Єдиний унікальний номер справи № 369/5547/23
Провадження №22-ц/824/7714/2025
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 квітня 2025 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Писаної Т.О., Приходька К.П.,

за участю секретаря Павлової В.В.,

розглянувши справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 08 січня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошової компенсації за частку у спільному майні та поділ майна подружжя та зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю та поділ спільного майна подружжя,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2023 року позивач ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до відповідача про стягнення грошової компенсації за частку у спільному майні та поділ майна подружжя.

На обґрунтування позову зазначала, що вона з відповідачем перебували у шлюбі з 28.06.2014 року, в якому народилась дитина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 16.06.2022 року шлюб між позивачем та відповідачем розірвано.

За час шлюбу було набуте наступне спільне сумісне майно:

- право вимоги на квартиру в житловому комплексі, що будується за адресою: АДРЕСА_1 за договором про участь у Фонді фінансування будівництва виду А «Еврика» за програмою товариства з обмеженою відповідальністю «Аркада-Будівництво», укладеним у 2017 році між ПАТ АКБ «Аркада» та ОСОБА_1 . Будівництво не завершене, права на квартиру не передані Довірителю ( ОСОБА_1 ). Оціночна ринкова вартість даного майна відповідно до Звіту про оцінку майнового права учасника фонду фінансування будівництва виду А «Еврика» за програмою ТОВ «Аркада-Будівництво» на 3-х-кімнанту житлову квартиру (3В), проектною загальною площею 87,66 кв.м., розташовану на 17-му поверсі 23-х-поверхового незавершеного будівництвом житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 , складеного ТОВ «Експерт нерухомості-2020», станом на 05.01.2023 року вартість майнового права становила - 365 204,00 грн.

- автомобіль ИЖ 27175, 2006 року випуску, придбаний 18.05.2017 року ОСОБА_1 . Оціночна ринкова вартість даного майна відповідно до Звіту в стислій формі про оцінку майна від 03.01.2023 року, складеного ТОВ «Центр незалежної експертної оцінки» становила - 52 241,34 грн.

- автомобіль MITSUBISHI OUTLENDER 2019 р.в., придбаний 17.10.2019 року ОСОБА_1 . Оціночна ринкова вартість даного майна відповідно до Звіту в стислій формі про оцінку майна від 03.01.2023 року, складеного ТОВ «Центр незалежної експертної оцінки», становила - 623 701,35 грн.

- квартира АДРЕСА_3 , набута ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 30.10.2019 року. Розмір частки відповідача - 100%. Оціночна ринкова вартість даного майна відповідно до Звіту ПП «Дюнамїс» про оцінку майна від 03.01.2023 року становила - 2 970 906,35 грн.

Позивач намагалася у добровільному порядку домовитися з відповідачем про поділ спільного сумісного майна подружжя. Для цього, представником позивача - адвокатом Кузьменком М.А. - відповідачу 28.01.2023 направлялась засобами поштового зв`язку пропозиція щодо досудового врегулювання спору із доданим проектом договору про поділ майна між подружжям. Відповідач не відреагував на намагання позивача вирішити спір мирним шляхом.

Зазначає, що вищевказане майно набуте за період шлюбу та до моменту припинення ведення спільного господарства за рахунок спільних коштів та для забезпечення інтересів та життєдіяльності сім`ї.

У зв`язку з цим, з урахуванням витребуваної судом інформації, позивач просила суд стягнути з відповідача на користь позивача грошову компенсацію за частку у спільному майні подружжя - половину дійсної ринкової вартості спільно нажитого майна: права вимоги на квартиру АДРЕСА_4 ; автомобіля ИЖ 27175, 2006 року випуску; автомобіля MITSUBISHI OUTLENDER 2019 року випуску; квартири АДРЕСА_5 , а саме в розмірі - 2 006 026,52 грн. Також позивач просила здійснити поділ зазначеного майна, присудивши відповідачу вказане майно на праві особистої приватної власності; стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір в розмірі 14 493,60 грн. та витрати на правову допомогу.

07 червня 2023 року від відповідача за первісним позовом ОСОБА_1 до суду надійшов зустрічний позов про визнання майна особистою приватною власністю та поділ спільного майна подружжя.

На обґрунтування зустрічного позову позивач зазначив, що його права порушені у зв`язку із недостовірністю інформації щодо належності майна та неповнотою зазначеного в позовній заяві майна, яке було набуте сторонами під час спільного проживання у шлюбі. Щодо квартири АДРЕСА_6 повідомляє, що її було придбано за рахунок отриманих у позику від ОСОБА_4 - батька відповідача - грошей у сумі 30 000 доларів США. Відповідач також зазначає, що до об`єму спільно нажитого майна подружжя, яке підпадає під поділ, також повинні бути зараховані майнові права у формі вкладу у спільну діяльність згідно додаткової угоди № 353 від 23.06.2021 року до Договору № 6 від 28.03.2017 року про спільну діяльність у будівництві багатоповерхових будинків за адресою: АДРЕСА_7 .

У зустрічному позові просив суд:

-визнати особистим майном ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_8 , загальною площею 77,5 кв.м.;

- визнати особистим майном ОСОБА_1 майнові права на об`єкт інвестування (квартира АДРЕСА_9 на 17 поверсі, загальна площа за проектом 87,66 кв.м;

- визнати особистим майном ОСОБА_1 автомобіль ИЖ -27175, 2006 року випуску;

- стягнути з позивача на користь відповідача грошову компенсацію за її частку у праві спільної сумісної власності на майно подружжя половину дійсної ринкової вартості наступного майна: майнових прав на вклад у спільну діяльність згідно додаткової угоди № 353 від 23.06.2021 року до Договору № 6 від 28.03.2017 року про спільну діяльність у будівництві багатоповерхових будинків за адресою: АДРЕСА_7 у розмірі - 415 062,55 грн.;

- визнати особистим майном ОСОБА_2 автомобіль MITSUBISHI OUTLENDER, 2019 року випуску;

- здійснити поділ спільного сумісного майна подружжя, припинивши право відповідача - ОСОБА_1 на частку у спільному сумісному майні подружжя та присудивши позивачу - ОСОБА_2 - на праві особистої приватної власності: автомобіль MITSUBISHI OUTLENDER 2019 року випуску; майнові права: вклад у спільну діяльність згідно додаткової угоди № 353 від 23.06.2021 року до Договору № 6 від 28.03.2017 року про спільну діяльність у будівництві багатоповерхових будинків за адресою: АДРЕСА_7 .

- здійснити поділ спільного сумісного майна подружжя, припинивши право позивача - ОСОБА_2 - на частку у спільному майні подружжя, та присудивши відповідачу - ОСОБА_1 - на праві особистої приватної власності: право вимоги на квартиру (квартира АДРЕСА_9 на 17 поверсі, загальна площа за проектом 87,66 кв.м. за договором про участь у Фонді фінансування будівництва виду А «Еврика» за програмою товариства з обмеженою відповідальністю «Аркада-Будівництво», укладеного у 2018 році між АКБ «Аркада» та ОСОБА_1 ; автомобіль ИЖ 27175, 2006 року, зареєстрований 18.05.2017 року за ОСОБА_1 ;

- стягнути з відповідача (за зустрічним позовом) на користь позивача (за зустрічним позовом) витрати пов`язані із розглядом справи.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 12.06.2023 зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 та первісний позов ОСОБА_2 прийнято до спільного розгляду та об`єднано в одне провадження.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 08 січня 2025 року позов ОСОБА_2 задоволено; стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію в розмірі - 2 006 026,52 грн за частку ОСОБА_2 у праві спільної сумісної власності на: майнові права на 3-кімнатну квартиру АДРЕСА_10 ; автомобіль ИЖ 27175, 2006 р.в.; автомобіль MITSUBISHI OUTLENDER 2019 р.в.; квартиру АДРЕСА_8 , яка дорівнює половині дійсної ринкової вартості вказаних об`єктів.

Зустрічний позов ОСОБА_1 задоволено частково, вирішено здійснити поділ спільного сумісного майна подружжя, припинивши право ОСОБА_2 на частку у спільному сумісному майні подружжя, та присудивши ОСОБА_1 на праві особистої приватної власності на:

- майнові права на 3-кімнатну квартиру АДРЕСА_10 ;

- автомобіль ИЖ 27175, 2006 р.в;

- автомобіль MITSUBISHI OUTLENDER 2019 р.в.;

- квартиру АДРЕСА_8 .

У решті позовних вимог за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю та поділ спільного майна подружжя - відмовлено; стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 14 493,60 грн та 20 181,81 грн відшкодування витрат на професійну правничу допомогу; стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі - 5 368 грн.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, 04 лютого 2025 року відповідач подав апеляційну скаргу, в якій зазначив, що оскаржуване рішення вважає незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалене з порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права, з неповним з`ясуванням судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, за невідповідності висновків, викладених у рішенні суду, дійсним обставинам справи, за недоведеності обставин, які суд визнав встановленими. У зв`язку з цим апелянт просив оскаржуване судове рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити зустрічні позовні вимоги, а саме: визнати особистим майном ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_8 , загальною площею 77,5 кв.м.; стягнути з позивача ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за її частку у праві спільної сумісної власності на майно подружжя половину дійсної ринкової вартості наступного майна: майнових прав на вклад у спільну діяльність згідно додаткової угоди № 353 від 23.06.2021 року до Договору № 6 від 28.03.2017 року про спільну діяльність у будівництві багатоповерхових будинків за адресою: АДРЕСА_7 у розмірі 415 062,55 грн.

Також апелянт просив змінити оскаржуване судове рішення в частині стягнення грошової компенсації та стягнути з ОСОБА_1 на користь позивача ОСОБА_2 грошову компенсацію за частку у спільному майні подружжя - половину дійсної ринкової вартості спільно нажитого майна: права вимоги на квартиру АДРЕСА_4 в розмірі - 105 510, 77 грн.

20 лютого 2025 року до апеляційного суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач просила відмовити відповідачу у задоволенні апеляційної скарги та рішення суду першої інстанції залишити без змін.

У судове засідання, призначене на 03.04.2025 року, з`явилися представник позивача, відповідач та представник відповідача.

Згідно вимог ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими (за умови дотримання відповідної процедури та наявності передбачених законом підстав) доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Положеннями ст. 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла наступного:

Як вбачається з апеляційної скарги, переважна більшість її доводів фактично повторюють позицію апелянта, заявлену ним в ході розгляду справи в суді першої інстанції. Така позиція вже була належним чином досліджена судом першої інстанції в ході розгляду справи, за результатами чого їй була дана належна правова оцінка, з якою в повній мірі погоджується й колегія суддів апеляційного суду.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Верховний Суд у постанові від 24 квітня 2020 року у справі № 554/2491/17 зазначив наступне:

«Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій щодо установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували.

Із урахуванням того, що доводи касаційної скарги є майже ідентичними доводам апеляційної скарги заявника, яким судом апеляційної інстанції надана належна оцінка, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.»

Таким чином, апеляційний суд вважає відсутніми підстави для повторного наведення тих доводів і аргументів, якими керувався суд першої інстанції при вирішенні даної справи і з якими в повній мірі погоджується колегія суддів апеляційного суду.

Основними обставинами, з якими фактично не погоджується апелянт є віднесення квартири АДРЕСА_8 до спільного майна а також визнання вкладу у спільну діяльність - будівництво квартири за адресою: АДРЕСА_7 особистою власністю позивача .

З приводу квартири на АДРЕСА_11 колегія суддів зазначає наступне:

В ході розгляду справи апелянт стверджував про те, що зазначена квартира була придбана за рахунок коштів, отриманих ним у позику від його батьків.

Ст. 12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. При цьому сторона самостійно несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Обов`язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів міститься і в ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами. При цьому сторона сама визначає обсяг та достатність доказів, що надає до суду, а витребування таких доказів судом самостійно без наявності передбачених законом підстав у чітко визначених випадках було б порушення принципу змагальності сторін в судовому процесі, що є неприпустимим.

На підтвердження вищевказаних посилань відповідач надав до суду відповідну боргову розписку, а також докази походження коштів у батьків, докази внесення таких коштів після передачі відповідачу останнім на банківський рахунок та докази зняття їх з рахунку безпосередньо в день придбання зазначеної квартири.

Також ці обставини були підтвердженні показаннями свідка ОСОБА_1 .

Той факт, що спірна квартира була придбана саме за кошти, отримані в позику від батька відповідача в судовому засіданні підтвердив і представник позивача.

За таких умов суд вважає доведеним факт отримання відповідачем в борг 30000 доларів США і придбання за рахунок цих коштів спірного нерухомого майна.

У той же час, дана обставина жодним чином не змінює правовий режим спільно набутої зазначеним чином квартири.

Кошти, отримані подружжям в борг, стають спільною сумісною власністю подружжя, відтак і майно, придбане за їх рахунок також є спільною власністю подружжя.

З іншої сторони, зобов`язання з повернення таких коштів, також є спільними для обох з подружжя і можуть бути розподілені в порядку поділу їх майна, так як поділу підлягають не лише активи, а й пасиви подружжя.

В той же час питання розподілу зазначеного боргу не може бути вирішене в рамках даної справи.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог.

У рамках даної справи позовна вимога про розподіл зазначеного боргу не заявлялася, що не позбавляє сторін права вирішити це питання в подальшому в рамках окремої справи.

У постанові Верховного Суду від 09.01.2020 р. у справі №367/7110/14 зазначено, що майно, придбане за отримані подружжям за час шлюбу кредитні кошти, є спільним майном подружжя, відтак право на це майно у рівних частках набувають обидва з подружжя. При цьому боргові зобов`язання також є спільними для обох із подружжя, незалежно від того, із ким із подружжя укладений кредитний договір.

За таких умов, колегія суддів погоджується з позицією суду першої інстанції в частині вирішення вимог щодо квартири на АДРЕСА_11 .

Погоджується колегія суддів і з позицією суду першої інстанції в частині вирішення спору щодо розподілу вкладу у спільну діяльність - будівництво квартири за адресою: АДРЕСА_7 .

Зокрема суд вважає доведеним факт внесення позивачем коштів у будівництво квартири, які були отримані нею в подарунок від її батька.

Дана обставина також детальним чином була досліджена судом першої інстанції, який належно встановив джерело походження цих коштів, їх наявність у батька позивача та передачу таких коштів позивачу.

Основним запереченням з цього приводу у апелянта було те, що договір дарування валютних цінностей повинен бути укладений в письмовій формі і завірений нотаріально. Оскільки цього не було зроблено, апелянт вважає, що такий договір є нікчемний, і стверджує про неможливість вважати придбане за рахунок таких коштів майно особистою власністю позивача.

Дійсно, відповідно до ч.5 ст.719 ЦК України договір дарування валютних цінностей фізичних осіб між собою на суму, яка перевищує п`ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

У свою чергу недотримання вимоги про нотаріальне посвідчення договору відповідно до ст.220 ЦК України тягне за собою визнання такого договору нікчемним.

У той же час інша частина даної норми передбачає можливість визнання судом дійсним договору, який хоча й не був посвідчений нотаріально, але його сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, а також відбулося повне або часткове виконання договору.

В ході розгляду справи, як вже зазначено вище, судом належним чином встановлено фактичне отримання коштів позивачем від свого батька та використання таких коштів як вклад у будівництво зазначеної квартири. При цьому суд першої інстанції також приділив належну увагу й встановленню відсутності на той час у сторін інших коштів, які могли бути використані в якості такого вкладу.

Безпосередньо сам апелянт зазначає, що його заробітна плата була єдиним джерелом утримання всієї сім`ї за період, що передував такому вкладу. При цьому при придбанні попереднього об`єкта нерухомості ( також за твердженням самого апелянта) ними були використані всі наявні в сім`ї грошові кошти, яких ще й було недостатньо, відтак вони вимушені були частково позичати їх та віддавати в подальшому.

Зважаючи на наведене, суд належно встановив безпідставність посилань апелянта на те, що для внесення вкладу могли бути використані кошти, зароблені ним, що додатково підтверджує факт отримання їх позивачем від свого батька.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування;

Оскільки майно було придбане за рахунок особистих коштів позивача, воно було її особистою власністю, відтак остання мала законне право відчужувати його на користь свого батька.

За таких умов, в даній частині спір також було вирішено в суді першої інстанції належним чином.

У своїй апеляційній скарзі апелянт окремо посилається й на те, що суд першої інстанції зазначив неправильну дату фактичного припинення шлюбних відносин сторонами, вказавши 13.04.2021 року, як дату, встановлену рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 15.06.2022 року у справі № 344/4511/22, замість належної дати 13.04.2022 року.

Колегія суддів погоджується з такими доводами апелянта, оскільки дійсно, у вищевказаному рішенні суду дата припинення шлюбних відносин не встановлена, а в його тексті міститься лише вказівка на те, що на час розгляду обидві сторони не заперечували факт припинення таких відносин. Позов було подано 13.04.2022 року, відтак зазначеним судом першої інстанції в цій справі дата не може вважатися належною.

Незважаючи на наведене, зазначення в оскаржуваному рішенні дати припинення фактичних шлюбних відносин сторонами у 2021 році жодним чином не впливає на правильність висновків суду по суті спору, оскільки суд не обґрунтовував вирішення вимог щодо розподілу майна датою припинення шлюбних відносин сторонами.

Зокрема висновок про особисту власність позивача щодо вкладу у будівництво квартири за адресою: АДРЕСА_7 суд обумовлював не тим, що його було здійснено після припинення шлюбних відносин сторін, а фактом внесення позивачем особистих коштів, отриманих від її батька в подарунок.

За таких умов, дана обставина не впливає на належність оскарження рішення суду.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, відтак дійшов законної та обґрунтованої позиції при вирішенні справи. Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження при розгляді справи апеляційним судом. За таких умов підстави для скасування чи зміни оскаржуваної ухвали суду першої інстанції при апеляційному розгляді відсутні.

Керуючись ст.ст. 375, 367, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 08 січня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді Т.О. Писана

К.П. Приходько