КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
провадження №22-ц/824/6623/2025 Головуючий у суді ІІ інстанції: Сушко Л.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 травня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

Головуючого судді: Сушко Л.П.,

суддів: Музичко С.Г., Желепи О.В.,

секретар судового засідання: Дуб С.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Бабчук Олени Василівни, яка діє в інтересах особи, яка не брала участі у справі - ОСОБА_1 на ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 27 листопада 2024 року за поданням приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Білоконь Миколи Вадимовича про надання дозволу на реалізацію нерухомого майна боржника у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення коштів за договором про надання безпроцентної позики,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2024 року приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Білоконь Микола Вадимович звернувся до Дарницького районного суду м. Києва з поданням про надання дозволу на реалізацію нерухомого майна боржника, в якому зареєстрована неповнолітня дитина.

В обґрунтування подання вказав, що 10 травня 2024 року приватним виконавцем Білоконем М.В. відкрито виконавче провадження НОМЕР_1 на виконання виконавчого листа Дарницького районного суду м. Києва у справі № 753/20002/23 про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 заборгованість в сумі 3 650 820 грн, судових витрат в розмірі 7 246,80 грн та витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 36 508,20 грн.

В ході виконавчих дій по даному виконавчому провадженні державним виконавцем було винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження. Боржник належним чином ознайомлений з постановами про відкриття виконавчих проваджень, однак до теперішнього часу рішення суду не виконано.

За боржником зареєстровано нерухоме майно, а саме: квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Будь - яке інше майно, на яке можливо було б звернути стягнення та реалізувати його в подальшому в рахунок погашення боргу за боржником не зареєстровано. Для погашення заборгованості за вищезазначеним виконавчим документом, в зв?язку із відсутністю (недостатністю) у боржника грошових коштів та іншого майна, стягнення може бути звернено на вказану квартиру.

Згідно з відомостями, які містяться в інформаційній системі, «Реєстр територіальної громади міста Києва» за адресою: АДРЕСА_1 зареєстрована ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Приватним виконавцем Білоконем М.В. на адресу Служби у справах дітей та сім`ї Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації було направлено заяву про надання дозволу на реалізацію квартири, однак органом опіки і піклування було відмовлено у наданні такого дозволу.

Згідно актів приватного виконавця у квартирі АДРЕСА_1 , ніхто не проживає, квартира зачинена. Під час опису квартири приватним виконавцем за участю представника стягувача консьєржем було повідомлено, що сам боржник ОСОБА_3 у вказаній квартирі не проживає.

На думку приватного виконавця, вказані у поданні обставини ускладнюють виконання судового рішення, яке набрало законної сили, оскільки в матеріалах виконавчого провадження відсутній дозвіл органу опіки та піклування на вчинення правочину щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким має дитина, у зв`язку із чим приватний виконавець звернувся до суду із даним поданням для вирішення питання про примусову реалізацію нерухомого майна боржника, право користування яким має дитина.

З огляду на викладене, просив суд надати дозвіл на реалізацію квартири боржника ОСОБА_3 , яка розташована за адресою : АДРЕСА_1 , в якій зареєстрована неповнолітня дитина боржника ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 27 листопада 2024 року подання приватного виконавця задоволено. Надано приватному виконавцю виконавчого округу міста Києва Білоконю М.В. дозвіл на реалізацію квартири боржника ОСОБА_3 , яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , в якій зареєстрована неповнолітня дитина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою, адвокат Бабчук О.В., яка діє в інтересах особи, яка не брала участі у справі - ОСОБА_1 подала до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій просила її скасувати та відмовити у задоволенні подання приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Білоконя М.В. про надання дозволу на реалізацію нерухомого майна боржника ОСОБА_3 ..

ОСОБА_1 вважає, що оскаржуваною ухвалою було порушено його права як кредитора ОСОБА_3 , оскільки в межах розгляду справи №753/7427/24 було вжито заходів забезпечення позову шляхом накладання арешту на квартиру, що знаходить за адресою АДРЕСА_1 (реєстраційний номер 33116178), а отже її реалізація приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Білоконя Миколи Вадимовича унеможливлює виконання рішення суду у справ №753/7427/24.

Доводи апеляційної скарги обгрунтовані тим, що за відсутності у матеріалах справи належних та допустимих доказів щодо недостатності коштів у боржника для погашення заборгованості, доказів вчинення державним виконавцем дій щодо опису та арешту запропонованого боржником майна, як і відсутності доказів неможливості його реалізації, відсутності доказів встановлення державним виконавцем факту наявності/відсутності майна боржника, що безпосередньо не використовується у виробництві, подання державного виконавця про надання згоди на реалізацію нерухомого майна боржника є передчасним, оскільки державним виконавцем не доведено суду дотримання послідовності, визначеної законом для виконання рішення суду щодо боржника.

Скаржник вважає, що надання такого дозволу державному виконавцю на реалізацію майна боржника буде суперечити не лише приписам Закону України «Про виконавче провадження», але й принципу справедливості, оскільки порушить його майнові права та законні інтереси, та може значно ускладнити погашення вимог, щодо яких було вжито заходів забезпечення позову у справі № 753/7427/24.

Вказує на передчасність згоди на подання реалізацію майна, суду не доведено дотримання послідовності, визначеної законом для виконання рішення суду щодо боржника.

Тому на думку апелянта, підстави для задоволення заяви про звернення стягнення на належну ОСОБА_3 квартиру відсутні.

13 березня 2025 року до Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від представника позивача ОСОБА_2 - адвоката Щелкова П.С., в якому просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 на ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 27.11.2024 року.

17 березня 2025 року до Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Білоконь М.В., просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 на ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 27.11.2024 року.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи подання приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Білоконя М.В. про надання дозволу на реалізацію нерухомого майна боржника ОСОБА_3 , суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що на примусовому виконанні у приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Білоконя М.В. перебуває виконавчий лист 753/20002/23, виданий 10.05.2024 Дарницьким районним судом м.Києва про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 борг у сумі 3 650 820 грн, 7 246,80 грн судового збору та 36 508,20 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Під час розгляду даної справи встановлено, що малолітня ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 хоч і зареєстрована у спірній квартирі, але фактично там не проживає.

Натомість, згідно з відомостями із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, боржник ОСОБА_3 також є власником 1/3 квартири за адресою АДРЕСА_3 , яка може використовуватися як місце проживання неповнолітньої дитини.

Таким чином, суд першої інстанції вважав, що права дитини внаслідок реалізації нерухомого майна на підставі рішення суду не можуть вважатись порушеними, оскільки ОСОБА_3 також є власником 1/3 квартири за адресою АДРЕСА_3 , яка може використовуватися як місце проживання неповнолітньої дитини ОСОБА_4 ..

Судом першої інстанції враховано, що рішення суду, яким з боржника ОСОБА_3 було стягнуто борг залишається невиконаним, а реєстрація неповнолітньої дитини позбавляє стягувача можливості задовольнити свої вимоги та захистити порушене право.

Таким чином, суд першої інстанції вважав за можливе, враховуючи конкретні обставини справи та поведінку боржника, який ухиляється від повного та належного виконання судового рішення, задовольнити подання приватного виконавця та надати приватному виконавцю виконавчого округу міста Києва Білоконю Миколі Вадимовичу дозвіл на реалізацію квартири боржника ОСОБА_3 , яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , в якій зареєстрована неповнолітня дитина боржника ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Такі висновки суду відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до частин 1-5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до пункту 6 частини третьої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право: накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку.

Відповідно до частини першої статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації (пред`явленні електронних грошей до погашення в обмін на кошти, що перераховуються на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця).

Відповідно до частини п`ятої статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» у разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення невідкладно звертається також на належне боржнику інше майно, крім майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення. Звернення стягнення на майно боржника не зупиняє звернення стягнення на кошти боржника. Боржник має право запропонувати види майна чи предмети, які необхідно реалізувати в першу чергу. Черговість стягнення на кошти та інше майно боржника остаточно визначається виконавцем.

Відповідно до частини шостої статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» стягнення на майно боржника звертається в розмірі та обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження, основної винагороди приватного виконавця. У разі якщо боржник володіє майном разом з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням виконавця.

Підпунктом 3 пункту 3 Розділу II Порядку реалізації арештованого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 29 червня 2016 року № 2831/5, яким визначено перелік документів (в електронній або паперовий формі), які подаються разом із заявкою на реалізацію арештованого майна, встановлено, що у разі передачі на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, - надається копія дозволу органів опіки та піклування або відповідне рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 6 СК України малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років. Неповнолітньою вважається дитина у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років.

Відповідно до частин другої, третьої статті 17 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування, наданого відповідно до закону, укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та/або державній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати поділ, обмін, відчуження житла, зобов`язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов`язання.

Відповідно до частин першою-третьою статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов`язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла.

Відповідно до статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Посадові особи органів опіки та піклування несуть персональну відповідальність за захист прав та інтересів дітей при наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна, яке належить дітям.

Таким чином, беззаперечним є те, що, враховуючи вимоги Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» та положення Інструкції № 512/5 державний або приватний виконавець зобов`язаний у разі передачі на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, отримати попередню згоду органу опіки та піклування або відповідне рішення суду, які, зокрема, додаються до заяви на реалізацію арештованого майна (правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року в справі № 751/15667/15-ц, від 25 листопада 2019 року в справі № 718/482/15-ц, від 15 лютого 2023 року в справі № 2-537/11).

Вимога про отримання державним або приватним виконавцем дозволу органу опіки та піклування на реалізацію майна, право власності на яке або право користування яким належить неповнолітній дитині, встановлена задля додаткового забезпечення захисту прав цієї дитини, зокрема, передбачених статтями 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», від можливого порушення.

Отже, передача на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, без дозволу органу опіки та піклування або відповідного рішення суду, є неможливою.

Водночас законодавством України не визначено порядку надання органом опіки та піклування згоди на примусову реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти.

Особливістю примусової реалізації майна в межах виконавчого провадження з метою забезпечення виконання судового рішення є те, що власник майна не є заінтересованою в його реалізації особою й, відповідно, свою волю не виявляє. Продаж такого майна ініціюється державним або приватним виконавцем через спеціальну установу, при цьому зацікавленою особою виступає стягувач у виконавчому провадженні, а не боржник. Разом з тим, стягувач не має права вчиняти дії, пов`язані з передачею майна боржника на примусову реалізацію. В свою чергу боржник, як зазначалося, не є зацікавленою особою, що має наслідком ухилення його від звернення до органів опіки та піклування за отриманням дозволу на звернення стягнення на нерухоме майно, право власності на яке або право користування яким мають діти. В той же час, чинним законодавством не передбачено механізмів зобов`язання батьків або осіб, які їх замінюють, отримувати такий дозвіл у примусовому порядку.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 жовтня 2021 року в справі № 755/12052/19 (провадження № 14-113цс21) вказано, що «для судових рішень, які передбачають стягнення боргу (в тому числі солідарного) з боржника (його поручителя) на визначену суму зобов`язань, отримання Держвиконавцем відповідного дозволу органу опіки та піклування на реалізацію житлової нерухомості є обов`язковим в силу самого факту існування права власності або права користування неповнолітньої дитини щодо нерухомого майна, яке реалізується в рамках виконавчого провадження. Захист відповідних прав неповнолітньої дитини забезпечує орган опіки та піклування в межах своїх повноважень, приймаючи рішення про надання зазначеного дозволу або відмову у наданні зазначеного дозволу Держвиконавцю, а також суд у випадку звернення до нього учасника виконавчого провадження щодо дій Держвиконавця та/або органу опіки та піклування».

Таким чином, державний чи приватний виконавець спочатку повинен звернутися за дозволом органу опіки та піклування для реалізації житлової нерухомості, право на користування якою мають діти, а в разі відмови органу опіки та піклування, державний чи приватний виконавець з метою виконання судового рішення та забезпечення дотримання прав дітей повинен звернутися до суду (схожі висновки викладено у постановах Верховного Суду від 15 лютого 2023 року в справі № 2-537/11, від 04 жовтня 2023 року в справі № 925/362/20).

З метою усунення обставин, які роблять неможливим виконання рішення суду, а саме відсутності дозволу (відмові) органу опіки та піклування на реалізацію нерухомого майна, право власності або право користування яким мають діти, виконавець може звернутися до суду з заявою (поданням) про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, в якому зареєстровані діти, яка повинна бути розглянута судом в порядку статті 435 ЦПК України (див. постанову Верховного Суду від 15 лютого 2023 року в справі № 2-537/11).

Житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них (стаття 379 ЦК України).

Відповідно до частин першої, четвертої, шостої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Фізична особа може мати кілька місць проживання.

Стаття 29 ЦК України не пов`язує місце проживання особи з місцем її реєстрації. Право користування житлом у дитини виникає на підставі факту її народження.

Відповідно до абзацу 5 статті 3 та частинами першою, десятою статті 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини. Громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов`язані протягом тридцяти календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання. Батьки або інші законні представники зобов`язані зареєструвати місце проживання новонародженої дитини протягом трьох місяців з дня державної реєстрації її народження. Реєстрація місця проживання особи здійснюється в день подання особою документів. Реєстрація місця проживання за заявою особи може бути здійснена органом реєстрації з одночасним зняттям з попереднього місця проживання. Реєстрація місця проживання здійснюється тільки за однією адресою. У разі якщо особа проживає у двох і більше місцях, вона здійснює реєстрацію місця проживання за однією з цих адрес за власним вибором. За адресою зареєстрованого місця проживання з особою ведеться офіційне листування та вручення офіційної кореспонденції.

Під час розгляду подання, суд повинен оцінювати через призму дотримання прав та інтересів дітей добросовісність дій боржника, а саме: з якого часу діти зареєстровані в спірному приміщенні: чи дотримано встановлений чинним законодавством порядок їх реєстрації та вселення у спірне приміщення: чи є спірне приміщення єдиним місцем їх постійного проживання: чи наявне інше приміщення у дітей чи їх батьків або осіб, які їх замінюють, яке може використовуватись як постійне місце проживання: яка ступінь споріднення має місце між дітьми та боржником та інші обставини (див. постанови Верховного Суду від 15 лютого 2023 року в справі № 2-537/11, від 04 жовтня 2023 року в справі № 925/362/20).

Встановлено, що 10.05.2024 року Дарницьким районним судом м. Києва видано виконавчий лист у справі №753/20002/23 (провадження №2/753/805/24) від 08.04.2024, яким стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 борг у сумі 3 650 820 грн, 7 246,80 грн судового збору та 36 508,20 грн витрат на професійну правничу допомогу (а.с. 192 том 1).

10.05.2024 року відкрито виконавче провадження НОМЕР_1 про примусове виконання виконавчого листа №753/20002/23, виданого 10.05.2024 року Дарницьким районним судом м.Києва про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 борг у сумі 3 650 820 грн, 7 246,80 грн судового збору та 36 508,20 грн витрат на професійну правничу допомогу (а.с. 193 том 1).

Відповідно до постанови приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Білоконя М.В. про арешт коштів боржника від 10.05.2024 року в рамках виконавчого провадження № НОМЕР_2 накладено арешт на гроші кошти/електронні гроші, що містяться на відкритих рахунках/електронних гаманцях, а також на кошти/електронні гроші на рахунках/електронних гаманцях, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів, крім коштів/електронних грошей, що містяться на рахунках/електронних гаманцях, що мають спеціальний режим використання, накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом, та належать боржнику ОСОБА_3 у межах суми звернення стягнення з урахуванням виконавчого збору/основної винагороди приватного виконавця, витрат виконавчого провадження, штрафів, яка становить 4 064 232,5 грн (а.с. 194 том 1).

Відповідно до постанови приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Білоконя М.В. про арешт коштів боржника від 10.05.2024 року в рамках виконавчого провадження № НОМЕР_2 накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно ОСОБА_3 у межах суми звернення стягнення з урахуванням виконавчого збору/основної винагороди приватного виконавця, витрат виконавчого провадження, штрафів, яка становить 4 064 232,5 грн (а.с. 195 том 1).

Протягом виконавчого провадження приватним виконавцем Білоконем М.В. не було виявлено грошових коштів, рухомого майна та інших цінностей, на які можливо звернути стягнення в межах виконавчого провадження НОМЕР_1.

На час звернення до суду з поданням вищевказане рішення суду в повному обсязі не виконано.

Боржник ОСОБА_3 є власником квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 198 том 1).

12.07.2024 року приватним виконавцем в ході вказаного вище виконавчого провадження проведено опис та накладено арешт на майно ОСОБА_3 , а саме: квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 214-215 том 1).

Згідно актів приватного виконавця у квартирі АДРЕСА_1 , ніхто не проживає, квартира зачинена. Під час опису квартири приватним виконавцем за участю представника стягувача консьєржем було повідомлено, що сам боржник ОСОБА_3 у вказаній квартирі не проживає.

Згідно з відомостями, які містяться в інформаційній системі «Реєстр територіальної громади міста Києва» за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані дві особи: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 220 том 1).

09.10.2024 року приватним виконавцем Білоконем М.В. на адресу Служби у справах дітей та сім`ї Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації було направлено заяву про надання дозволу на реалізацію квартири, однак органом опіки і піклування було відмовлено у наданні такого дозволу (а.с. 221-222, 223-224 том 1).

З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку задовольняючи подання приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Білоконя М.В. про надання дозволу на реалізацію нерухомого майна боржника ОСОБА_3 , в якому зареєстрована малолітня дитина, оскільки при вирішенні питання щодо дотримання прав малолітньої дитини у цій справі судом враховано, наступні обставини.

Так, відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно мати боржника - ОСОБА_6 є власницею 1/3 частини квартири за адресою: АДРЕСА_3 (а.с. 199 том 1).

Тобто бабуся ОСОБА_4 має у власності житлові приміщення, в яких може бути забезпечене постійне проживання дитини.

В той же час, з відповіді Комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» № 062/14-6518 від 25.06.2024 року на запит приватного виконавця Білоконь М.В. повідомлено про те, що боржник ОСОБА_3 є власником 1/3 частини квартири за адресою: АДРЕСА_3 (а.с. 219 том 1).

Згідно з відомостями Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, квартира за адресою АДРЕСА_3 включає в себе три кімнати та має площу 81,3 кв.м..

Відповідно до ст. 47 Житлового кодексу України на кожну людину має бути 13,65 кв.м. площі.

Таким чином, боржник ОСОБА_3 має у своїй власності нерухоме майно, яке може використовуватися як постійне місце проживання дитини.

Внаслідок реалізації належної боржнику частини будинку малолітня дитина боржника не буде позбавлена місця проживання, оскільки у боржника на праві власності належить 1/3 частини квартири за адресою: АДРЕСА_3 . Тому права малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 не будуть порушені.

За таких обставин, у суду першої інстанції не було підстав для відмови у наданні дозволу на звернення стягнення на частку боржника у нерухомому майні, в якому проживає неповнолітня дитини боржника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Доводи апеляційної скарги про те, що оскаржуваною ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 27.11.2024 року по справі № 753/20002/23 порушуються права ОСОБА_1 як кредитора ОСОБА_3 , оскільки в межах розгляду справи № 753/74427/24 було вжито заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер майна: 33116178), а отже її реалізація приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Білоконя М.В. унеможливлює виконання рішення суду у справі № 753/7427/24, суд апеляційної інстанції відхиляє, як безпідставні, з огляду на наступне.

Встановлено, що ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 29.11.2023 року у справі № 753/20002/23 накладено арешт на квартиру, що розташована за адресою АДРЕСА_1 та належить ОСОБА_3 . Зазначений арешт накладений судом на користь стягувача за виконавчим провадженням № НОМЕР_2 ОСОБА_2 .

Між тим, арешт на який посилається апелянт накладений ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 16.04.2024 року у справі № 753/7427/24.

Отже, арешт накладений ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 29.11.2023 року у справі № 753/20002/23 на користь ОСОБА_2 , накладений судом першої інстанції на майже 5 місяців раніше ніж арешт накладений на користь ОСОБА_1 .

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 (провадження № 12-127гс19) сформульовано висновок про те, що заборона відчуження або арешт майна, які накладаються судом для забезпечення позову про стягнення грошових коштів, мають на меті подальше звернення стягнення на таке майно в разі задоволення позову. Іпотека або арешт нерухомого майна, що накладається виконавцем у межах виконавчого провадження, мають ту ж саму мету. Тому іпотека або арешт, що зареєстровані в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно раніше, мають вищий пріоритет, ніж заборона відчуження або арешт майна, накладені судом, які були зареєстровані пізніше. У цьому разі заборона відчуження або арешт майна, накладені судом, не є перешкодою для реалізації майна, а покупець такого майна набуває право власності на нього вільним від зазначених обтяжень. Якщо ж майно не буде реалізоване, а іпотека буде припинена або буде знятий арешт, накладений виконавцем (зокрема, у випадку повного виконання боржником свого обов`язку), то заборона відчуження або арешт майна, накладені судом, і надалі виконуватимуть функцію забезпечення позову.

Таким чином, наявність арешту у справі за позовом ОСОБА_1 у справі № 753/7427/24 не може бути підставою для будь-яких обмежень у виконавчому провадженні на виконання рішення за позовом ОСОБА_2 у справі № 753/20002/23, а відповідно і для оскарження вчинених у такому виконавчому провадженні дій.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, рішення суду ухвалене з додержанням норм процесуального права та правильним застосуванням норм матеріального права, і не може бути скасоване з підстав, викладених у апеляційній скарзі.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.374, 375 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу адвоката Бабчук Олени Василівни, яка діє в інтересах особи, яка не брала участі у справі - ОСОБА_1 на ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 27 листопада 2024 року залишити без задоволення.

Ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 27 листопада 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено «09» травня 2025 року.

Головуючий суддя Л.П. Сушко

Судді С.Г. Музичко

О.В. Желепа