У х в а л а

15 травня 2025 року

м. Київ

Справа № 521/10693/19

Провадження № 61-3704ск24

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду - судді-доповідача Гудими Д. А., суддів Краснощокова Є. В., Пархоменка П. І. - розглянув питання щодо відкриття апеляційного провадження

за касаційною скаргою ОСОБА_1 (далі - поручитель)

на рішення Приморського районного суду міста Одеси від 15 листопада 2021 року та постанову Одеського апеляційного суду від 8 листопада 2023 року

у справі за позовом ОСОБА_2 (далі - позичальниця) до Товариства з обмеженою відповідальністю «Альянс Фінанс» (далі - проміжний кредитор), ОСОБА_3 (далі - кінцевий кредитор) за участю поручителя як третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, про визнання договорів недійсними та

в с т а н о в и в:

1. У червні 2019 року позичальниця звернулася до суду з позовом, у якому просила визнати недійсними договори відступлення права вимоги від 23 березня 2016 року за кредитним та іпотечним договорами, які уклали проміжний і кінцевий кредитори (далі - договори відступлення права вимоги).

2. 15 листопада 2021 року Приморський районний суд міста Одеси ухвалив рішення, згідно з яким відмовив у задоволенні позову.

3. 8 листопада 2023 року Одеський апеляційний суд прийняв постанову (повний текст склав 24 листопада 2023 року), згідно з якою апеляційну скаргу позичальниці задовольнив частково: рішення суду першої інстанції змінив, виклавши його мотивувальну частину у редакції тієї постанови.

4. 28 червня 2024 року поручитель подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просив: поновити строк на касаційне оскарження; скасувати зазначені судові рішення й ухвалити нове - про задоволення позову позичальниці. Обґрунтував так:

- суди обох інстанцій не врахували висновки, сформульовані у постановах:

(1) Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року, про те, що добросовісність (пункт 6 статті 3 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України)) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою до інтересів іншої сторони договору або відповідних правовідносин; принцип добросовісності передбачає, що сторони повинні діяти добросовісно під час реалізації прав та виконання обов`язків, передбачених договором або законом; закріплення у цивільному законодавстві цього принципу було заходом, спрямованим на зміцнення моральних засад цивільно-правового регулювання, тому саме з позиції моральності слід підходити до оцінки поведінки суб`єкта права як добросовісного або недобросовісного;

(2) Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду, сформульованим у постанові від 16 лютого 2022 року у справі № 914/1954/20, про те, що суди мають враховувати принцип добросовісності;

(3) Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 4 вересня 2020 року у справі № 311/2145/19-ц, про те, що за змістом частини другої статті 13 ЦК України недобросовісна поведінка особи, яка полягає у вчиненні дій, які можуть у майбутньому порушити права інших осіб, є формою зловживання правом; сутність такого зловживання полягає у недобросовісному вчиненні уповноваженою особою дій, які складають зміст відповідного суб`єктивного цивільного права, в тому числі всупереч його меті; заборона зловживання правом по суті випливає з якості рівнозваженості, закладеної такою засадою як юридична рівність учасників цивільних правовідносин; поняття «добросовісність» ототожнюється із поняттям «безвинність» і навпаки, «недобросовісність» із «виною»; за діяння, якими завдана шкода внаслідок недобросовісної поведінки, може наступати відповідальність (наприклад, за частиною третьою статті 39 ЦК України), а оскільки обов`язковим елементом настання відповідальності за загальним правилом є вина, то такі діяння є винними;

(4) Великої Палати Верховного Суду від 22 лютого 2022 року у справі № 761/36873/18, про те, що справедливість судового розгляду повинна знаходити реалізацію, зокрема, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи; дотримання цього принципу є гарантією того, що учасник справи незалежно від рівня фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства має можливість забезпечити захист своїх прав та інтересів;

(5) Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 6 березня 2019 року у справі № 317/3272/16-ц, про те, що правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом;

(6) Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 465/646/11, про те, що стаття 1054 ЦК України визначає вичерпний перелік осіб, які можуть бути кредитодавцями у кредитних правовідносинах (банк або інша фінансова установа); з укладенням договору про відступлення права вимоги за кредитним договором відбулася заміна кредитодавця, який є фінансовою установою, що має право на здійснення операцій з надання фінансових послуг, на фізичних осіб, які не можуть надавати фінансові послуги згідно з наведеними нормами права;

(7) Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16, про те, що метою укладення договору відступлення права вимоги є безпосереднє передання такого права, а метою договору факторингу - отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника; за цесією право вимоги можна передати як за плату, так і безоплатно; за договором факторингу відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату; ціна договору факторингу визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги; розмір винагороди фактора можна встановлювати по-різному, наприклад, у твердій сумі, у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається, у вигляді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю; якщо право вимоги відступається «за номінальною вартістю» без стягнення фактором додаткової плати, то в цьому випадку відносин факторингу немає, а відносини сторін регулюються загальними положеннями про купівлю-продаж з урахуванням норм стосовно заміни кредитора у зобов`язанні (частина третя статті 656 ЦК України); договір факторингу спрямований на фінансування однією стороною другої сторони шляхом надання в її розпорядження певної суми коштів; вказану послугу за договором факторингу надає фактор клієнту за плату, розмір якої визначений у договорі;

(8) Великої Палати Верховного Суду від 8 листопада 2023 року у справі № 206/4841/20, про те, що фізична особа у будь-якому статусі не наділена правом надавати фінансові послуги, зокрема за кредитним договором, оскільки такі надають лише спеціалізовані установи, якими є банки або інші установи, які мають право на здійснення фінансових операцій та внесені до реєстру фінансових установ;

(9) Великої Палати Верховного Суду від 3 липня 2018 року, від 10 грудня 2019 року у справі № 925/698/16, про те, що преюдиціальне значення у справі мають саме обставини, установлені судовими рішеннями, а не їхня юридична оцінка, яку надав інший суд; преюдиціальне значення мають рішення лише у тій справі, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини; преюдиціальними є тільки ті обставини, які належали до предмета доказування у відповідній справі та які безпосередньо досліджував і встановив суд, що відобразив у мотивувальній частині судового рішення;

- 4 квітня 2008 року позивачка уклала з Акціонерним комерційним банком «Порто-Франко» (далі - банк) кредитний договір № 593/2-08, згідно з умовами якого отримала 45 000,00 дол. США кредиту зі сплатою 15 % річних строком до 3 квітня 2015 року, й іпотечний договір № 593/2, відповідно до якого предметом іпотеки є нежитлові приміщення весільного салону площею 57,3 кв. м на АДРЕСА_1 .

Того ж дня поручитель уклав із банком договір поруки № 04-04-08/1, згідно з яким поручитель зобов`язався відповідати перед банком у повному обсязі за своєчасне та повне виконання зобов`язань позичальниці за кредитним договором.

16 березня 2016 року банк уклав із проміжним кредитором договір № 7 про відступлення права вимоги.

23 березня 2016 року проміжний кредитор відступив право вимоги за кредитним та іпотечним договорами кінцевому кредитору;

- необґрунтованим є висновок апеляційного суду про те, що за договорами про відступлення права таке право відступили за номінальною вартістю без стягнення фактором додаткової плати, через що нібито відносини факторингу відсутні, а до спірних правовідносин слід застосовувати приписи про купівлю-продаж.

Згідно з договорами про відступлення права вимоги його вартість сторони визначили у попередньому договорі від 14 березня 2016 року (далі - попередній договір), який є невід`ємною його частиною (пункт 1.6); кінцевий кредитор сплатив проміжному кредитору вартість відступленого права вимоги до укладення цього договору.

Проміжний і кінцевий кредитори не могли укласти попередній договір, бо станом на 14 березня 2016 року у проміжного кредитора ще не було і не могло бути права вимоги за кредитним договором (банк відступив проміжному кредитору право вимоги 16 березня 2016 року). Тобто відступлення права вимоги відбулося за плату. Фактично проміжний і кінцевий кредитори уклали договір факторингу;

- суди не звернули увагу на те, що ненадання кінцевим кредитором судам попереднього договору є прикладом недобросовісної поведінки і зловживання правом;

- відступлення права вимоги відбулося на користь фізичної особи-кінцевого кредитора, що суперечить приписам частини третьої статті 512 і статті 1054 ЦК України, оскільки для зобов`язань, що виникли на підставі кредитного договору, характерним є спеціальний суб`єкт, а саме кредитором має бути банк або інша фінансова установа;

- за рішенням від 27 липня 2017 року у справі № 521/14804/15 Хаджибейський районний суд міста Одеси стягнув з позичальниці та поручителя солідарно на користь кінцевого кредитора 1 254 737,96 грн (48 482,92 дол. США) боргу за кредитним договором. Єдиним способом захисту порушених прав поручителя є визнання недійсними договорів відступлення права вимоги. У разі задоволення позову у справі № 521/10693/19 поручитель зможе подати заяву про перегляд рішення у справі № 521/14804/15 за нововиявленими обставинами;

- апеляційний суд помилково врахував висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18, про те, що відступлення права вимоги за кредитним і забезпечувальним договорами є можливим не тільки на користь фінансових установ за обставин, коли попередній кредитор (банк) був позбавлений банківської ліцензії та перебував у процедурі ліквідації, і це право могло бути придбане за результатами електронних торгів. У справі № 521/10693/19 кінцевий кредитор набув право вимоги не безпосередньо у банку за результатами електронних торгів, а в проміжного кредитора, який є фінансовою установою;

- згідно з умовами договорів відступлення права проміжний кредитор відступив кінцевому кредитору право вимоги за кредитним договором на суму 41 471,16 дол. США, з яких - 30 097,28 дол. США боргу за кредитом і 11 643,88 дол. США боргу за відсотками. Проте згідно з рішенням у справі № 521/14804/15 з позичальниці й поручителя стягнули більшу суму - 48 482,92 дол. США, з яких - 30 097,28 дол. США боргу за кредитом, 13 449,72 дол. США боргу за відсотками та 4 935,92 дол. США пені. Оскільки кінцевий кредитор не є фінансовою установою, він не мав права на нарахування відсотків за користування кредитом у розмірі 1 805,84 дол. США та пені за несвоєчасне виконання зобов`язання у сумі 4 935,92 дол. США, які додатково стягнув суд. Додаткове стягнення 6 741,76 дол. США слід вважати винагородою фактора.

5. 7 серпня 2024 року Верховний Суд у складі судді Другої судової палати Касаційного цивільного суду постановив ухвалу, згідно з якою залишив без руху касаційну скаргу поручителя та встановив для усунення її недоліків десятиденний строк із дня вручення тієї ухвали. Поручитель мав: додатково обґрунтувати підстави для поновлення строку на касаційне оскарження; додати до копій касаційної скарги всі додані до неї матеріали, які не подав раніше, відповідно до кількості інших учасників справи; доплатити 651,20 грн судового збору.

6. 23 серпня 2024 року поручитель подав до Верховного Суду: клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження і дві його копії; одну квитанцію про доплату 651,20 грн судового збору; дві копії попереднього клопотання про поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження від 28 червня 2024 року з доданими до нього матеріалами.

7. 16 січня 2025 року Верховний Суд у складі судді Другої судової палати Касаційного цивільного суду постановив ухвалу, згідно з якою продовжив поручителю строк на усунення недоліків касаційної скарги, а саме для додаткового обґрунтування підстав для поновлення строку на касаційне оскарження і надання доказів того, що суд апеляційної інстанції не надсилав поручителю копію оскарженої постанови.

8. 5 лютого 2025 року відповідач подав до Верховного Суду клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження. Обґрунтував так:

- апеляційний суд не повідомляв поручителя про судове засідання, призначене на 8 листопада 2023 року. Так, у матеріалах справи є довідковий лист про направлення судових повісток на 8 листопада 2023 року о 10 год 00 хв, згідно з яким начебто поручителя повідомили про вказане засідання (т. 3, а. с. 29). Проте відсутні будь-які докази отримання цієї судової повістки;

- згідно з протоколом судового засідання від 8 листопада 2023 року поручителя не було, питання про можливість розгляду справи за його відсутності колегія суддів апеляційного суду не вирішувала (т. 3, а. с. 35 - 36);

- поручитель не має зареєстрованого електронного кабінету;

- у матеріалах справи відсутні докази, що поручитель отримав копію оскарженої постанови. Зокрема, у т. 3 на:

(1) а. с. 39 - 43 є оскаржена постанова апеляційного суду від 8 листопада 2023 року, повний текст якої суд склав 24 листопада 2023 року;

(2) а. с. 44 - довідка про перебування судді Дришлюка А. І. у відпустці;

(3) а. с. 45 - супровідний лист про надсилання постанови апеляційного суду усім учасникам справи;

(4) а. с. 46 - 49 - довідки про доставку електронного листа учасникам справи, у яких є електронна адреса - позичальниці, адвокату кінцевого кредитора ОСОБА_4 , проміжному кредитору та його адвокату Кім Марії Миколаївні;

(5) а. с. 50 - заява адвоката Казарновського Олександра Львовича в інтересах позичальниці про видачу копії постанови з відміткою про її отримання 8 грудня 2023 року;

(6) а. с. 51 - довідка про передання до канцелярії суду копії постанови апеляційного суду від 8 листопада 2023 року для вручення адвокату Казарновському О. Л. в інтересах позичальниці;

(7) а. с. 52 - 53 - заява адвоката Бійц М. Е. в інтересах кінцевого кредитора про видачу копії постанови апеляційного суду й ордер на надання правничої (правової) допомоги;

(8) а. с. 54 - довідка про передання до канцелярії суду копії постанови апеляційного суду від 8 листопада 2023 року для вручення адвокату Бійц М. Е. в інтересах кінцевого кредитора;

(9) останній аркуш (не пронумерований) із супровідним листом від 22 грудня 2023 року про скерування апеляційним судом справи № 521/10693/19 до суду першої інстанції;

- згідно з журналом обліку судових та виконавчих документів загальної канцелярії Приморського районного суду міста Одеси поручитель отримав копію постанови апеляційного суду 21 червня 2024 року;

- у межах тридцятиденного строку з моменту отримання копії постанови апеляційного суду - 28 червня 2024 року - поручитель подав касаційну скаргу, до якої приєднав клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження. До цього клопотання додав копії третього тому справи № 521/10693/19 на 54 аркушах разом із внутрішнім описом для Верховного Суду й інших учасників справи.

9. 12 лютого 2025 року адвокат Бійц М. Е. в інтересах кінцевого кредитора сформувала у системі «Електронний суд» заперечення на заяву поручителя про поновлення строку на касаційне оскарження (вх. № 4568/0/220-25 від 13 лютого 2025 року), у якому просила повернути касаційну скаргу поручителю.

Мотивувала так: він брав участь в апеляційному суді та надавав цьому суду пояснення, ознайомлювався з матеріалами справи; мав можливість отримати всю необхідну інформацію про результати судових засідань; міг укласти договір про надання правничої допомоги та забезпечити явку свого представника в судові засідання; знав про розгляд справи апеляційним судом, тому мав можливість у розумний строк отримати інформацію про стан відомого йому судового провадження; поручитель втратив інтерес до розгляду справи, проте це не може бути підставою для поновлення строку на касаційне оскарження; він подав касаційну скаргу після того, як Верховний Суд повернув касаційну скаргу позичальниці; поручитель має на меті ввести суд в оману.

10. 21 лютого 2025 року адвокат Бійц М. Е. в інтересах кінцевого кредитора сформувала у системі «Електронний суд» два додаткові заперечення проти клопотання поручителя про поновлення строку на касаційне оскарження судових рішень (вх. № 5547/0/220-25 і № 5551/0/220-25 від 21 лютого 2025 року). Просила відмовити поручителю у відкритті касаційного провадження. Додала копію листа Одеського апеляційного суду від 18 лютого 2025 року вих. № 01.01-09/10/2025 вх. № ЕП-1311/25 від 18 лютого 2025 року.

Мотивувала так: 21 лютого 2025 року адвокат отримала від апеляційного суду відповідь (лист від 18 лютого 2025 року вих. № 01.01-09/10/2025 вх. № ЕП-1311/25 від 18 лютого 2025 року) на її адвокатський запит, згідно з якою на виконання приписів статті 272 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) апеляційний суд надсилав поручителю копію постанови від 8 листопада 2023 року рекомендованим поштовим відправленням з трекінг-номером 021; поручитель безпідставно вказав, що апеляційний суд не надсилав йому копію оскарженої постанови; за змістом частини першої статті 44 ЦПК України зловживання процесуальними правами не допускається.

11. Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (частина перша статті 390 ЦПК України).

12. Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення(частина друга статті 390 ЦПК України).

13. Оскільки поручитель подав касаційну скаргу 28 червня 2024 року протягом тридцяти днів з дня вручення копії оскарженої постанови (21 червня 2024 року), пропущений строк на касаційне оскарження слід поновити. Згідно з наданими поручителем копіями матеріалів справи у ній відсутні докази отримання ним копії оскарженої постанови.

14. Верховний Суд критично ставиться до заперечень адвоката Бійц М. Е. в інтересах кінцевого кредитора проти клопотання поручителя про поновлення строку на касаційне оскарження. Доданий до цих заперечень лист апеляційного суду від 18 лютого 2025 року не підтверджує, що поручитель отримав поштову кореспонденцію з постановою апеляційного суду за трекінг-номером 021. Інших доказів про отримання поручителем копії постанови апеляційного суду до 21 червня 2024 року адвокат не надала. Доводи про зловживання поручителем на цій стадії процесуальними правами не підтвердила.

15. Одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження) (частина перша статті 394 ЦПК України).

16. Верховний Суд вважає, що є підстави для відкриття касаційного провадження. Касаційна скарга подана з дотриманням вимог статті 392 ЦПК України. У цій скарзі є доводи, які потребують перевірки, щодо передбаченої пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України підстави касаційного оскарження.

Керуючись статтями 260, 261, 389, 390, 394, 395 ЦПК України, Верховний Суд

у х в а л и в :

1. Поновити ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження рішення Приморського районного суду міста Одеси від 15 листопада 2021 року та постанови Одеського апеляційного суду від 8 листопада 2023 року.

2. Відкрити касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду міста Одеси від 15 листопада 2021 року та постанову Одеського апеляційного суду від 8 листопада 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Альянс Фінанс», ОСОБА_3 за участю ОСОБА_1 як третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, про визнання договорів відступлення недійсними.

3. Витребувати із Приморського районного суду міста Одеси цивільну справу № 521/10693/19.

4. Надіслати учасникам справи копії касаційної скарги та доданих до неї матеріалів; роз`яснити їм право подати відзив на касаційну скаргу, який за формою і змістом має відповідати вимогам статті 395 ЦПК України, впродовж десяти днів із дня отримання цієї ухвали.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання й оскарженню не підлягає.

Судді Д. А. Гудима
Є. В. Краснощоков
П. І. Пархоменко