печерський районний суд міста києва
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2025 року Печерський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді - Вовк С. В.,

при секретарі судових засідань - Брачун О. О.,

вирішивши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві заяву ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Міністерство юстиції України, Товариство з обмеженою відповідальністю «ФАКТОРИНГ ФІНАНС», про скасування тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду із заявою, заінтересовані особи: Міністерство юстиції України, Товариство з обмеженою відповідальністю «ФАКТОРИНГ ФІНАНС», про скасування тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України.

Заява обґрунтовувалась тим, що у зв`язку з тим, що від особи ОСОБА_1 , як директора ТОВ «ЄВРОБІЗНЕССТАНДАРТ», укладені зовнішньо економічні договори, вона змушена досить часто виїжджати за межі України у зв`язку з покладеними на неї Статутом та законодавством обов`язками, що потребує проведення перемовин, зустрічей за кордоном, вирішення договірних зобов`язань, у зв`язку з чим вона повинна виїжджати за кордон.

З часу відкриття зведеного виконавчого провадження ОСОБА_1 не ухиляється, а, навпаки, виконує покладений на неї судовим рішенням обов`язок по відшкодуванню коштів. Щомісяця з її заробітної плати стягуються грошові кошти. Інших доходів, крім заробітної плати, у неї немає.

Крім того, ОСОБА_1 не вчиняє дій, які унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення суду, навпаки, зі свого боку вона вчиняє всі дії, спрямовані на виконання зобов`язань перед стягувачами, зокрема, виконує посадові обов`язки, які пов`язані із виїздом за кордон, у зв`язку із чим отримує заробітну плату, що дає змогу надалі виконувати рішення суду в межах виконавчого провадження.

На даний час ОСОБА_1 знаходиться за місцем тимчасового перебування, як тимчасово переміщена особа, не має у власності нерухомого та цінного рухомого цінного майна, на яке можливо накласти стягнення.

ОСОБА_1 зазначає, що не скористувалася можливістю в лютому 2022 року виїхати за кордон, отримати захист будь-якої європейської держави, не змінила громадянство, не залишилась жити закордоном, не робила жодних дій, які б могли стверджувати про ухилення від виконання зобов`язань. Навпаки, після кожної ділової поїздки вона повертається в Україну.

Заявник в судове засідання не з`явилась, повідомлялась належним чином, її представник подав заяву про здійснення розгляду за їх відсутності.

Заінтересовані особи в судове засідання не з`явились, про розгляд повідомлялись належним чином, причини неявки суду не повідомили.

Судом встановлено, що виконавчі провадження відкриті постановою державного виконавця від 02.08.2016 ВП № 51816142 та постановою від 20.05.2016 ВП № 51167699, копії яких направлено боржнику за адресою зазначеною у виконавчому документі. Даною постановою зобов`язано боржника виконати рішення суду та в п`ятиденний термін подати декларацію про доходи та майно боржника фізичної особи.

В ході виконання зведеного виконавчого провадження державним виконавцем постійно вживаються дії направлені на розшук та арешт майна, що належить боржнику.

Постановою про арешт майна боржника від 02.08.2016 арештовано все майно, що належить боржнику.

Постановами про арешт коштів боржника від 04.04.2019 та 22.10.2020 державним виконавцем накладено арешт на кошти боржника, що містяться на рахунках відкритих боржником в банківських установах України. Згідно повідомлень банківських установ, постанови про арешт коштів прийняті до виконання, однак кошти для їх виконання відсутні.

Згідно інформації, що розміщена на сайті Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку, боржник серед власників цінних паперів не значиться. Згідно інформації з Державного земельного кадастру земельні ділянки на праві власності за боржником відсутні.

Згідно повідомлень обласних управлінь Держпраці боржник не є власником будь-яких технологічних транспортних засобів. Згідно повідомлень обласних управлінь Держпродспоживслужби (Держсільгоспінспекція України) боржник не має зареєстрованих тракторів, самохідних шасі, самохідних сільськогосподарських, дорожньо-будівельних і меліоративних машин, сільськогосподарської техніки, інших механізмів.

Згідно наданої у відповідності до Порядку взаємодії Міністерства внутрішніх справ України, Національної поліції України та органів і осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ та Міністерства юстиції України від 30.01.2018 за №64/261/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.02.2018 за №140/31592, інформації на електронний запит державного виконавця за боржником зареєстровано транспортний засіб: TOYOTA, реєстраційний номер НОМЕР_1 , VIN/ номер шасі (кузова, рами): НОМЕР_2 . З огляду на те, що встановити місцезнаходження транспортного засобу не виявляється можливим, державним виконавцем прийнято постанову про розшук майна боржника від 16.11.2020.

Станом на теперішній час транспортний засіб не розшукано, правочинів щодо нього не вчинялося, боржник не повідомляє про дійсне місце знаходження автомобіля, що унеможливлює часткове погашення боргу.

Згідно інформації з Державної податкової служби, боржник є директором ТОВ «КОНСУЛЬТАЦІЙНО-ТОРГІВЕЛЬНИЙ БУДИНОК «ЄВРОБІЗНЕССТАНДАКРТ» . Постановою про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника від 12.04.2017 звернуто стягнення у розмірі 20% на заробітну плату боржника. Із загальної суми боргу, яка становить 43 354 941,60 грн. погашено 64 717, 64 грн.

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо суб`єкта, за боржником зареєстровано нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1 , яка на сьогоднішній день є тимчасово окупованою територією не підконтрольною Україні.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 27 березня 2024 року, залишеною без змін постановою Київського апеляційного суду від 27 січня 2025 року, тимчасово обмежено ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України без вилучення паспорту, до моменту повного виконання виконавчого листа № 242/113/15-ц виданого 14.06.2016 Приазовським районним судом Запорізької області та ухвали Шевченківського районного суду міста Києва від 14.10.2014 у справі 761/27453/14-ц ( зведене виконавче провадження № 52912678).

Відповідно до частин першої-третьої, п`ятої статті 441 ЦПК України тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення або рішення інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом.

Тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України застосовується в порядку, визначеному цим Кодексом для забезпечення позову, із особливостями, визначеними цією статтею.

Суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), якщо така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним рішенням, на строк до виконання зобов`язань за рішенням, що виконується у виконавчому провадженні.

Суд може скасувати тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України за вмотивованою заявою боржника.

Відповідно до статті 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Статтею 313 ЦК України передбачено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом.

Згідно зі статтею 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадках, коли він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом, - до виконання зобов`язань або сплати заборгованості зі сплати аліментів.

Статтею 2 Протоколу 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, в межах цієї території має право на свободу пересування і свободу вибору місця проживання.

Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включаючи своєю власну.

На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Права, викладені в пункті 1, також можуть у певних місцевостях підлягати обмеженням, що встановлені згідно із законом і виправдані суспільними інтересами в демократичному суспільстві.

Передбачені у законі обмеження є заходами, які покладаються на боржника з метою заклику до його правосвідомості, якщо останній ухиляється від виконання свого обов`язку, або ж переслідують пасивне та незаборонене примушування боржника до вчинення ним активних дій щоб якнайскоріше задовольнити інтереси кредитора та позбутися обмежувальних заходів.

Отже, тимчасове обмеження боржника в праві виїзду за межі України є винятковим заходом обмеження особистої свободи фізичної особи, який застосовується лише за наявності достатніх підстав вважати, що така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним судовим рішенням, має намір вибути за межі України з метою невиконання цього рішення.

У справі «Гочев проти Болгарії» Європейський Суд підсумував принципи, що відносяться до оцінки необхідності заходів, яке обмежують свободу пересування наступним чином:

У відношенні пропорційності обмеження, встановленого у зв`язку з неоплаченими боргами, Європейський Суд у пункті 49 цього рішення зазначив, що таке обмеження є виправданим лише остільки, оскільки сприяє досягненню переслідуваної мети гарантування повернення вказаних боргів (див. рішення Європейського Суду від 13 листопада 2003 року за справою «Напияло проти Хорватії» (Napijalo v. Croatia), скарга N 66485/01, §§ 78 - 82).

Окрім того, навіть якщо міра, що обмежує свободу пересування особи є початково обґрунтованою, вона може стати неспіврозмірною й порушити права особи, якщо автоматично продовжується протягом тривалого часу (див. рішення Європейського Суду за справою «Луордо проти Італії » (Luordo v. Italy), скарга N 32190/96, § 96, ECHR 2003-IX), рішення Європейського Суду за справою «Фельдеш та Фельдешне Хайлік проти Угорщини» (Foldes and Foldesne Hajlik v. Hungary), скарга N 41463/02, § 35, ECHR 2006, рішення Європейського Суду за справою «Рінер проти Болгарії», § 121).

Надалі у пункті 50 вказаного рішення Європейський Суд з прав людини підкреслив, що у будь-якому випадку влада країни зобов`язана забезпечити те, що порушення права особи залишати його або її країну було від самого початку і протягом всієї тривалості - виправданим та пропорційним за будь-яких обставин.

Влада не може продовжувати на довготривалі строки заходи, що обмежують свободу пересування особи без регулярної перевірки їх обґрунтованості (див. згадуване вище рішення європейського Суду за справою «Рінер проти Болгарії», § 124 і згадуване вище рішення Європейського Суду "Фельдеш и Фельдешне Хайлик против Венгрии", § 35). Така перевірка має, як правило, проводитися судами принаймні, в останній інстанції, оскільки вони забезпечують найкращі гарантії незалежності, неупередженості й законності процедури (див. Рішення Європейського Суду від 25 січня 2007 г. за справою «Сіссаніс проти Румунії»), скарга № 23468/02, § 70).

Охоплення судової перевірки має дозволити суду взяти до уваги всі фактори, що відносяться до справи, включаючи ті, що стосуються співмірності обмежувального заходу (див. з необхідним змінами Рішення Європейського Суду від 23 червня 1981 р. за справою «Ле Конт, Ван Лейвен і Де Мейере проти Бельгії» (Le Compte, Van Leuven and De Meyere v. Belgium), Series A, N 43, § 60)...».

Тобто, застосовуючи статтю 2 Протоколу 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, які є джерелом права в Україні, суд зобов`язаний забезпечити, щоб порушення права особи залишати країну було виправданим та пропорційним за будь-яких обставин.

Під час розгляду заяви про скасування тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України судом встановлено, що боржник систематично здійснює добровільне часткове погашення заборгованості, що стягується в межах виконавчого провадження, тобто відсутні підстави стверджувати про ухилення від виконання зобов`язань, покладених на нього відповідним судовим рішенням.

Крім того, ані стягувачем, ані виконавцем не надано доказів того, що ОСОБА_1 має змогу та намір вибути за межі України з метою невиконання судового рішення.

Зважаючи на викладене, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для існування такого заходу обмеження особистої свободи фізичної особи, як обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України.

Відповідно до вимог ст.ст. 3, 8, 9, 21, 30, 129, 129-1 Конституції України, ст.ст. 1-23, 353, 441 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

УХВАЛИВ:

Заяву ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Міністерство юстиції України, Товариство з обмеженою відповідальністю «ФАКТОРИНГ ФІНАНС», про скасування тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України - задовольнити.

Скасувати тимчасове обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України, встановлене на підставі ухвали Печерського районного суду міста Києва від 27 березня 2024 року у справі № 757/13139/24-ц.

Апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий С. В. Вовк