Справа № 286/4685/24
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 травня 2025 року м. Овруч

Овруцький районний суд Житомирської області в складі:

головуючого судді Гришковець А. Л.

з секретарем Павленко Л. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Овручі справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів , -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду та просить стягнути з відповідача на його користь заборгованість за договором позики від 10.06.2023 у розмірі 80 000 доларів США, а також судовий збір в сумі 15 140 грн. 00 коп., мотивуючи тим, що 10.06.2024 між ним та відповідачем ОСОБА_2 було підписано договір позики, згідно якого він передав, а відповідач прийняв у власність 80 000 доларів США. Вказані кошти ОСОБА_2 отримав, що підтверджується проставленням його підпису на договорі. На день звернення до суду борг не повернуто. Положеннями п. п. 5-6 договору визначено, що у разі коли позичальник не поверне позику у встановлений термін, позикодавець має право стягнути заборгованість у беззаперечному порядку. Сума позики вважається повернутою у момент передачі позикодавцю грошей готівкою, або за домовленістю сторін зарахування грошової суми, що займалася, на його банківський рахунок.

Грошові кошти готівкою не передавалися та на банківський рахунок не перераховувалися (можливо за домовленості, а її немає), а тому він хоче звернутися до суду.

Відзиву на позовну заяву відповідачем не надано.

Сторони в судове засідання не з`явилися, не повідомивши про причини неявки, хоча своєчасно та належним чином повідомлялися судом про час та місце розгляду справи, однак поштові повідомлення повернулися на адресу суду з відміткою «Адресат відсутній за вказаною адресою». При цьому, сторонами подано заяви про розгляд справи без їх участі. Позивач позовні вимоги підтримує, а відповідач їх визнає. Однак, заява відповідача від 22.04.2025 не містить підпису та відповідно не може бути прийнята судом.

Ухвалою Овруцького районного суду від 08.05.2025 у даній справі в задоволенні заяви ОСОБА_3 , в інтересах якої діє адвокат Манжос Анжела Володимирівна, про залучення до участі у справі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, було відмовлено, оскільки у вказаній справі було закрито підготовче провадження та справу було призначено до судового розгляду по суті, поновлення підготовчого судового засідання законом не передбачено. Заява ОСОБА_3 , в інтересах якої діє адвокат Манжос Анжела Володимирівна, про залучення до участі у справі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, мотивована тим, що рішення у даній справі може вплинути на права та обов`язки останньої. Так, заочним рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21.09.2023 у справі № 369/10222/23 було задоволено позов ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики та з відповідачки на корить позивача стягнуто грошові кошти у сумі 5485290 гривень та судовий збір у розмірі 13420 гривень.

Однак, ОСОБА_3 є громадянкою РФ, з ОСОБА_5 ніколи знайома не була, позику у сумі 150000 доларів США від нього ніколи не отримувала та, відповідно, жодного договору не підписувала, розписки про отримання позики не видавала. Про розгляд справи у Києво-Святошинському районному суді Київської області вона нічого не знала, судові повістки та рішення суду не отримувала. Про наявність цього заочного рішення суду ОСОБА_3 дізналась випадково після того, як на його виконання приватним виконавцем були здійснені примусові виконавчі дії щодо позбавлення її права власності на належні їй дві квартири, що знаходяться у с. Фонтанка Одеської області.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 30.08.2024 заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21.09.2023 у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики скасовано, а ухвалою від 25.02.2025 цю цивільну справу №369/10222/23 передано для розгляду за підсудністю до Комінтернівського районного суду Одеської області.

Подана ОСОБА_5 до Києво-Святошинського районного суду Київської області позовна заява та додані до неї документи за змістом тексту та його формою, крім зазначеної у них інформації про особу позивача та позикодавця, повністю збігаються з аналогічними документами, що раніше були подані іншою особою до Таращанського районного суду Київської області.

Ухвалою Таращанського районного суду Київської області від 22.05.2023 у справі №379/611/23 ця позовна заява була залишена без розгляду, оскільки всупереч вимогам ЦПК України у позовній заяві позивач не зазначив число, місяць та рік народження відповідачки, її зареєстроване місце проживання чи перебування, а надані матеріали справи цієї інформації не містять.

Вироком Дарницького районного суду міста Києва від 24.12.2024 у кримінальній справі №753/4583/21 ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , вже визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 4 ст. 27, ч. 4 ст. 369 КК України (закінченому замаху на підбурювання до надання неправомірної вигоди службовій особі, яка займає особливо відповідальне становище за вчинення службовою особою в інтересах того, хто надає таку вигоду, дій з використанням наданого їй службового становища, вчиненому за попередньою змовою групою осіб), та йому призначено покарання у виді позбавлення волі на строк п`ять років, без конфіскації майна. Проте, цей вирок суду першої інстанції оскаржений в апеляційному порядку та, таким чином, законної сили ще не набув.

Суд, дослідивши в судовому засіданні письмові докази, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Положеннями ст. 1047 ЦК України передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, або інший документ, який є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Договір позики вважається укладеним з моменту здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості, тобто в даному випадку з моменту передання грошей (п.2 ч.1 ст.1046 ЦК).

Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій ст.640 ЦК. Так, відповідно до ст. 640 ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Частиною 1 ст. 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Крім того, згідно ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.01.2019 у справі № 464/3790/16-ц, а також у постанові від 27.11.2019 № 752/19567/14-ц, Верховний Суд вказав, що «досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов».

В постанові від 07.06.2023 у справі №522/19653/21 Верховний Суд звернув увагу, що Верховний Суд України, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, Верховний Суд, Велика Палата Верховного Суду тривалий час неодноразово наголошували на тому, що, досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки.

Це, зокрема, постанови Верховного Суду України: від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, від 24 лютого 2016 року у справі № 6-50цс16, від 18 січня 2017 року у справі № 6-2789цс16; постанови Великої Палати Верховного Суду: від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16, провадження № 14-465цс18, від 03 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16, провадження № 14-360цс19; постанови Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 25 липня 2018 року у справі № 308/3824/16, провадження № 61-24543св18, від 26 квітня 2022 року у справі № 753/1349/20, провадження № 61-14052св21 та багато інших.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу за позикою кредитор повинен підтвердити своє право вимагати від боржника виконання боргового зобов`язання. Для цього з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики, і його умови.

Такі правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17, Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 569/1646/14-ц (провадження № 61-5020св18), від 14 квітня 2020 року у справі № 628/3909/15 (провадження № 61-42915св18) та від 21 липня 2021 року у справі № 758/2418/17 (провадження № 61-9694св20).

Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії (частина другої статті 640 ЦК України.

Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або речей, у разі відсутності цієї істотної умови договір вважається неукладеним. Сам по собі факт підписання сторонами тексту договору без передання грошей або речей не породжує у майбутнього позичальника обов`язку повернути обумовлену угодою суму грошей або кількість визначених родовими ознаками речей.

Таким чином, факт отримання позичальником грошових коштів, момент їх отримання (як певний проміжок часу) є обов`язковою та істотною умовою договору позики, яку повинен встановити суд у справах цієї категорії.

У разі встановлення факту неотримання позичальником грошей або речей від позикодавця договір позики вважається неукладеним.

Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі № 629/5364/13-ц (провадження № 61-22477св18), від 26 лютого 2020 року у справі № 205/5292/15-ц (провадження № 61-3741св19), від 26 червня 2024 року у справі № 758/5328/22 (провадження № 61-3560св24), від 27.11.2024 у справі № 5/3127/22.

Таким чином, саме в обов`язок позивача входить довести не лише факт підписання договору, а і факт передачі грошей. Тобто, судова практика зі спірних правовідносин є сталою і незмінною.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 листопада 2023 року у справі № 513/879/19 (провадження № 14-49цс22) зазначено, що за змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання або оспорювання. Перелік способів захисту, визначений у частині другій статті 16 ЦК України, не є вичерпним. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац дванадцятий частини другої вказаної статті).

Згідно з принципом процесуальної економії штучне подвоєння судового процесу (тобто вирішення одного спору у декількох судових справах в одній чи декількох судових юрисдикціях) є неприпустимим. Вирішення справи у суді в одному судовому процесі має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту.

Подібні правові висновки викладено також в постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18.

Відповідно до ч.ч.1-3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, визначених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтями 76 і 81 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

В ст.89 ЦПК України законодавець закріпив, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Судом встановлено, що позивачем на обгрунтування своїх вимог подано лише копію договору позики від 10.06.2023 між ним, позикодавцем ОСОБА_1 та позичальником ОСОБА_2 (а. с. 4). Відповідно до умов вказаного договору (п.1) позикодавець передає, а позичальник приймає у власність 80 000 доларів США. Факт отримання позики підтверджується підписанням цього договору. Позикодавець має право отримання від позичальника відсотків від суми позики у вигляді 5% річних. Позика, а також відсотки позичальник зобов`язується повернути позикодавцю готівкою у строк до 10 грудня 2024 року (п.2). Згідно п.2.2. після повернення всієї суми позики позичальник повинен повернути позичальнику договір з позначкою про отримання грошей від позичальника. У випадку, якщо відповідний спір не можливо вирішити шляхом переговорів, він вирішується в судовому порядку (п.3).

Суд відмічає, що позов подано до суду 20.12.2024, тобто через 10 днів після настання строку повернення позики, сторони в жодне судове засідання не з`явилися, судові повістки жодного разу не отримали, подані ними суду заяви про розгляд справи без їх участі та визнання позову відповідачем на минулі засідання містять різні підписи, які не відповідають підписам у договорі позики від 10.06.2023. При цьому, з огляду на подані заяви відповідачем відсутні докази вжиття позивачем заходів щодо вирішення питання повернення коштів шляхом переговорів, що передбачено п.2.2. договору. Тобто, не надано будь-яких доказів на підтвердження факту виникнення спору між сторонами, що є передумовою звернення до суду (п.3).

Крім того, слід звернути увагу, що п.1, п.п1.1. передбачають, що позикодавець передає, а позичальник приймає у власність 80 000 доларів США. Факт отримання позики підтверджується підписанням цього договору. Однак, зважаючи на різницю в підписах, факт отримання позики, момент отримання коштів не є підтвердженими належним чином. Тобто, зі змісту вказаного договору не можливо встановити справжню правову природу його укладення, що узгоджується з вищевказаними правовими висновками Верховного Суду. Будь-яких інших доказів на підтвердження спірних правовідносин позивачем не надано, а відтак вказана копія договору позики не є достовірним доказом в розумінні положень ст. 79 ЦПК України.

Відтак, за встановлених обставин та визначеного правового врегулювання, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Судовий збір позивачем сплачено в сумі 15 140 грн. 00 коп. в дохід держави.

Керуючись ст.ст.12, 13, 81, 141, 245, 263-265, 268 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ), який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , до ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ), який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , про стягнення грошових коштів, відмовити.

На рішення суду до Житомирського апеляційного суду може бути подана апеляційна скарга протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя: А. Л. Гришковець Повний текст рішення виготовлено 20.05.2025.