КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження №22-ц/824/6733/2025 Головуючий у 2 інстанції Таргоній Д.О.
ПОСТАНОВА

Іменем України

07 травня 2025 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Таргоній Д.О.,

суддів: Голуб С.А., Слюсар Т.А.,

за участі секретаря Доброванової О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 07 листопада 2024 року та на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 10 грудня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2023 року ОСОБА_2 звернулась до суду з вказаним позовом, в якому просила розірвати шлюб із відповідачем.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що шлюб між нею та ОСОБА_1 зареєстровано 20 листопада 2021 року Дніпровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), за актовим записом № 3032. Під час шлюбу у сторін народилась спільна дитина - син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позивач зазначала, що спільне життя з відповідачем не склалось через різні погляди на сімейне життя та обов`язки подружжя. Вважала, що спільне життя з відповідачем та збереження шлюбу не можливе та суперечить її інтересам, щодо надання строку на примирення заперечувала.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 07 листопада 2024 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у даній справі.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 10 грудня 2024 рокупозов задоволено.

Шлюб між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрований 20 листопада 2021 року Дніпровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), за актовим записом № 3032, - розірвано.

Не погоджуючись з вказаним рішенням та ухвалю про прийняття позовної заяви до розгляду і відкриття провадження у даній справі, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

В доводах апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції, отримавши позовну заяву, не перевірив, яким чином даний позов було подано до суду, ким саме підписана позовна заява, оскільки станом на день подачі позову ОСОБА_2 в м. Києві та в Україні не перебувала.

Скаржник зазначає, що ОСОБА_2 не підписувала позовну заяву, так як підписи, проставлені від її імені під позовною заявою та під завіреними додатками до позову, не відповідають підпису дружини відповідача.

Звертає увагу апеляційного суду на те, що суд першої інстанції, прийнявши до розгляду позовну заяву, не встановив дійсного місця проживання позивача, в порушення вимог ст. 175 ЦПК України відкрив провадження у даній справі.

Вказує, що на даний час позивач разом з сином сторін проживають в Ірландії, відповідач, в свою чергу, підтримує їх матеріально.

За таких обставин відповідач вважає, що сімейні правовідносини між сторонами мали та мають стійкий характер, доброзичливі, підкріплені спільними інтересами взаємоповаги та любові в сім`ї.

За час перебування дружини з сином за межами України, відносини між сторонами не змінились.

Крім того, наявність відомих відповідачу сталих доброзичливих сімейних стосунків з позивачкою та сином підтверджується скріншотами їх взаємної переписки, доданими до апеляційної скарги.

ОСОБА_1 вважає, що будь-які підстави для розірвання шлюбу відсутні, а наведені в оскаржуваному рішенні обставини належним чином не перевіренні.

Таким чином, скаржник вважає, що Дніпровський районний суд м. Києва розірвав шлюб, застосувавши абстрактний підхід до вирішення заявленої позовної вимоги, не з'ясував дійсні обставини та правовідносин, вирішив спір на підставі позовної заяви, підписаної не позивачкою, а невідомою особою.

У відзиві на апеляційну скаргу, надісланому на електронну адресу апеляційного суду та скріпленому електронним цифровим підписом, позивачка ОСОБА_2 зазначила, що позовна заява, яка подана до суду першої інстанції за її дорученням її представником, підписана нею особисто. У позові вона, як того вимагають норми цивільного процесуального законодавства, зазначила адресу реєстрації місця проживання (м. Маріуполь), а також адресу реєстрації як внутрішньо-переміщеної особи.

Звертає увагу апеляційного суду на те, що відповідач у суді першої інстанції не заперечував проти позову, що підтверджується його письмовою заявою, в якій він вказав, що не заперечує проти задоволення позову та просить розглянути справу за його відсутності.

Така заява свідчить про відсутність реального спору, а подання апеляційної скарги суперечить раніше висловленій позиції та носить маніпулятивний характер.

Наведені в апеляційній скарзі доводи вважає надуманими, просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

У судовому засіданні відповідач ОСОБА_1 та його представник - адвокат Батечко О.І. підтримали апеляційну скаргу, просили її задовольнити.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Виходячи зі змісту ч. ч. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам оскаржувані ухвала суду та рішення суду відповідають в повній мірі, виходячи з наступного.

Приймаючи до розгляду позовну заяву та відкриваючи провадження у даній справі, суд першої інстанції перевірив дотримання позивачем вимог статей 175-177 ЦПК України, повноваження представника позивача ОСОБА_2 - адвоката Мироненко М.Д., які підтверджені Ордером на надання правничої допомоги від 30.09.2024 року, виданим на підставі Договору про надання правничої допомоги б/н , укладеного 02.09.2024 року.

10.12.2024 року адвокат Мироненко М.Д. подала до суду першої інстанції заяву, в якій підтримала позовні вимоги, просила розглянути справу без участі сторін та задовольнити позов.

Судом першої інстанції встановлено, що 20 листопада 2021 року Дніпровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), за актовим записом № 3032 між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 зареєстровано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб Серії НОМЕР_1 . Після державної реєстрації шлюбу прізвище ОСОБА_5 змінено на « ОСОБА_6 ».

Сторони мають спільну малолітню дитину: сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 , актовий запис № 4029.

Суд першої інстанції встановив також з пояснень позивача, викладених у позові, що сторони шлюбних відносин не підтримують. Позивачка наполягала на розірванні шлюбу із відповідачем, оскільки примирення подружжя є неможливим, а подальше перебування у шлюбі суперечить її інтересам.

Відповідач позов визнав, про що свідчить наявні в матеріалах справи його заяви зі згодою на розірвання шлюбу від 15 листопада 2024 року та від 18 листопада 2024 року.

Ч. 1 ст. 3 Сімейного кодексу Українипроголошує, що сім`я є первинним та основним осередком суспільства.

Відповідно до ст. 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.

Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається (ч.1 ст.24 СК України).

Частинами 3, 4 ст. 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Згідно з ч. 2 ст. 104 та ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у тому числі за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст.110 СК України.

За змістом ч. 3 ст. 109 СК України передбачено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі чоловіка та дружини і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей.

Відповідно до ч.1 ст. 110, ст. 112 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бут розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішення позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитина-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.

Згідно з роз`ясненнями, викладеними у пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», у рішення суду у справі про розірвання шлюбу, зокрема, має бути зазначено дату й місце реєстрації шлюбу, час та причини фактичного його припинення, мотиви, з яких суд визнав збереження сім`ї можливим чи неможливим, обґрунтовані висновки з приводу інших заявлених вимог. У резолютивній частині рішення слід навести відомості, необхідні для реєстрації розірвання шлюбу в органах РАЦС.

Таким чином, шлюб має добровільний характер та ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка і припиняється внаслідок його розірвання, що засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків і позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Незгода лише будь-кого зі сторін продовжувати шлюбні стосунки є підставою для визнання її права вимагати розірвання шлюбу.

Отже, встановивши, що шлюб між сторонами носить формальний характер, збереження шлюбу суперечить інтересам позивача, враховуючи конституційне право особи на шлюб за вільною згодою, а також письмову заяву відповідача про те, що він не заперечує проти задоволення позову та просить розглянути спір без його участі, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про наявність підстав для розірвання шлюбу.

Звертаючись з апеляційною скаргою ОСОБА_1 вказував на те, що заперечує проти розірвання шлюбу, поряд із цим не надав суду доказів про те, що за період знаходження справи в суді апеляційної інстанції відносини між сторонами змінилисьв сторону примирення.

Скріншоти переписки сторін у месенджері, додані до апеляційної скарги, таких обставин не підтверджують.

Оскаржуючи рішення суду першої інстанції, відповідач у апеляційній скарзі не навів обґрунтованих мотивів, які б свідчили про неправильність висновків суду щодо наявності підстав для розірвання шлюбу, зокрема доказів, які б свідчили про помилковість його висновку щодо неможливості збереження шлюбу.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції з`ясував узагальнені причини фактичного припинення шлюбу та мотиви, на підставі яких дійшов висновку про те, що збереження сім`ї є неможливим, тоді як доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з рішенням суду, що не впливають на правильність встановлених судом фактичних обставин справи та його висновків.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції, порушуючи норми процесуального права, не перевірив належність підпису, виконаного в позовній заяві та в додатках до не неї, саме позивачу, та не встановив фактичне місце проживання позивача, прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у даній справі, апеляційний суд вважає необґрунтованими, оскільки вони спростовуються матеріалами справи. Позовна заява подана від імені позивачки ОСОБА_2 її уповноваженим представником - адвокатом Мироненко М.Д. Оригінальність підпису позивача на позовній заяві відповідачем не спростовано.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції та не підтверджують порушення судом норм матеріального чи процесуального права при ухваленні оскаржуваного рішення.

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. ст. 268, 367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 07 листопада 2024 року та рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 10 грудня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у ч. 2 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складений 12 травня 2025 року.

Суддя-доповідач Д.О. Таргоній

Судді: С.А. Голуб

Т.А. Слюсар