ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2025 року

м. Київ

справа № 761/9585/23

провадження № 61-8394св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Петрова Є. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Шевченківська районна в м. Києві державна адміністрація,

третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації,

розглянув у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_1 , який діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_2 , на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 19 жовтня 2023 року під головуванням судді Притули Н. Г. та постанову Київського апеляційного суду від 22 квітня 2024 року у складі колегії суддів: Березовенко Р. В., Лапчевської О. Ф., Мостової Г. І. у справі за позовом ОСОБА_1 , який діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_2 , до Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації, третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації, про визнання права користування,

ВСТАНОВИВ

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2023 року ОСОБА_1 , який діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_2 , звернувся до суду з позовом до Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації, третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації, в якому просив:

- визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право користування житловою кімнатою площею 25,6 кв. м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Позов обґрунтовував тим, що ОСОБА_1 з 1997 року по день звернення до суду з позовом проживає за адресою: АДРЕСА_1 , несе витрати по її утриманню, сплачує житлово-комунальні послуги. Разом з позивачем у кімнаті проживають та зареєстровані члени його сім`ї.

Позивач у кімнату був вселений на підставі ордеру та договору оренди (найму) житлового приміщення, однак ордер ним втрачено.

26 серпня 2011 року між ДП «Екос» та ДП «Інфо-Мережа» (працівником якого був позивач) укладено договір № 38 оренди (найму) житлового приміщення Житлового управління «Південне» дочірнього підприємства «Екос» компанії «Київміськбуд».

Відповідно до пункту 2.1 зазначеного договору, позивача заселено в житлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 25,6 кв. м на підставі листа-клопотання та ордера на жиле приміщення.

Проте, вищезазначений договір, не був першою угодою на підставі якої позивачу надано житлове приміщення. Усі договори після 1998 року укладались періодично з ним (раз у рік, або раз у два, три роки) із зазначенням про поселення на підставі ордера на жиле приміщення.

Житловий будинок за вищезазначеною адресою належав компанії ПАТ ХК «Київміськбуд», однак з часом його прийнято на баланс житлового фонду комунальної власності територіальних громад м. Києва та передано до сфери управління районних в м. Києві державних адміністрацій.

Архівний відділ Печерської районної в м. Києві державної адміністрації повідомив позивача, що підприємство ДП «Екос» ПАТ ХК «Київміськбуд» документи на зберігання не передавало, а тому позивач не має можливості отримати копію ордера на вселення до житлового приміщення.

Оскільки Шевченківська районна в м. Києві державна адміністрація стверджує, що ОСОБА_1 ордер на кв. АДРЕСА_1 не видавався, позивач звернувся до суду з метою визнання його права на користування відповідним житлом, адже єдиною підставою для вселення в жиле приміщення згідно статті 58 ЖК України є ордер, який видається лише на вільне приміщення.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Шевченківський районний суд м. Києва рішенням від 19 жовтня 2023 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 22 квітня 2024 року, відмовив у задоволенні позову.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову місцевий суд, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції виходив з того, що позивачем не надано достатніх доказів на підтвердження порушення його прав відповідачем, який немає будь-яких претензій на даний час щодо проживання ОСОБА_1 та його сина у кв. АДРЕСА_1 .

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги

У червні 2024 року ОСОБА_1 , який діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_2 , надіслав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 19 жовтня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 22 квітня 2024 року, в якій просив скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Підставами касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 02 серпня 2023 року у справі № 464/2311/21, від 25 липня 2023 року у справі № 761/15293/21 та постанові Верховного Суду України від 13 квітня 2016 року у справі № 6-2981цс15 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційна скарга мотивована тим, що рішеннями судів першої та апеляційної інстанції помилково встановлені обставини, які потім позивач буде позбавлений можливості спростувати при розгляді іншої справи. Інша судова справа буде пов`язана з реалізацією права позивача на приватизацію займаної кімнати з врахуванням втраченого ордера на житлове приміщення.

Також судами при розгляді справи не було взято до уваги, що заявник звернувся до суду не за захистом порушеного права, а за захистом невизнаного права в порядку частини першої статті 4 ЦПК України.

Відзив на касаційну скаргу іншими учасниками справи не подано

Рух справи в суді касаційної інстанції

Верховний Суд ухвалою від 31 липня 2024 року відкрив касаційне провадження у цій справі та витребував справу із Шевченківського районного суду м. Києва.

14 серпня 2024 року цивільна справа № 761/9585/23 надійшла до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи

Судами встановлено, що ОСОБА_1 та його син ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживають в кв. АДРЕСА_1 та займають кімнату площею 25,6 кв. м.

Позивач зареєстрований у квартирі з 03 вересня 2013 року, а його син зареєстрований у вказаній квартирі з 01 березня 2018 року.

На підтвердження правомірності проживання у кімнаті позивач надав суду копію договору № 38 оренди (найму) житлового приміщення Житлового управління «Південне» дочірнього підприємства «Екос» укладеного 26 серпня 2011 року між дочірнім підприємством «Екос» та ДП «Інфо-Мережа» за умовами якого в кв. АДРЕСА_1 мав проживати ОСОБА_1 в період з 01 липня 2011 року по 31 грудня 2011 року.

ОСОБА_1 сплачує за житлово-комунальні послуги, які надаються в кв. АДРЕСА_1 , що підтверджується копіями квитанцій.

В судовому засіданні свідки ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 підтвердили факт проживання ОСОБА_1 у кв. АДРЕСА_1 з кінця 90-х років.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до положень частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та іншими міжнародно-правовими документами про права людини закріплено право на повагу до житла.

Право на житло, зокрема право користування житлом, підпадає під сферу охорони статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Тому закріплені зазначеними статтями умови втручання у це право підлягають застосуванню національними судами при вирішенні спорів про позбавлення права користування житлом та виселення.

Поняття «житло» не обмежується приміщеннями, яке законно займають або законно створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення ЄСПЛ від 18 листопада 2004 року в справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36).

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року в справі «Савіни проти України», заява № 39948/06, пункт 47).

У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року в справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (заява № 30856/03) ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

У статті 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян.

Частинами першою та другою статті 61 ЖК України визначено, що користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.

Відповідно до статті 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Частиною першої статті 55 Конституції України визначено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Реалізуючи право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Завданням цивільного судочинства, відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України, є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Судами було встановлено, що єдиною підставою для вселення у жиле приміщення відповідно до статті 58 ЖК України є ордер, який, як зазначає позивач, він втратив. Шевченківська районна в місті Києві державна адміністрація стверджує, що позивачу ордер на кв. АДРЕСА_1 не видавався. Крім того, позивач зазначає, що правова позиція відповідача у відзиві на позовну заяву, спрямована на невизнання права користування об`єктом нерухомості за позивачем та його сином.

ОСОБА_1 в позовній заяві сам повідомляє, що ордер на житлове приміщення Шевченківською районною в місті Києві державною адміністрацією не видавався, так як на час вселення та видачі втраченого ордера, власником відповідного будинку за адресою: АДРЕСА_1 було ПАТ ХК «Київміськбуд», а управителем (балансоутримувачем) зазначеного об`єкту нерухомості - Житлове управління південне ДП «Екос» ХК «Київміськбуд», яким і здійснювалося поселення громадян у відповідні жилі приміщення з видачою ордера на житлове приміщення та з укладенням договорів оренди (найму).

Колегія суддів погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій стосовного того, що відповідач не заявляв будь-яких вимог, які стосуються права проживання позивачів у кв. АДРЕСА_1 , тобто не вчиняв будь-яких дій направлених на позбавлення позивача та його сина права користування спірним житлом, а тому у даній справі відсутні підстави вважати, що Шевченківська районна в м. Києві державна адміністрація не визнає прав позивача та його сина на користування означеним нерухомим майном.

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (постанова Верховного Суду від 15 березня 2023 року у справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22), постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968сво21)).

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).

Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновлює порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (пункт 8.54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022 року у справі № 910/10784/16 (провадження № 12-30гс21)).

Колегія суддів відхиляє посилання в касаційній скарзі на неврахування судами висновків, викладених Верховним Судом в постановах, що зазначені заявником в касаційній скарзі, оскільки висновки у цих справах і у справі, що переглядається, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст спірних правовідносин, є різними, у зазначених справах суди виходили з конкретних обставин та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

Інші доводи, наведені в касаційній скарзі, аналогічні доводам апеляційної скарги та були предметом дослідження й оцінки судом апеляційної інстанції, який з дотриманням вимог статей 367, 368 ЦПК України перевірив їх та обґрунтовано спростував, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваних судових рішеннях, питання обґрунтованості висновків судів першої та апеляційної інстанцій, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в касаційній скарзі, не спростовують висновків судів. Наявність у позивача іншої точки зору на встановлені судами обставини не спростовує законності та обґрунтованості ухвалених судами судових рішень та фактично зводиться до спонукання касаційного суду до прийняття іншого рішення - на користь позивача.

Висновок за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду першої та апеляційної інстанції не спростовують.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 401, 406, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії

суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , який діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 19 жовтня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 22 квітня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:І. В. Литвиненко

А. І. Грушицький

Є. В. Петров