ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючої - Городничої В.С.,

суддів: Петешенкової М.Ю., Красвітної Т.П.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без їх виклику у м.Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 січня 2025 року у складі судді Головіна В.О. у цивільній справі №185/10139/24 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання повнолітнього сина, який продовжує навчання,

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2024 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовною заявою, пред`явленою до ОСОБА_1 , на предмет щомісячного стягнення з відповідача на його користь аліментів на його утримання у розмірі 1/4 частини усіх видів доходів на період його навчання, але не більше ніж до досягнення ним 23-х років, обґрунтовуючи це тим, що відповідач є батьком позивача та рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 30 травня 2022 року з останнього стягувались аліменти на користь позивача на період його навчання, але не більше ніж до досягнення ним 23-х років у розмірі 1/8 частини заробітку (доходу) щомісячно. 30 червня 2024 року позивач закінчив навчання у Харківському Національному університеті внутрішніх справ Міністерства внутрішніх справ України, отримавши диплом Бакалавра. З липня 2024 року виплати аліментів за місцем роботи відповідача було припинено. Однак, з вересня 2024 року позивача зараховано у цьому ж навчальному закладі до 1 курсу на денній формі навчання для здобуття вищої освіти магістр за спеціальністю Правоохоронна діяльність, внаслідок чого позивач несе витрати по сплаті коштів за проживання у гуртожитку, проїзд до місця проживання, придбання продуктів харчування, одягу та інших потреб, пов`язаних із перебування на навчанні. Відповідач має постійне місце роботи і, відповідно, має можливість сплачувати аліменти на утримання позивача на період його навчання у ХНУВС, але добровільно, після зарахування позивача до навчання задля здобуття ним освіти магістр у вищому навчальному закладі, матеріальної допомоги не надає (а.с.1,2).

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 січня 2025 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на повнолітнього сина, який продовжує навчання задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на його утримання у розмірі 1/6 частини заробітку (доходу) відповідача щомісячно, починаючи з 23 вересня 2024 року та до закінчення ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , навчання, але не більше ніж до досягнення ним 23 років.

В задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

Рішення в частині стягнення аліментів допущено до негайного виконання у межах суми платежу за один місяць.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 1211,20 грн (а.с. 39-42).

Рішення суду мотивовано тим, що з вересня 2024 року позивач зарахований на денну форму навчання до ХНУВС з метою отримання диплому магістр, внаслідок чого набув права на звернення до суду з даним позовом. Аліменти за попереднім рішенням суду з відповідача стягувались до липня 2024 року та із закінченням позивачем навчання та отриманням ним диплому ІНФОРМАЦІЯ_2 припинились. У зв`язку з потребою матеріальної допомоги від батька, неможливістю працювати і забезпечувати себе самостійно, відповідач, на підставі ст. 198-200 Сімейного кодексу України, має сплачувати аліменти на утримання повнолітнього сина на період навчання, або до досягнення ним 23-х років у розмірі 1/6 частини заробітку (доходу) щомісячно.

Не погодившись з таким рішенням, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просив рішення суду скасувати та закрити провадження у справі на підставі п.3 ч.1 ст. 255 ЦПК України, обґрунтовуючи це тим, що 20 січня 2025 року відкрито виконавче провадження за попереднім виконавчим листом, виданий Павлоградським міськрайонним судом Дніпропетровської області 30 червня 2022 року, за яким вже стягуються аліменти на утримання позивача на період його навчання та не більше ніж досягнення ним 23-х років, що, на думку скаржника, охоплює весь період навчання з граничною датою стягнення досягнення позивачем 23-х років. Цей виконавчий лист не був відкликаний судом та стягнення за ним не скасовувались, що виключає можливість повторного розгляду цього ж питання, яке вже було вирішено судом (а.с. 45-48).

Позивач ОСОБА_2 своїм правом, передбаченим ст.360 ЦПК України, не скористався та відзиву на апеляційну скаргу не подавав, але, в силу вимог ч. 3 ст. 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, а рішення суду скасувати з відмовою у задоволенні позовних вимог з наступних підстав.

Задовольняючи, хоча б і частково, позовні вимоги позивача, суд першої інстанції виходив з засад розумності та справедливості, інтересів дитини, оцінки в сукупності наявних у справі доказів, обов`язку батька по утриманню повнолітнього сина на період його навчання, вважаючи доведеним позивачем розміру аліментів у 1/6 частину доходу відповідача. Разом з цим суд першої інстанції зазначив про відсутність підстав для закриття провадження у справі, адже позивач просить у даній справі аліменти на період навчання, але не більше ніж досягнення ним 23-х років, задля здобуття освіти у ХНУВС з отриманням диплому магістра, тоді як рішенням суду від 30 травня 2022 року задоволені вимоги позивача за період його навчання з 20 січня 2022 року з отриманням диплому бакалавр.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 є батьками ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження. ОСОБА_2 досяг повноліття.

Згідно довідки №2/274с від 25 вересня 2024 року, виданої Харківським Національним університетом внутрішніх справ МВС України, ОСОБА_2 є студентом 1-го курсу Харківського Національного університету внутрішніх справ Міністерства внутрішніх справ України денної форми навчання за державним замовленням для здобуття вищої освіти Магістра за спеціальністю «Правоохоронна діяльність», що підтверджується інформацією з електронного реєстру.

Згідно довідки №2/918с від 26 січня 2022 року, виданої Харківським національним університетом внутрішніх справ, ОСОБА_2 був студентом денної форми навчання з оплатою вартості навчання на договірних засадах Харківського національного університету внутрішніх справ, III-IV рівня акредитації, з 01 вересня 2021 року до червня 2024 року.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач в період з 01 вересня 2021 року до червня 2024 року навчався у Харківському національному університеті внутрішніх справ МВС України і отримав диплом «Бакалавр».

Починаючи з 10 вересня 2024 року позивач зарахований на навчання до Харківського національного університету внутрішніх справ МВС України з метою навчання та отримання диплому «Магістр».

Після отримання диплому «Бакалавр» позивач закінчив навчання в Університеті і тому стягнення аліментів було закінчено.

Після вступу до Університету у вересня 2024 року позивач набув права на звернення до суду з метою стягнення аліментів на час свого навчання, але не більше ніж до досягнення 23 років.

З`ясовуючи характер спірних правовідносин, суд першої інстанції визначив, що відповідач є батьком позивача, який набув повноліття ІНФОРМАЦІЯ_3 , навчається на денній формі навчання, не має змоги влаштуватися на роботу та самостійно отримувати заробіток. Відповідач має постійне місце роботи, відповідно, має можливість сплачувати аліменти на утримання повнолітнього сина на час навчання, але не більше ніж досягнення ним 23-х років. Такі правовідносини регулюються ст. 182,199,200 Сімейного кодексу України.

Колегія суддів наголошує, що, хоча спірні правовідносини і вірно визначені судом першої інстанції, однак, повністю з висновками суду першої інстанції погодитись не можна.

Так, колегією суддів встановлено, що рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 30 травня 2022 року з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача ОСОБА_2 стягнуто аліменти на його утримання у розмірі 1/8 частини заробітку (доходу) ОСОБА_1 щомісячно, починаючи з 20 січня 2022 року та до закінчення ОСОБА_2 навчання, але не більше ніж до досягнення ним 23-х років (а.с.26,27).

Рішення суду обґрунтовано тим, що позивач ОСОБА_2 , який досяг повноліття ІНФОРМАЦІЯ_3 , навчається у ХНУВС на денній формі навчання на 1 курсі з 01 вересня 2022 року до червня 2024 року.

30 червня 2022 року Павлоградським міськрайонним судом виданий виконавчий лист у вищевказаній цивільній справі, де зазначений період стягнення з 20 січня 2022 року та до закінчення ОСОБА_2 навчання, але не більше ніж до досягнення ним 23-х років (а.с.28).

З довідки № 36 від 10 січня 2025 року, виданої Виробничим структурним підрозділом Шахтоуправління Дніпровське ПрАТ ДТЕК ПВ встановлюється, що за вищенаведеним виконавчим листом з відповідача за місцем його роботи стягувались аліменти на утримання повнолітнього сина ОСОБА_2 аж до липня 2024 року (а.с.30).

Колегією суддів встановлено, що не заперечувалось ані позивачем, ані відповідачем, та що підтверджується матеріалами справи (а.с.29), що з липня 2024 року позивач аліменти не отримує у зв`язку із закінченням навчання у ХНУВС та отриманням 30 червня 2024 року диплому Бакалавр.

Однак, у відповідності до довідки №2/274с від 25 вересня 2024 року (а.с.35), наданої відповідачем в оригіналі суду першої інстанції до клопотання про закриття провадження у справі, встановлено, що ОСОБА_2 є студентом денної форми навчання у ХНУВС з оплатою вартості навчання на договірних умовах та з 10 вересня 2024 року зарахований до 1 курсу за для закінчення навчання та присвоєння ступеня вищої освіти Магістр у лютому 2026 року.

Колегія суддів, приймаючи доводи скаржника про те, що зазначений вище виконавчий лист охоплює увесь період навчання та остаточно закінчує свою дію з досягненням позивачем 23-х років, зазначає, що виконавчий лист, виданий за попереднім рішенням суду про стягнення з відповідача на користь повнолітнього позивача аліментів може бути пред`явленим позивачем на примусове виконання до настання двох обставин: чи до лютого 2026 року, тобто, до закінчення навчання у ХНУВС, як про це зазначено у цьому виконавчому листі, чи до досягнення ним 23-х років, дивлячись, яка з цих подій настане раніше.

Також колегія суддів наголошує, що стягнення у даній справі аліментів з відповідача на користь повнолітнього позивача призведе до подвійного охоплення періоду навчання позивача з вересня 2024 року та щонайменше до лютого 2026 року, адже виконавчий лист може бути пред`явлений позивачем до примусового виконання повторно, оскільки не сплинув строк, за який судом визначено стягнення, на що суд першої інстанції уваги не звернув.

На підтвердження цих обставин скаржником до апеляційної скарги надана постанова головного державного виконавця Павлоградського ВДВС у Павлоградському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Ломаєвої С.М., якою 20 січня 2025 року відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №185/744/22, виданого 30 червня 2022 року за рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 30 травня 2022 року, що набрало законної сили 30 червня 2022 року (а.с.49).

Колегія суддів наголошує, що зазначені вище фактичні обставини є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 , заявлених у справі, що переглядається, оскільки питання аліментних зобов`язань відповідача відносно повнолітнього сина ОСОБА_2 , які регулюються ст. 198-200 Сімейного кодексу України, вже було вирішено рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 30 травня 2022 року, на виконання якого судом виданий виконавчий лист, де і охоплюється весь період навчання, зокрема, у ХНУВС, як про це наголошено в мотивувальній частині цього рішення суду. Також судом в резолютивній частині цього рішення визначено не тільки час навчання повнолітнього позивача, а і кінцевий термін реалізації права позивача звертатись з таким позовом, тобто, до досягнення ним 23-х років, так і обов`язку відповідача, як його батька, в утриманні повнолітнього сина на час такого навчання.

Разом з цим належить відзначити, що доводи скаржника про те, що провадження за цим позовом ОСОБА_2 , в силу п.3 ч.1 ст. 255 ЦПК України, належить закрити, колегія суддів не може взяти до уваги, адже позивач в даній справі заявляє інші вимоги з іншим розміром аліментів та з інших підстав, зокрема, з підстав навчання за для здобуття вищої юридичної освіти за класом Магістр, тоді як у попередній справі №185/744/22 вирішувалось питання аліментних зобов`язань відповідача перед позивачем на період здобуття вищої освіти за класом Бакалавр, що не підпадає під положення ст. 255 ЦПК України.

Суд першої інстанції, не дослідивши у повному обсязі фактичні обставини справи, не перевіривши доводи відповідача та не надавши повної та об`єктивної оцінки доказам у справі, дійшов помилкового висновку про задоволення позовних вимог.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони на інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними, допустимими, достовірними, а у своїй сукупності - достатніми. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

За своєю природою змагальність судочинства засновується на розподілі процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав та обов`язків сторін. Отже, принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача.

Згідно зі статтею 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин, приймаючи частково доводи апеляційної скарги до уваги, враховуючи вище викладене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 .

Також, враховуючи результат розгляду позовних вимог позивача колегією суддів, належить переглянути питання судових витрат у справі, на підставі ч.13 ст. 141 ЦПК України, та в силу п.2 ч.2 ст. 141 ЦПК України, судові витрати у вигляді судового збору віднести за рахунок позивача.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 376, 382-383 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 січня 2025 скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання повнолітнього сина, який продовжує навчання відмовити.

Судові витрати віднести за рахунок позивача ОСОБА_2 .

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 20 травня 2025 року.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: М.Ю. Петешенкова

Т.П. Красвітна