ЦК України також не встановлено. Тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позову в частині вимоги про витребування майна з чужого незаконного володіння, проте помилково не здійснив оцінку обставини добросовісності останнього набувача майна та перевірив можливість витребування майна в контексті приписів Конвенції та Першого протоколу до неї;

апеляційний суд звернув увагу, що законність втручання в цій справі обумовлена тим, що право власності є конституційним правом особи, передбаченим статтею 41 Конституції України, воно є непорушним та набувається в порядку, визначеному законом. Законний власник не втрачає право власності на належне йому майно, якщо воно вибуває з його володіння без належної на те законної підстави чи не з його волі, тому таке право підлягає захисту. Легітимною метою (виправданістю втручання загальним інтересом) є необхідність захисту гарантованого Конституцією України права законного володільця, майно якого вибуло з його володіння без відповідної на те правової підстави чи не з його волі. Що стосується принципу пропорційності, то апеляційний суд уважає, що: 1) можливість втручання у право кінцевого набувача майна, яке вибуло з володіння власника без відповідної правової підстави, чи не з його волі прямо передбачене ЦК України (статті 387, 388); 2) закон безпосередньо врегулював, що добросовісний набувач не набуває право власності на відчужене йому майно, яке вибуло із володіння власника поза його волею; 3) майнове право добросовісного набувача захищено передбаченим статтею 661 ЦК України механізмом відшкодування завданих йому збитків у зв`язку з витребуванням у нього за рішенням суду майна (товару);

апеляційний суд врахував встановлені у цій справі обставини, а саме відчуження спірного майна без волевиявлення законної власниці на підставі виданого без достатніх на те правових підстав дубліката державного акта на право власності на земельну ділянку, витребування такого майна на користь законного власника від останнього набувача є пропорційним втручанням у право власності останнього, яке ґрунтується на законі, переслідує легітимну мету та є необхідним у демократичному суспільстві;

за таких обставин висновок апеляційного суду про зміну мотивів рішення суду першої інстанції в частині витребування майна з чужого незаконного володіння є обґрунтованим. Тому оскаржену постанову апеляційного суду належить залишити без змін.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги не дають підстави для висновку, що оскаржена постанова апеляційного суду прийнята з порушенням норм процесуального та матеріального права. У зв`язку з чим, касаційний суд вважає, що касаційну скаргу належить залишити без задоволення, а постанову суду апеляційної інстанції - без змін. Тому судові витрати покладаються на особу, яка подала касаційну скаргу.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 , яка підписана представником Гулою Сергієм Євгеновичем , залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного суду від 14 січня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: Д. А. Гудима

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

П. І. Пархоменко