Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01.05.2025 Справа №607/24181/24 Провадження №2/607/193/2025

м. Тернопіль

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі:

головуючого - судді Вийванка О. М.

за участю секретаря судового засідання Романів К. Ю.

представника позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради про визнання права користування житловим будинком,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_2 , ОСОБА_3 звернулися в суд із позовом до ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради про визнання права користування житловим будинком.

В обґрунтування позовних вимог позивачем викладено обставини, що 20 жовтня 2005 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 зареєстровано шлюб відділом державної реєстрації актів цивільного стану Тернопільського міського управління юстиції, актовий запис № 1748. ІНФОРМАЦІЯ_1 , у шлюбі народилася донька - ОСОБА_3 ..

З 2013 року після завершення будівництва будинку ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 та ОСОБА_5 (мати ОСОБА_4 ) проживали однією сім`єю за адресою АДРЕСА_1 .

У 2019 році ОСОБА_6 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зняті з реєстрації за адресою - АДРЕСА_1 . Зняття з реєстрації обумовлено неможливістю ОСОБА_5 (власник будинку) отримувати субсидію на оплату комунальних послуг. Відтак, під тиском власниці будинку було прийняте рішення про зняття з реєстрації усіх мешканців будинку, окрім ОСОБА_5 - матері ОСОБА_7 .

Будинок за вказаною адресою належав на праві власності матері ОСОБА_4 - ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . Після смерті ОСОБА_5 , її син ОСОБА_6 , як єдиний спадкоємець, прийняв та оформив спадщину на будинок за адресою: АДРЕСА_1 . У 2022 році ОСОБА_6 ініціював розірвання шлюбу з ОСОБА_2 та, не дочекавшись результатів розгляду справи у грудні 2022 року ОСОБА_6 покинув Україну, незаконно виїхавши за кордон.

13.03.2023 рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 розірвано. У будинку за адресою: АДРЕСА_1 залишилися проживати позивачі. Після розлучення ОСОБА_6 почав наполягати на тому, щоб позивач та їхня спільна неповнолітня донька покинули будинок, оскільки він має намір його продати. Вважає що, оскільки шлюб між ним і позивачем розірвано, то позивач і неповнолітня донька втратили право користування житлом. Для того аби зробити життя позивача та неповнолітньої доньки нестерпним, та якомога швидше домогтися їх виселення ОСОБА_6 звернувся до КП «Тернопільводоканал» та AT «Тернопільобленерго» з заявою про припинення надання послуг з енерго та водопостачання (опломбувати лічильники) на тій підставі, що він, як власник, у будинку не проживає, оскільки знаходиться за кордоном.

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 проживають з моменту їх вселення до даного житлового будинку і по цей час, будинок є єдиним постійним місцем проживання. Таким чином, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 мають право користуватися житловим будинком, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

У зв`язку із недосягненням згоди щодо досудового врегулювання спору, з підстав викладених у позові, позивач просить позов задовольнити та визнати за ОСОБА_2 , ОСОБА_3 право користування житловим будинком, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити, з підстав та обґрунтувань викладених у позові, не заперечує щодо заочного вирішення справи.

Відповідач у судове засідання не з`явився, не повідомивши суду про причини своєї неявки, будучи повідомленим про дату, час та місце судового засідання. Правом на подання відзиву відповідач не скористався та не подав заяву про розгляд справи без його участі.

Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки, не подав відзив, позивач не заперечує проти заочного вирішення справи, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.

Суд, постановив ухвалу про заочний розгляд справи та ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради у судове засідання не з`явився без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки, хоча належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання.

При розгляді справи судом, учасниками справи подано заяви та клопотання та судом було вчинено інші процесуальні дії, зокрема.

Ухвалою суду відкрито провадження у справі.

Ухвалою суду закрито підготовче судове засідання.

Ухвалою суду постановлено заочний розгляд справи.

Перевіривши, дослідивши об`єктивно та оцінивши зібранні у справі докази, суд дійшов наступного висновку, виходячи з фактичних обставин справи, мотивів та застосованих норм права.

Судом встановлено фактичні обставини справи та зміст спірних правовідносин.

Суд встановив, що 20 жовтня 2005 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 зареєстровано шлюб відділом державної реєстрації актів цивільного стану Тернопільського міського управління юстиції, актовий запис № 1748, який було розірвано 13.03.2023, що підтверджується рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 13.03.2023, справа №607/15698/22.

Від даного шлюбу у ОСОБА_2 та ОСОБА_4 народилася донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 .

Відповідно до витягів з реєстру територіальної громади № 2024/013103823 та 2024/013103311 від 30.10.2024, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 були зареєстровані з 04.03.2016 по 25.11.2019, у житловому будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , власником якого являється ОСОБА_5 .

Після смерті ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 , житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , успадкував ОСОБА_4 , що

підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 02.11.2023.

Відповідно до довідки №283 від 30.10.2024, виданої ПП «Загребелля», ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , проживають без реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 .

Судом встановлено, що ОСОБА_6 звернувся до КП «Тернопільводоканал» та AT «Тернопільобленерго» з заявою про припинення надання послуг з енерго та водопостачання (опломбувати лічильники) на тій підставі, що він, як власник, у будинку не проживає, оскільки знаходиться за кордоном, що стало підставою для звернення до суду ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до АТ «Тернопільобленерго», КП «Тернопільводоканал» про зобов`язання вчинити певні дії.

Відповідно до відповідні №1294608 від 15.04.2025 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, ОСОБА_4 являється власником житлового будинку АДРЕСА_1 .

Позивач ОСОБА_2 являється власником 1/5 частини чотирикімнатної квартири АДРЕСА_2 , що підтверджується відповіддю №11294620 від 15.04.2025 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Згідно з відповіді №1294633 від 15.04.2025 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, ОСОБА_3 не має у власності нерухомого майна.

Частиною 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною 2 статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно з ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті визначено способи захисту цивільних прав та інтересів. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Позивачі як на підставі заявлених вимог посилається на те, що спірний будинок є їх єдиним житлом, а тому вони мають право на користування ним.

Суд погоджується з такими аргументами позивачів частково, виходячи з наступних норм права, які підлягають застосуванню та мотиви їх застосування.

За змістом статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно із частиною четвертою статті 9 Житлового кодексу України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до частин першої-другої статті 61, статей 64, 65 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем громадянином, на ім`я якого видано ордер.

Члени сім`ї наймача, які проживають разом із ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом із наймачем і ведуть із ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач і члени його сім`ї.

Вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи зареєстровані вони в цьому жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. Однак відсутність письмової згоди членів сім`ї наймача на вселення не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду.

Оскільки відповідно до вимог закону вселення та проживання у квартирі може бути здійснено лише у встановленому порядку, членом сім`ї наймача, відповідно до частини другої статті 64 ЖК України, може бути визнано лише осіб, які вселилися у встановленому порядку та на відповідній правовій підставі постійно проживають у квартирі разом із наймачем.

За змістом статті 65 ЖК України за особою не може бути визнано право користування жилим приміщенням, якщо вона зберігає постійне місце проживання в іншому жилому приміщенні.

Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Стаття 8 Конвенції гарантує кожній особі право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача або членів його сім`ї (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).

Пункт 2 статті 8 Конвенції визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine»), рішення від 02 грудня 2010 року) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.

Згідно з частинами першою, другою та третьою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

Відповідно до частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти-члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Згідно із частиною четвертою статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника будинку (квартири) належить особи, зазначені у частині другій статті 64 цього Кодексу, тобто дружина (чоловік), діти і батьки кожного з подружжя. Членами сім`ї власника можуть бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно поживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Судом встановлено, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 припинено сімейні відносини, однак ОСОБА_2 та неповнолітня дочка ОСОБА_3 проживають у житловому будинку АДРЕСА_1 , власником якого є ОСОБА_4

ОСОБА_4 припинив надання послуг з енерго та водопостачання, чим створив перешкоди для користування позивачам.

Позивач ОСОБА_2 являється власником 1/5 частини чотирикімнатної квартири АДРЕСА_2 , суд зазначає, що посилання позивача ОСОБА_2 , що житловий будинок АДРЕСА_1 є єдиним місце її проживання, суд вважає безпідставним, оскільки у її власності є чотирикімнатна квартира.

Позивач ОСОБА_3 є дочкою відповідача ОСОБА_4 , фактично проживала з відповідачем як член його сім`ї з часу свого народження, і продовжує проживати у житловому будинку АДРЕСА_1 , який належить її батьку ОСОБА_4 .

Отже, ОСОБА_3 вселилася до спірної квартири як дочка наймача ОСОБА_4 , який пізніше став власником житлового будинку, і самостійно визначила своє місце проживання за місцем проживання свого батька у житловому будинку АДРЕСА_1 .

Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність.Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 Конвенції про права дитини).

Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає (частина друга статті 3 СК України).

Відповідно до статті 6 Сімейного кодексу України (далі - СК України) правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття.

Згідно з частиною першою статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до частини другої статті 177 СК України батьки малолітньої дитини не мають права без дозволу органу опіки та піклування вчиняти такі правочини щодо її майнових прав: укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, щодо майна, власником (співвласником) та/або користувачем якого є дитина; відмовлятися від майнових прав дитини.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що до досягнення повноліття дитина не може самостійно реалізувати право на житло.

Законними представниками малолітніх та неповнолітніх дітей є батьки (частина перша статті 242 ЦК України), які зобов`язуються належним чином виконувати свої обов`язки щодо неї та не вчиняти дій, що свідчать про відмову від майнових прав дитини.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що за ОСОБА_3 збереглося право на користування житлом за місцем проживання її батька ОСОБА_4 і в даному випадку мають місце порушення з вини відповідача прав позивача ОСОБА_3 , які підлягають захисту шляхом визнати за ОСОБА_3 право користування житловим будинком АДРЕСА_1 .

Враховуючи, що позивач ОСОБА_2 є власником житла і має постійне місце проживання, а тому житловий будинок АДРЕСА_1 є не єдиним місце її проживання, а тому слід відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради про визнання права користування житловим будинком.

Щодо інших доводів позивача у справі, викладених в обґрунтування власних правових позицій по наявному спору, то суд не вбачає підстав для надання таким оцінки у межах розглядуваного спору, оскільки вищенаведені аргументи суду у даному рішенні, на думку суду, є самостійною та достатньою підставою для висновку про необґрунтованість позовних вимог.

Суд зазначає, що у викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

На підставі наведеного, керуючись статтями 2, 4, 12, 13, 76-78, 141, 258, 259, 263, 264, 265, 268, 273, 352-355 Цивільного процесуального кодексу України,

УХВАЛИВ:

Задовольнити частково позов ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради про визнання права користування житловим будинком.

Визнати за ОСОБА_3 право користування житловим будинком АДРЕСА_1 . Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради про визнання права користування житловим будинком.

Відповідачу направити копію заочного рішення суду, в порядку, передбаченому статтею 272 ЦПК України.

Заочне рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про перегляд заочного рішення суду або апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційної скарги не було подано.

У разі подання апеляційної скарги заочного рішення суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Заочне рішення суду може бути переглянуто Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення суду може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення суду без задоволення, відповідачем може бути оскаржене заочне рішення суду в апеляційному порядку.

Апеляційна скарга на заочне рішення суду подається до Тернопільського апеляційного суду протягом тридцяти днів, відповідачем з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення суду без задоволення, іншими учасниками справи з дня його проголошення, якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину заочного рішення суду або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного заочного рішення суду.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 Цивільного процесуального кодексу України.

Учасники справи:

позивачі:

ОСОБА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , місце проживання АДРЕСА_1 ;

ОСОБА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 , місце проживання АДРЕСА_1 ;

Відповідач:

ОСОБА_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 , місце проживання АДРЕСА_3 ;

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради, унікальний ідентифікаційний номер юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств та організацій України 43459222, місцезнаходження бульвар Т.Шевченка, буд. 1, м. Тернопіль.

Повний текст рішення суду складено та підписано 09 травня 2025 року.

Головуючий суддяО. М. Вийванко