ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1420/25 Справа № 211/5469/24 Суддя у 1-й інстанції - Сарат Н.О. Суддя у 2-й інстанції - Корчиста О. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2025 року Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Корчистої О.І.

суддів: Бондар Я.М., Зубакової В.П.,

за участю секретаря Черняєвої С.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дніпровського апеляційного суду в м. Кривий Ріг Дніпропетровської області цивільну справу №211/5469/24 за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «ДТЕК Дніпровські електромережі», третя особа ОСОБА_2 , про захист прав споживачів та відновлення становища, яке існувало до порушення,

за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «ДТЕК Дніпровські електромережі»,

на рішення Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 01 жовтня 2024 року,

встановив:

У серпні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до АТ «ДТЕК Дніпровські електромережі», третя особа ОСОБА_2 , про захист прав споживачів та відновлення становища, яке існувало до порушення.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що з 07 березня 1997 року він та ОСОБА_2 перебували у шлюбі. В період шлюбу в них народилося два сина - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Перебуваючи в шлюбі, вони за спільні кошти, придбали квартиру у АДРЕСА_1 , загальна площа якої складає 49,8 кв. м, житловою площею 28,7 кв.м., право власності на яку, було зареєстровано за ОСОБА_2 .

Отримавши право власності ОСОБА_2 , діючи в інтересах сім`ї, уклала договір з АТ «ДТЕК Дніпровські електромережі» на електропостачання електричної енергії в їхню квартиру, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 . Проживаючи в квартирі, вони сплачували грошові кошти за постачання електричної енергії, яку постачали. Кількість електроенергії, яку вони отримували, велася на лічильнику по обліку електроенергії. Електричні мережі в квартирі були проведені під час будівництва будинку та були введені в експлуатацію під час введення в експлуатацію будинку. Заборгованості по оплаті електричної енергії у них ніколи не було.

Таким чином, договірні відносини по постачанню електричної енергії в квартиру, які уклала ОСОБА_2 , яка діяла в інтересах подружжя, також підпадають під дію ЗУ «Про захист прав споживачів».

Вказує, що сімейне життя не склалось, фактично шлюбні відносини припинилися в квітні 2020 року, з того часу не вели сумісного господарства, права та обов`язки, притаманні подружжю також припинилися, та між ними склались неприязні відносини, у зв`язку з чим рішенням Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 27 жовтня 2022 року шлюб між ними був розірваний.

На початку 2022 року, ОСОБА_2 разом із молодшим сином виїхала до Польщі. Перед тим як виїхати до Польщі, вона, не повідомивши позивача, на ґрунті неприязних стосунків, для того щоб нашкодити йому, пішла до відповідних установ, які надають комунальні послуги, та написала заяву про припинення газо-, водо- та світло постачання на час знаходження її за кордоном.

Позивач залишився в Україні та намагався проживати в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , але не зміг у зв`язку з тим, що таке проживання не можливо назвати «людським», як можливо проживати в квартирі, в якій не має електрики, води та газу.

ОСОБА_1 неодноразово звертався до ОСОБА_2 , щодо написання заяв стосовно відновлення постачання газу, води та електричної енергії, але вона відмовлялась це робити, вважаючи, що таким чином «висилить його з квартири», створюючи нестерпні умови для проживання.

Він також звертався до організацій, з якими ОСОБА_2 уклала договори на газо-, водо- та електропостачання, але йому казали, що він, за документами не є ні власником, ні співвласником квартири.

Рішенням Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 13 березня 2024 року по справі № 211/3470/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна, набутого в шлюбі. Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 на праві спільної сумісної власності подружжя.

Не погодившись із рішенням Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області по справі № 211/3470/23, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу до Дніпровського апеляційного суду.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 25 червня 2024 року по справі №211/3470/23 апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення першої інстанції залишено без змін.

Позивач звернувся до державного реєстратора для того, щоб зареєструвати за собою право власності на 1/2 частину вищевказаної квартири. Дана обставина підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав, згідно якого, за ОСОБА_1 зареєстровано право спільної часткової власності в розмірі 1/2 частки на квартиру в АДРЕСА_1 , загальною площею 49.8 кв.м., житловою площею 28.7 кв.м.

На підставі права спільної часткової власності на 1/2 частки зазначеної квартири, він звернувся до АТ «Криворіжгаз» для відновлення газопостачання, КП «Кривбасводоканал» для відновлення водопостачання, які відновили надання послуг.

Але, коли він звернувся до АТ «ДТЕК Дніпровські електромережі» із заявою про поновлення електропостачання до квартири АДРЕСА_2 , йому відмовили, вказуючи, що на поновлення послуг потрібна згода другого співвласника, тобто, ОСОБА_2 .

Просив суд: визнати протиправними дії АТ «ДТЕК Дніпровські електромережі» щодо відмови поновлення електропостачання до квартири в АДРЕСА_1 , співвласником 1/2 частини якої є ОСОБА_1 та зобов`язати АТ «ДТЕК Дніпровські електромережі» поновити послуги електропостачання до квартири в АДРЕСА_1 , співвласником 1/2 частини якої є ОСОБА_1 .

Рішенням Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 01 жовтня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено. Визнано протиправними дії АТ «ДТЕК Дніпровські електромережі» щодо відмови поновлення електропостачання до квартири в АДРЕСА_1 , співвласником 1/2 частини якої є ОСОБА_1 . Зобов`язано АТ «ДТЕК Дніпровські електромережі» поновити послуги електропостачання до квартири в АДРЕСА_1 , співвласником 1/2 частини якої є ОСОБА_1 . Стягнуто з АТ «ДТЕК Дніпровські електромережі» на користь ОСОБА_1 , витрати на правову допомогу в сумі 6 000 гривень. Стягнуто з АТ «ДТЕК Дніпровські електромережі» до спеціального фонду Державного бюджету України судовий збір в сумі 1 211,20 гривень.

В апеляційній скарзі АТ «ДТЕК Дніпровські електромережі» просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги АТ «ДТЕК Дніпровські електромережі» вказує на порушення судом першої інстанції норм матеріального права. Крім того зазначає, що за адресою: АДРЕСА_1 вже укладено договір про користування електричною енергією від 02.10.2017 року №2333099, який є чинним, жодною зі сторін не було ініційовано його розірвання. У розумінні ст. 358 ЦК не може бути укладено договір на інше ім`я за адресою: АДРЕСА_1 без згоди ОСОБА_2 .

Наголошує на тому, що в досудовому порядку позивач звертався до відповідача з заявою про укладення з ним договору. Але, заява щодо відновлення електропостачання від позивача в досудовому порядку до відповідача не надходила.

Таким чином, позивач не позбавлений можливості скористатися своїм правом на виділ у натурі частини із спільного майна, визначити порядок користування та укласти окремий договір про надання послуг з розподілу електричної енергії. Укладення декількох договорів про постачання електричної енергії щодо однієї і тієї самої електроустановки не передбачено діючим законодавством.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, за наступних підстав.

Відповідно частин 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно ст. 13 і 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Таким вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає в повній мірі.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено письмовими доказами, які містяться в матеріалах справи, згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно ОСОБА_1 з 29.07.2024, є співвласником частини квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

02.10.2017 між ОСОБА_2 і відповідачем укладено договір про користування електричною енергією.

24.04.2024 на підставі заяви споживача ОСОБА_2 про відключення, представниками АТ «ДТЕК Дніпровські електромережі» було здійснено припинення послуги електропостачання помешкання за адресою: АДРЕСА_1 . Після звернення повторно, 18.07.2024 було здійснено відключення помешкання від послуги електропостачання в РЩ будинку.

ОСОБА_1 звернувся до АТ «ДТЕК Дніпровські електромережі» із заявою про поновлення електропостачання до квартири АДРЕСА_2 , йому відмовили, вказуючи, що на поновлення послуг потрібна згода другого співвласника, тобто ОСОБА_2 .

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що не допускається відмова в приєднанні електроустановок замовника до системи передачі або системи розподілу та відмова у приєднанні електроустановок замовника до системи передачі або системи розподілу з підстав, не передбачених цим Законом.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції та розглянувши доводи апеляційної скарги, виходить з наступного.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України закріплено положення про те, що громадяни, які мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей.

Відповідно до частини першої статті 405 ЦК України та частини першої статті 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Відповідно статті 395 ЦК України речовими правами на чуже майно є: 1) право володіння; 2) право користування (сервітут); 3) право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис); 4) право забудови земельної ділянки (суперфіцій). Законом можуть бути встановлені інші речові права на чуже майно.

Згідно статті 396 ЦК України особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу.

Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ від 24 листопада 1986 року у справі «Gillow v. the U.K.»), так і на наймача (рішення ЄСПЛ від 18 лютого 1999 року у справі «Larkos v. Cyprus»).

Судом установлено, що відповідно витягу з Державного реєстру речових прав за ОСОБА_1 зареєстровано право спільної часткової власності в розмірі 1/2 частки на квартиру в АДРЕСА_1 , загальною площею 49.8 кв.м., житловою площею 28.7 кв.м.

Тобто ОСОБА_1 має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування зазначеною квартирою, у тому числі і від її співвласника ОСОБА_2 (положення статті 391 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 382 ЦК України квартирою є ізольоване помешкання в житловому будинку, призначене та придатне для постійного у ньому проживання.

Відповідно частини першої статті 50 ЖК України жиле приміщення, що надається громадянам для проживання, має бути благоустроєним стосовно до умов даного населеного пункту, відповідати встановленим санітарним і технічних вимогам.

За змістом пункту 5 частини 1 статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.

Комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами (п. 2 ч. 1 статті 5 зазначеного Закону).

Згідно з пунктами 1, 4 частини 1 статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач має право одержувати своєчасно та належної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством і умовами укладених договорів; на усунення протягом строку, встановленого договорами про надання житлово-комунальних послуг або законодавством, виявлених недоліків у наданні житлово-комунальних послуг.

Обов`язковість забезпечення електропостачання в житлових будинках та житлових приміщеннях передбачена державними будівельними нормами - ДБН В.2.2-15:2019 «Житлові будинки. Основні положення», затвердженими наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 26 березня 2019 року № 87, та ДБН В.2.5-23:2010 «Проектування електрообладнання об`єктів цивільного призначення», затверджені наказом Міністерства регіонального розвитку та будівництва України від 15 лютого 2010 року.

Таким чином, забезпечення електропостачання у житлових приміщеннях - це необхідна складова належних умов проживання у житловому приміщенні. Припинення електропостачання у житлове приміщення суттєво погіршує умови проживання та перебування у ньому.

Суд першої інстанції вірно врахував, що ані ЖК України, ані Закон України «Про житлово-комунальні послуги» не пов`язують право користувача житлового приміщення отримувати комунальні послуги з укладенням цим користувачем договору з надавачем комунальних послуг.

Статтею 162 ЖК України передбачено, що користувач житлового приміщення має вносити плату за комунальні послуги, які використовує, однак, не повинен укладати окремі договори.

Більш того, законодавство про надання комунальних послуг, зокрема, послуг електропостачання, не передбачає можливості укладення окремого договору про надання комунальних послуг з користувачем житлового приміщення , що належить на праві власності іншій особі.

Водночас, відсутність договору про надання комунальних послуг з користувачем житлового приміщення, власником якого є інша особа, не позбавляє користувача житлового приміщення права на отримання комунальних послуг, зокрема послуг електропостачання.

Відтак, право на отримання комунальних послуг є нерозривно пов`язане від права користування житловим приміщенням і таке не вимагає будь-якого додаткового оформлення.

Хоч у частині першій статті 26 Закону України «Про електроенергетику» й передбачено, що споживання енергії можливе лише на підставі договору з постачальником, проте відповідно до пункту 1 частини 1 статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг.

Такому праву прямо відповідає обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для позбавлення користувача житлового приміщення права отримувати комунальні послуги.

Зазначений правовий висновок відповідає висновку, викладеному у постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина друга статті 13 ЦК України).

Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України).

Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року № 2-р(II)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України та вказано, що «оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука «а також зловживання правом в інших формах», що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною)».

Суди не можуть виходити лише з наявності в особи певного права, але, мають перевірити добросовісність його здійснення, зокрема, причину та мету дій особи в межах наданого їй права, усвідомлення особою, яка здійснює право, того, що таким чином порушуються та обмежуються права та законні інтереси інших осіб, тощо.

Відповідно до частин 4, 5 статті 319 ЦК України власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі.

Суди попередніх інстанцій на наведені норми права уваги не звернули, не надали оцінку доводам позивача про недобросовісність дій ОСОБА_2 щодо подання заяви на відключення квартири від електропостачання, не перевірили причини подання ОСОБА_2 такої заяви, не врахували порушення таким чином прав позивача, який правомірно користується цим майном та має право на належні умови проживання і отримання комунальних послуг в силу Закону України «Про житлово-комунальні послуги» та те, що такі дії відповідача свідчать про намір створити для позивача умови задля виселення його із цієї квартири.

Крім того, у матеріалах справи відсутні будь-які претензії АТ «ДТЕК Дніпровські електромережі» з приводу існування заборгованості з оплати комунальних послуг. Відключення квартири, в якій проживає позивач, відбулося на підставі заяви ОСОБА_2 , а не постачальником послуг у зв`язку із наявністю заборгованості.

Таким чином, колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 про визнання протиправними дій АТ «ДТЕК Дніпровські електромережі» щодо відмови поновлення електропостачання та зобов`язання АТ «ДТЕК Дніпровські електромережі» поновити електропостачання у квартирі АДРЕСА_2 .

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, якими з`ясовані обставини справи, доводи сторін перевірені, їм дана належна оцінка, а доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів, пов`язані з незгодою з судовим рішенням, що не є підставою для задоволення апеляційної скарги.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року; SERYVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909|04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Згідно зі статтею 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що постановлене у справі рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування за наведеними у скарзі доводами колегія суддів апеляційного суду не вбачає.

Відповідно підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «ДТЕК Дніпровські електромережі» залишити без задоволення.

Рішення Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 01 жовтня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту безпосередньо до Верховного Суду.

Судді:

Повне судове рішення складено 14 травня 2025 року.

Головуючий суддя: О.І.Корчиста