КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2025 року місто Київ

єдиний унікальний номер справи: 755/9681/23

номер провадження: 22-ц/824/2594/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),

суддів: Невідомої Т.О., Нежури В.А.,

за участю секретаря - Габунії М.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою представника державного підприємства «СЕТАМ» - Омельчук Зоряни Тарасівни та апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 13 червня 2024 року у складі судді Коваленко І.В., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби в місті Києві Головного територіального управління юстиції у місті Києві, державного підприємства «СЕТАМ», треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , про визнання недійсними електронних торгів та скасування рішення про державну реєстрацію права власності,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2023 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби в місті Києві Головного територіального управління юстиції у місті Києві (далі - Дніпровський РВДВС), державного підприємства «Сетам» (далі - ДП «СЕТАМ»), треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , про визнання недійсними електронних торгів та скасування рішення про державну реєстрацію права власності.

Позовна заява мотивована тим, шо 08 листопада 2007 року між батьком позивачки ОСОБА_3 та акціонерним комерційним банком «Форум» (далі - АКБ «Форум»), правонаступником якого є публічну акціонерну товариство «Банк Форум» (далі - ПАТ «Банк Форум») був укладений кредитний договір № 0426/07/01-CL.

Майновим поручителем за цим кредитним договором виступала мати позивачки - ОСОБА_5 .

Указувала, що рішенням Дніпровського районного суду від 21 березня 2013 року у справі 2604/29397/12, було солідарно стягнуто з ОСОБА_3 та ОСОБА_5 на користь ПАТ «Банк Форум» заборгованість за кредитним договором № 0426/07/01-CL. Рішенням апеляційного суду міста Києва від 04 червня 2013 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 25 липня 2013 року, рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 21 березня 2013 року у справі 2604/29397/12 було змінене в частині розміру стягнутої пені. Таким чином, цими судовими рішеннями було солідарно стягнуто з батьків позивачки - ОСОБА_5 та ОСОБА_3 суму боргу за кредитним договором № 0426/07/01- СL, у розмірі 672 549 грн 32 коп. та пеню у розмірі 3 306 грн 66 коп.

На виконання рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 21 березня 2013 року у справі 2604/29397/12 був виданий виконавчий лист № 2604/29397/12, який був пред`явлений до виконання (виконавче провадження № НОМЕР_2).

У подальшому ПАТ «Банк Форум» вирішило продати право вимоги за кредитним договором № 0426/07/01-СL на відкритих торгах. За результатами відкритих торгів (аукціону) від 28 грудня 2017 року, оформлених протоколом № UА-ЕА- 2017-12-21-000292-b, 22 січня 2018 року був укладений договір № 954- Ф про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги між ПАТ «Банк Форум» та ОСОБА_6 , який викупив право вимоги за 373 571 грн 60 коп.

Зазначала, що 08 липня 2019 року в ході здійснення виконавчого провадження № НОМЕР_2, державним виконавцем Дніпровського РВДВС Лагоцькою В.Ф. було винесено постанову про опис та арешт майна (коштів) боржника та накладено арешт на двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , належну ОСОБА_5

15 липня 2019 року була складена заявка на реалізацію арештованого майна, яка була передана державним виконавцем до ДП «СЕТАМ».

Наголошувала, що на момент складання заявки на реалізацію арештованого майна та передачі квартири на примусову реалізацію, в ній було зареєстроване місце проживання позивачки та двох її малолітніх дітей.

06 серпня 2019 року був проведений перший, 28 жовтня 2019 року - другий, а 13 лютого 2020 року - третій етап електронних торгів, на яких вказана вище квартира була реалізована за зниженою ціною 594 300 грн 00 коп.

На цих електронних торгах квартиру придбав ОСОБА_1 , який в подальшому ініціював процес про виселення позивачки, її дітей та батьків з квартири.

На обґрунтування порушення її прав її малолітніх дітей, внаслідок проведення електронних торгів, позивачка вказувала, що рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 29 вересня 2021 року у справі № 755/19631/21, яке було залишене без змін постановою Київського апеляційного суду від 06 квітня 2023 року у справі № 755/19631/21, її батьки та діти були виселені з квартири. Однак, як стало відомо позивачці, реалізація квартири, право користування якою мала вона та її діти, відбулася незаконно. Порушення прав позивачки полягає у тому, що внаслідок незаконної реалізації квартири на електронних торгах, були порушені житлові права позивачки та її малолітніх дітей, які були виселені з квартири.

Вважала, що реалізація квартири відбулась попри те, що її батьки повністю розрахувались по своїх зобов`язаннях за кредитним договором, а тому подальше звернення стягнення на квартиру шляхом її реалізації на торгах, носило протиправний характер.

Наголошувала, що у разі задоволення позовної заяви про визнання електронних торгів недійсними, квартира повернеться у власність матері позивачки і вона з дітьми знову зможе проживати в ній.

Стверджувала, що електронні торги з реалізації квартири ОСОБА_5 також були проведені незаконно, оскільки боргові зобов`язання родини ОСОБА_7 , станом на момент звернення стягнення на квартиру, були припинені в силу ст.36 Закону України «Про іпотеку», так як з моменту реєстрації права власності на іпотечну квартиру за ОСОБА_6 зобов`язання за кредитним договором припинилось в силу закону. Натомість ОСОБА_6 не визнав тієї обставини, що зобов`язання припинилось внаслідок позасудового врегулювання та продовжив ініціювати звернення стягнення на майно родини ОСОБА_7 , в тому числі на квартиру, яка була безпідставно реалізована на електронних торгах.

Також відповідно до норм чинного законодавства України, державний виконавець при здійсненні примусової реалізації арештованої квартири, в якій зареєстроване місце проживання дитини, зобов`язаний був попередньо отримати відповідний дозвіл від органів опіки, чого зроблено не було.

Щодо наявності підстав для скасування рішення про державну реєстрацію права власності позивачка вказувала, що у разі задоволення позовних вимог про визнання недійсними електронних торгів та свідоцтва про право власності, підлягає скасуванню також і рішення про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_1 .

З урахуванням наведеного, ОСОБА_2 просила:

визнати недійсними електронні торги з примусової реалізації квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000), результати яких були оформлені протоколом №465712;

визнати недійсним та скасувати свідоцтво від 30 квітня 2020 року, видане приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу (далі - КМНО) Пономарьовою Д.В. ОСОБА_1 та зареєстроване за №1078;

скасувати рішення приватного нотаріуса КМНО Пономарьової Д.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 52129451 від 04 травня 2020 року.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 13 червня 2024 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Визнано недійсними електронні торги, проведені ДП «СЕТАМ» 13 лютого 2020 року з реалізації арештованого майна за лотом №384928, а саме: двокімнатної квартири АДРЕСА_3 , результати яких були оформлені протоколом №465712 від 13 лютого 2020 року.

Визнано недійсним свідоцтво про право власності № 1078 від 30 квітня 2020 року, видане приватним нотаріусом КМНО Пономарьовою Д.В. ОСОБА_1 на підставі акта державного виконавця про реалізацію предмета іпотеки, складеного 25 березня 2020 року головним державним виконавцем Дніпровського РВДВС Єзерською А.М. у ВП НОМЕР_2.

Скасовано рішення приватного нотаріуса КМНО Пономарьової Д.В. (як державного реєстратора) від 04 травня 2020 року, індексний номер 52129451, про державну реєстрацію прав та обтяжень (з відкриттям розділу).

Стягнуто із ОСОБА_1 , ДП «СЕТАМ» та Дніпровського РВДВС, з кожного, на користь ОСОБА_2 по 1 073 грн 60 коп. судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представника ДП «СЕТАМ» - Омельчук З.Т. подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовуОСОБА_2 відмовити повністю, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, фактичним обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не звернув увагу на те, що відповідно до правового висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 20 березня 2019 року у справі №612/2343/12, сам по собі факт відсутності обов`язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення оспорюваного правочину не є безумовною підставою для визнання його недійсним. Правочин щодо відчуження за договором купівлі-продажу квартири, яка належить на праві приватної власності бабі малолітньої дитини, в якій ця дитина проживала, не порушують прав цієї дитини, оскільки вона має право на проживання за місцем проживання кожного з її батьків.

Також згідно усталеної практики Верховного Суду чинним законодавством не передбачено обмежень при реалізації права власника на розпорядження майном в залежності від того чи мають право на користування ним інші особи, зокрема, малолітні діти, якщо власник не є їх батьком (матір`ю) або ж особою, яка замінює останніх.

Вказує, що суд захищає порушені права особи. Водночас позивачка ОСОБА_2 не є ані власницею спірної квартири, ані боржником у виконавчому провадженні, в рамках якого майно було передано на реалізацію, ані переможницею електронних торгів, ані будь-якою іншою особою права чи інтереси якої могли бути порушені під час проведення електронних торгів за лотом №384928.

Оскільки права та законні інтереси ОСОБА_2 жодним чином не були порушені, то й, відповідно, не підлягали судовому захисту, а відтак вважає, що рішення суду першої інстанції про часткове задоволення її позовної заяви є незаконним та таким, що підлягає скасуванню.

Крім того вказує, що позивачкою не доведено, що ДП «СЕТАМ» при проведенні електронних торгів за лотом №384928 з реалізації двокімнатної квартири АДРЕСА_1 , було порушено норми Порядку чи права та інтереси позивачки. Разом з тим, позивачка обґрунтовує свої вимоги оскарженням дій державного виконавця, які мають самостійний спосіб оскарження й не можуть бути підставою для визнання прилюдних торгів недійсними.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити повністю, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, фактичним обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не враховано, що згідно з договором іпотеки від 08 листопада 2007 року на момент укладання цього договору малолітніх та неповнолітніх дітей, що зареєстровані у житловому приміщенні, яке є предметом іпотеки та мають право користуватися предмет іпотеки, немає. Неповнолітня ОСОБА_8 була зареєстрована у квартирі в день направлення державним виконавцем пакету документів щодо реалізації майна боржника, а саме 15 липня 2019 року, а неповнолітня ОСОБА_9 була зареєстрована квартирі за чотири дні до направлення державним виконавцем пакету документів щодо реалізації майна боржника, а саме 11 лютого 2019 року.

Стверджує, що позивачка несумлінно користувалась своїми правами та несумлінно виконувала свої обов`язки боржника й не повідомила державного виконавця про здійснення реєстрації неповнолітніх осіб у квартирі. Дати реєстрації дітей у цій квартирі свідчать про порушення боржником свого обов`язку утримуватися від вчинення дій, що унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення.

Крім того, звертає увагу, що постановою Київського апеляційного суду від 15 вересня 2020 року у справі №755/12052/19 встановлено, що державним виконавцем під час передачі на реалізацію ДП «Сетам» спірної квартири, не порушено права боржника та її малолітніх онуків, оскільки державний виконавець діяв відповідно до вимог чинного законодавства.

Представник ОСОБА_2 - адвокат Спасібухов Н.І. подав відзив на апеляційну скаргу ДП «СЕТАМ», в якому вказує, що суд дійшов правильного висновку про те, що електронні торги підлягають визнанню недійсними, оскільки: по-перше, вони порушують публічний порядок, оскільки квартира була реалізована на виконання вже припиненого зобов`язання; по-друге, вони порушують права позивачки як особи, яка проживала в квартирі та як матері малолітніх дітей; по-третє, вони порушують права малолітніх дітей; по-четверте, вони порушують Порядок реалізації арештованого майна; по-п`яте, вони унеможливлюють легітимні очікування позивача та порушують її законні інтереси. Вважає, що залишення в силі рішення суду першої інстанції призведе до відновлення порушених прав позивачки, її дітей та батьків і дасть змогу родині ОСОБА_7 після багатьох років боротьби в судах повернутися до свого житла. Просить апеляційну скаргу ДП «СЕТАМ» залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Аналогічний відзив представник ОСОБА_2 - адвокат Спасібухов Н.І. подав на апеляційну скаргу ОСОБА_1 .

Третя особа: ОСОБА_10 подала відзив на апеляційну скаргу ДП «СЕТАМ», в якому фактично погоджується з доводами позивачки ОСОБА_2 , якими вони обгрунтувала свою позовну заяву. Просить апеляційну скаргу ДП «СЕТАМ» залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, враховуючи обставини, наведені у відзивах на апеляційні скарги, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Згідно зі ст.264 ЦПК України судове рішення має відповідати, в тому числі, на такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.

Ухвалюючи рішення про визнання недійсними електронних торгів, проведених ДП «СЕТАМ» 13 лютого 2020 року з реалізації арештованого майна за лотом №384928, а саме: двокімнатної квартири АДРЕСА_1 , результати яких були оформлені протоколом №465712 від 13 лютого 2020 року, суд першої інстанції виходив із того, що станом на 15 липня 2019 року, тобто в день складання Дніпровським РВДВС заявки на реалізацію арештованого майна до ДП «СЕТАМ», в спірній квартирі були зареєстровані неповнолітні діти позивачки: ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Однак всупереч вимог чинного законодавства, державний виконавець при передачі на реалізацію спірного майна допустив порушення, а саме, не отримав відповідний дозвіл органів опіки та піклування та не перевірив чи призведе продаж цієї квартири до позбавлення прав неповнолітніх дітей на проживання та користування житлом. У зв`язку з цим, такі електронні торги з реалізації спірної квартири проведені з порушенням встановленого законом порядку, а тому їх слід визнати недійними.

Крім того, суд дійшов висновку, що спірна квартира була реалізована на публічних торгах в рахунок погашення заборгованості її батьків - ОСОБА_3 та ОСОБА_5 перед ПАТ «Банк Форум» за кредитним договором № 0426/07/01-CL. Проте постановою Київського апеляційного суду від 30 травня 2023 року у справі №369/12902/19 визнано зобов`язання, що виникли на підставі кредитного договору №0426/07/01-CL, укладеного між ПАТ «Форум» та ОСОБА_3 припиненим з 27 березня 2018 року та встановлено, що зобов`язання за кредитним договором припинилися значно раніше, ніж державний виконавець звернув стягнення на квартиру ОСОБА_5 , Тому таке стягнення відбувалось у порушення вимог ст.36 Закону України «Про іпотеку» та ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка гарантує повагу до житла.

Оскільки електронні торги від 13 лютого 2020 року з реалізації спірної квартири є недійсними, то в силу приписів ЦК України, Закону України «Про іпотеку» та Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», суд першої інстанції дійшов висновку, що видане на їх підставі свідоцтво про право власності № НОМЕР_1 від 30 квітня 2020 року є недійсним, а проведена державна реєстрація права власності за новим власником квартири - ОСОБА_1 від 04 травня 2020 року, індексний номер 52129451 підлягає скасуванню.

Проте з такими висновками суду першої інстанції погодитись не можна, виходячи з такого.

З матеріалів справи вбачається та підтверджується наявними у справі доказами, 08 листопада 2007 року між ОСОБА_3 (батько позивачки) та АКБ «Форум», правонаступником якого є ПАТ «Банк Форум», був укладений кредитний договір № 0426/07/01-CL, предметом якого було відкриття банком позичальнику ОСОБА_3 відновлювальної кредитної лінії на споживчі цілі з лімітом кредитування 70 000,00 доларів США.

Того ж дня, тобто 08 листопада 2007 року, на забезпечення повернення кредитних коштів, сплати процентів за користування цим кредитом та неустойки (штраф, пеня), між АКБ «Форум» та батьками позивачки: ОСОБА_3 і ОСОБА_5 було укладено договір поруки.

Установлено, що рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 21 березня 2013 року у справі № 2604/29397/12 позовні вимоги ПАТ «Банк Форум» до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором було задоволено та стягнуто солідарно з них на користь банку заборгованість за кредитним договором № 0426/07/01-CL від 08 листопада 2007 року у розмірі 84 142,29 доларів США, що станом на 28 листопада 2012 року було еквівалентно 672 549 грн 32 коп., пеню у розмірі 79 555 грн 61 коп., а також стягнуто з ОСОБА_3 , ОСОБА_5 на користь ПАТ «Банк Форум» судовий збір у розмірі по 1 609 грн 50 коп.

Рішенням апеляційного суду міста Києва від 04 червня 2013 року апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_11 задоволено частково, а рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 21 березня 2013 року змінено в частині стягнення нарахованої пені за прострочення погашення заборгованості по кредиту, зменшивши розмір пені за прострочення сплати кредиту з суми 79 555 грн 61 коп. до 3 306 грн 66 коп.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 липня 2013 року касаційну скаргу ПАТ «Банк Форум» відхилено, а рішення апеляційного суду міста Києва від 04 червня 2013 року залишено без змін.

19 червня 2013 року Дніпровським районним судом міста Києва було виконавчий лист №2604/29397/12 з примусового виконання вказаного вище рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 21 березня 2013 року про солідарне стягнення з ОСОБА_3 та ОСОБА_5 на користь ПАТ «Банк Форум» заборгованості у розмірі 672 549 грн 32 коп. та пені у розмірі 3 306 грн 66 коп.

21 листопада 2013 року старший державний виконавець Дніпровського РВДВС Шеремет Ю.М. відкрив виконавче провадження № НОМЕР_2 з примусового виконання виконавчого листа № 2604/29397/12 від 19 червня 2013 року.

21 листопада 2013 року старший державний виконавець Дніпровського РВДВС Шеремет Ю. М. у межах у виконавчого провадження № НОМЕР_2 виніс постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 16 квітня 2018 року задоволена заява ОСОБА_6 (заінтересовані особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_5 ) про заміну сторони стягувача у виконавчому провадженні. Замінено сторону стягувача з ПАТ «Банк Форум» на ОСОБА_6 у виконавчих провадженнях НОМЕР_3 та № НОМЕР_2 з виконання виконавчого листа № 2604/29397/12, виданого 19 червня 2013 року Дніпровським районним судом міста Києва, про солідарне стягнення з ОСОБА_3 та ОСОБА_5 на користь ПАТ «Банк Форум» заборгованості у сумі 675 855 грн 98 коп.

Постановою від 27 листопада 2018 року у виконавчому провадженні № НОМЕР_2 Дніпровський РВДВС здійснив заміну стягувача з ПАТ «Банк Форум» на ОСОБА_6 .

Встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу від 25 лютого 2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гончаровою С.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 358, боржнику ОСОБА_5 на праві власності належала квартира АДРЕСА_4 , загальною площею 44,10 кв.м.

08 липня 2019 року державний виконавець Дніпровського РВДВС Лагоцька В.Ф. прийняла постанову про опис та арешт майна (коштів) боржника та наклала арешт на квартиру АДРЕСА_4 .

Також 08 липня 2019 року державний виконавець Дніпровського РВДВС прийняла постанову про призначення суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання товариства з обмеженою відповідальністю «Приватна експертна служба» (далі - ТОВ «Приватна експертна служба») для участі у виконавчому провадженні № НОМЕР_2 про стягнення боргу у сумі 675 855 грн 98 коп.

Згідно із Звітом від 09 липня 2019 року про оцінку квартири АДРЕСА_1 , складеного ТОВ «Приватна експертна служба» визначено, що вартість об`єкта оцінки на дату оцінки становить 849 000 грн 00 коп.

10 липня 2019 року Дніпровський РВДВС отримав зазначений звіт ТОВ «Приватна експертна служба» (вхідний № 167120), а передано його Державному виконавцю у п`ятницю 12 липня 2019 року. Державний виконавець направив боржнику повідомлення про цей звіт у понеділок 15 липня 2019 року.

Відповідно до заявки на реалізацію арештованого майна Дніпровським РВДВС 15 липня 2019 року були направлені до Київської філії ДП «СЕТАМ» документи для проведення реалізації арештованого майна - спірної квартири згідно з вартістю, яка визначена у звіті від 09 липня 2019 року, у розмірі 849 000 грн 00 коп.

13 лютого 2020 року ДП «СЕТАМ» проведено електронні торги з реалізації нерухомого майна, а саме: двокімнатної квартири АДРЕСА_4 , площею 44,10 кв.м, що належать на праві власності ОСОБА_5 .

Згідно протоколу проведення електронних торгів № 465712, початкова ціна лоту № 384928 складала 594 300 грн 00 коп., ціна продажу 594 300 грн 00 коп., переможцем торгів визнано учасника під №26.

30 квітня 2020 року приватним нотаріусом КМНО Пономарьовою Д.В. відповідно до ст.66 Закону України «Про виконавче провадження», ст.41 Закону України «Про іпотеку» та на підставі акта державного виконавця про реалізацію предмета іпотеки, складеного 25 березня 2020 року головним державним виконавцем Дніпровського РВДВС Єзерською А.М., ВП НОМЕР_2, ОСОБА_1 було видано свідоцтво про право власності на майно, що складається з квартири АДРЕСА_4 , загальною площею 44,10 кв.м, яка придбана ОСОБА_1 за 594 300 грн 00 коп.

Право власності ОСОБА_1 на спірне майно було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 52129451 від 04 травня 2020 року, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000.

Обґрунтовуючи позовні вимоги в частині визнання недійсними указаних вище електронних торгів та скасування рішення про державну реєстрацію права власності, ОСОБА_2 посилалась на те, що станом на 15 липня 2019 року, тобто в день складання Дніпровським РВДВС заявки на реалізацію арештованого майна до ДП «СЕТАМ», у спірній квартирі були зареєстровані її неповнолітні діти: ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Однак державний виконавець при передачі на реалізацію спірного майна не отримав відповідний дозвіл органів опіки та піклування та не перевірив чи призведе продаж цієї квартири до позбавлення прав неповнолітніх дітей на проживання та користування житлом.

Так, згідно витягу з Реєстру територіальної громади міста Києва про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні - квартирі АДРЕСА_4 зареєстровані малолітні діти ОСОБА_2 , а саме: ОСОБА_9 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) - реєстрація місця проживання 11 липня 2019 року, ОСОБА_8 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) - реєстрація місця проживання 15 липня 2019 року.

Згідно з ч.1 та ч.3 ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію і протоколи до неї (далі - Конвенція), згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права (згідно з ч.4 ст.10 ЦПК України).

Малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років. Неповнолітньою вважається дитина у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років (ч.2 ст.6 СК України від 10 січня 2002 року № 2947-III (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування, наданого відповідно до закону, укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та/або державній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати поділ, обмін, відчуження житла, зобов`язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов`язання (ч.3 ст.17 Закону України «Про охорону дитинства»).

Держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Органи опіки та піклування зобов`язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла (ч.1 та 3 ст.18 Закону України «Про охорону дитинства»).

Держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Посадові особи органів опіки та піклування несуть персональну відповідальність за захист прав та інтересів дітей при наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна, яке належить дітям (ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей»).

Згідно з висновками ЄСПЛ, п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine»), заява № 63566/00, § 23).

У даній справі, спірна квартира не є об`єктом іпотеки, а реалізовується в рахунок погашення солідарного зобов`язання ОСОБА_5 , яке виникло відповідно до умов ст.ст. 553-554 ЦК України.

У п.9 ч.3 ст.129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Відповідно до ст.129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч.1 ст.2 ЦПК України).

Суд визначає в межах, встановлених ЦПК України, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо (ч.1 ст.11 ЦПК України).

Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами (ч.1ст.18 ЦПК України).

Стаття 19 СК України регулює участь органу опіки та піклування у захисті сімейних прав та інтересів. Частина шоста цієї статті СК України визначає співвідношення повноважень цього органу та суду, встановлюючи, що суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Виконавець у виконавчому провадженні відповідно до законодавства України подібними повноваженнями не наділений.

За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником (ч.1 ст.553 ЦК України).

У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (ч.1 та ч.2 ст.554 ЦК України).

Виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (ч.1 ст.1 Закону України «Про виконавче провадження»).

Виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії (ч.1 ст.18 Закону України «Про виконавче провадження»).

Відповідно до абз. 7 п.3 Розділу ІІ Порядку реалізації майна, у разі передачі на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, заявка на реалізацію арештованого майна подається разом із копією дозволу органів опіки та піклування або відповідним рішенням суду (в електронній або паперовий формі).

Згідно з абз.1 п.2 Розділу VII Порядку реалізації майна, реалізація предмета іпотеки здійснюється відповідно до вимог цього Порядку з урахуванням особливостей, визначених цим пунктом та Законом про іпотеку.

У разі передачі на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Якщо такий дозвіл не надано, виконавець продовжує виконання рішення за рахунок іншого майна боржника, а в разі відсутності такого майна повертає виконавчий документ стягувачу з підстави, передбаченої пунктом 9 частини першої статті 37 Закону про виконавче провадження (п.28 Розділу VIII Інструкції з організації примусового виконання рішень).

Це кореспондує пункту 3 розділу ІІ цієї Інструкції.

ЄСПЛ неодноразово зауважував у своїх рішеннях, що право на судовий розгляд, гарантоване статтею 6 Конвенції, також захищає і виконання остаточних та обов`язкових судових рішень, які у державі, яка поважає верховенство права, не можуть залишатися невиконаними, завдаючи шкоди одній із сторін (наприклад, справа «Жовнер проти України» від 29 червня 2004 року, заява № 56848/00, § 33). Право на звернення до суду, закріплене у статті 6 Конвенції, було б ілюзорним, якби правова система держав-учасниць Конвенції допускала, що судове рішення, яке набрало законної сили та є обов`язковим для виконання, залишалося би невиконаним по відношенню до однієї зі сторін всупереч її інтересам. Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок.

Вимога про отримання дозволу державним виконавцем від органу опіки та піклування на реалізацію майна, право власності на яке або право користування яким належить неповнолітній дитині, встановлена задля додаткового забезпечення захисту прав цієї дитини, зокрема передбачених ст.ст. 17 та 18 Закону України «Про охорону дитини», ст.12 Закону України Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», від можливого порушення.

Якщо суд приймає рішення про солідарне стягнення з боржника та його поручителя коштів у рахунок погашення їх зобов`язань перед кредитором, то суд не досліджує питання прав тих чи інших осіб, які пов`язані з можливими об`єктами жилої нерухомості, які вже сам Держвиконавець відповідно до Закону про виконавче провадження визначає до реалізації, зокрема, на відкритих торгах для забезпечення виконання цього судового рішення. А відтак проведення такої реалізації майна, в тому числі спірної квартири, не контролюється судом допоки відповідні дії державного виконавця не оскаржуються кимось з учасників виконавчого провадження чи іншими особами відповідно до закону.

Разом з тим, повноваження державного виконавця на мають того характеру та обсягів, які має суд, зокрема, в межах цивільного процесу. Обов`язки і права виконавців, закріплені у ст.18 Закону про виконавче провадження не відповідають широті повноважень та обов`язків суду, передбачених ЦПК України для вирішення судових спорів. Як приклад можна навести ст.19 СК України, яка передбачає право суду не погодитись з висновками органу опіки та піклування. Тоді як законодавство України, зокрема Закон про виконавче провадження, такими повноваженнями державного виконавця не наділяє. Також, наприклад, державний виконавець позбавлений можливості встановлювати чи є у власності неповнолітніх дітей, місце проживання яких зареєстроване у квартирі, яка підлягає реалізації в рамках виконавчого провадження, інше житлове приміщення, чи мають вони право користування іншим житловим приміщенням. Для вирішення подібних питань державний виконавець і має звертатись до органів опіки та піклування для отримання відповідного дозволу, який має враховувати найкращий захист прав неповнолітніх дітей.

Тому державний виконавець не може самотужки забезпечити той самий рівень захисту відповідних прав неповнолітніх дітей, який може забезпечити суд реалізуючи, наприклад, ст.39 Закону України «Про іпотеку».

Отже, на відміну від виконання судових рішень, які безпосередньо передбачають звернення стягнення на конкретно визначене житлове приміщення у конкретно визначений спосіб, для інших судових рішень, які передбачають загальне право стягнення боргу (в тому числі солідарного) з боржника (його поручителя) на визначену суму зобов`язань, отримання державним виконавцем відповідного дозволу органу опіки та піклування є обов`язковим в силу самого факту існування права власності або права користування неповнолітньої дитини щодо нерухомого майна, яке реалізується в рамках виконавчого провадження. Захист відповідних прав неповнолітньої дитини забезпечує орган опіки та піклування в межах своїх повноважень, приймаючи рішення про надання зазначеного дозволу або відмову у наданні зазначеного дозволу державному виконавцю, а також суд у випадку звернення до нього уповноваженої особи щодо дій державного виконавця та/або органу опіки та піклування.

Зазначене стосується також і дій приватних виконавців.

Таким чином державний чи приватний виконавець повинен звернутися за дозволом органу опіки та піклування для реалізації житлової нерухомості, право на користування яким мають діти.

Разом з тим фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом (ч.2 ст.29 ЦК України).

Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає (ч.4 ст.29 ЦК України).

Цьому кореспондує абз.2 ч.2 ст.3 Закону України від 11 грудня 2003 року № 1382-IV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні, в редакції, чинній на момент виникнення відповідних правовідносин (далі - Закон про вільне пересування).

Фізична особа може мати кілька місць проживання (ч.6 ст.29 ЦК України).

Місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою (ч.ч. 1 та 3 ст. 160 СК України).

Члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону (ч.1 ст.405 ЦК України).

Це кореспондує ч.1 ст.156 ЖЖ Української РСР, яка передбачає, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. При цьому за згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї.

На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно (ч.2 ст.156 ЖК УРСР).

Згідно з ч.4 ст.156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 ЖК УРСР.

Відповідно до змісту ч.2 ст.64 ЖК УРСР це є: дружина наймача, їх діти і батьки. Також членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з власником будинку (квартири) і ведуть з ним спільне господарство.

Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків (ч.2 ст.11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем (ч.2 ст.18 Закону України «Про охорону дитинства»).

Місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини (абз.5 ст.3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»).

Громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов`язані протягом тридцяти календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання. Батьки або інші законні представники зобов`язані зареєструвати місце проживання новонародженої дитини протягом трьох місяців з дня державної реєстрації її народження. Реєстрація місця проживання особи здійснюється в день подання особою документів (ч.1 ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»).

Реєстрація місця проживання здійснюється тільки за однією адресою. У разі якщо особа проживає у двох і більше місцях, вона здійснює реєстрацію місця проживання за однією з цих адрес за власним вибором. За адресою зареєстрованого місця проживання з особою ведеться офіційне листування та вручення офіційної кореспонденції (ч.10 ст.6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»).

Пункт 18 Правил реєстрації місця проживання визначає перелік документів, які подає особа для реєстрації місця проживання. Зокрема, підпункт 4 ч.1 п.18 Правил реєстрації місця проживання визначає документи, що підтверджують право на проживання в житлі, які подаються при відповідній реєстрації. Абз.1 цього підпункту ч.1 п. 18 Правил реєстрації місця проживання уточнює, що у разі відсутності зазначених документів реєстрація місця проживання особи здійснюється за згодою власника/співвласників житла, наймача та членів його сім`ї (зазначені документи або згода не вимагаються при реєстрації місця проживання неповнолітніх дітей за адресою реєстрації місця проживання батьків/одного з батьків або законного представника/представників).

У разі реєстрації місця проживання батьків за різними адресами місце проживання дитини, яка не досягла 14 років, реєструється разом з одним із батьків за письмовою згодою другого з батьків у присутності особи, яка приймає заяву, або на підставі засвідченої в установленому порядку письмової згоди другого з батьків (крім випадків, коли місце проживання дитини визначено відповідним рішенням суду або рішенням органу опіки та піклування) (ч.4 п.18 Правил реєстрації місця проживання).

Пункт 1 ч. 5 ст.19 Закону України «Про виконавче провадження» передбачає, що боржник зобов`язаний утримуватися від вчинення дій, що унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення.

Як установлено вище, позивачка ОСОБА_2 є дочкою ОСОБА_5 , яка була поручителем за вказаним вище кредитним договором № 0426/07/01-CL, укладеним 08 листопада 2007 року між чоловіком ОСОБА_5 - ОСОБА_3 та АКБ «Форум».

ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу від 25 лютого 2010 року була первинним власником квартири АДРЕСА_4 .

Відповідно до ст.ст. 405 ЦК України, 156 ЖК УРСР, ч.2 ст.11, ч.2 ст.18 Закону України «Про охорону дитинства» позивачка ОСОБА_2 має право на проживання (користування) у спірній квартирі своєї матері - ОСОБА_5 , але не будучи неповнолітньою дитиною відповідне право виникає у неї як у члена сім`ї заявниці лише за умови постійного проживання з заявницею, яке у свою чергу має бути нею дозволене (узгоджене).

Подібне узгодження користуванням спірною квартирою за своєю суттю протирічить вимогам п.1 ч.5 ст.19 Закону про виконавче провадження, особливо враховуючи подальшу реєстрацію місця проживання зазначених неповнолітніх дітей у цій спірній квартирі.

Установлено, що ОСОБА_9 народилася ІНФОРМАЦІЯ_3 , а ОСОБА_8 народилася ІНФОРМАЦІЯ_4 . Отже станом на 15 липня 2019 року (день подання документів державним виконавцем на реалізацію спірної квартири через публічні торги) ОСОБА_9 справді була молодше 10 років і відповідно до абз.1 ч.2 ст.3 СК України була малолітньою дитиною, на яку розповсюджується дія ч.4 ст.29 ЦК України.

Однак ОСОБА_8 станом на 15 липня 2019 року була старша за 15 років і тому є неповнолітньою дитиною відповідно до абз.2 ч.2 ст.3 СК України, на яку розповсюджується дія ч.2 ст.29 ЦК України, а не ч.4 цієї статті ЦК України. Отже і автоматичне визначення місця проживання на підставі місця проживання батьків для ОСОБА_8 є безпідставним, оскільки відповідно до ч.3 ст.160 СК України вона сама обирає місце проживання, якщо її батьки живуть окремо.

ОСОБА_9 та ОСОБА_8 є дочками позивачки ОСОБА_2 , а отже на їх стосунки розповсюджується дія ст.ст.29, 405 ЦК України, 156 ЖК УРСР, ч.2 ст.11, ч.2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства». У зв`язку з цим у ОСОБА_9 та ОСОБА_8 виникає похідне від аналогічного права їх матері позивачки ОСОБА_2 як дочки власника ( ОСОБА_5 ), користуватися спірною квартирою за умови, що місцем проживання їх матері (позивачки) є спірна квартира.

Враховуючи зміст ч.6 ст.29 ЦК України одного лише факту наявності права власності на квартиру недостатньо для встановлення цієї квартири місцем проживання, визначеним абз. 5 ст.3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні».

Для офіційного встановлення місця проживання існує реєстрація такого місця, передбачена, зокрема, ч.10 ст.6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» та Правилами реєстрації місця проживання.

Установлено та не спростовано стороною позивача, що державний виконавець подав документи до ДП «Сетам» 15 липня 2019 року. У цей же день у спірній квартирі було зареєстроване місце проживання ОСОБА_8 . Місце проживання ОСОБА_9 було зареєстроване у спірній квартирі за 4 дні до передачі документів державним виконавцем до ДП «Сетам» - 11 липня 2019 року.

У відповідності до вимог ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 29 вересня 2020 року у справі № 757/13243/17 підтримала правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 20 січня 2016 року у справі № 504/294/14-ц (провадження № 6-2940ц15). Цей висновок зводиться до наступного: правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) стосовно нерухомого майна, право власності на яке чи право користування яким мають діти, за відсутності обов`язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування може бути визнаний судом недійсним (ч.6 ст.203, ч.1 ст.215 ЦК України) за умови, якщо буде встановлено, що оспорюваний правочин суперечить правам та інтересам дитини, - звужує обсяг існуючих майнових прав дитини та/або порушує охоронювані законом інтереси дитини, зменшує або обмежує права та інтереси дитини щодо жилого приміщення, порушує гарантії збереження права дитини на житло. Сам по собі факт відсутності обов`язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення оспорюваного правочину не є безумовною підставою для визнання його недійсним (п.п. 88-90).

У відповідності до правового висновку Верховного Суду, викладеного у його постанові від 20 березня 2019 року у справі № 1612/2343/12, сам по собі факт відсутності обов`язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення оспорюваного правочину не є безумовною підставою для визнання його недійсним. Правочин щодо відчуження за договором купівлі-продажу квартири, яка належить на праві приватної власності бабі малолітньої дитини, в якій ця дитина проживала, не порушують прав цієї дитини, оскільки вона має право на проживання за місцем проживання кожного з її батьків.

Верховний Суд у постанові від 08 червня 2021 року у справі № 607/8145/18, посилаючись на правові висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 06 травня 2019 року у справі № 639/5828/15-ц (провадження № 61-29627св18), від 06 листопада 2019 року у справі № 346/432/16-ц (провадження № 61-29148св18) та від 19 червня 2019 року у справі № 695/2714/15-ц (провадження № 61-29000св18), зазначив, що чинним законодавством не передбачено обмежень при реалізації права власника на розпорядження майном в залежності від того чи мають право на користування ним інші особи, зокрема, малолітні діти, якщо власник не є їх батьком (матір`ю) або ж особою, яка замінює останніх.

Враховуючи зазначене, керуючись принципом розумності як однією з загальних засад цивільного законодавства (п.6 ч.1 ст.3 ЦК України), враховуючи принцип верховенства права, виходячи із завдання цивільного судочинства та застосування принципу пропорційності при здійсненні судочинства, слід дійти висновку, що встановлених обставин справи достатньо для твердження про те, що державним виконавцем не було допущено порушення відповідних прав ОСОБА_9 та ОСОБА_8 у спосіб, зазначений в прозові (не отримав дозволу з органів опіки на піклування на продаж такого житла малолітніх дітей).

Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 жовтня 2021 року у справі № 755/12052/19 (провадження № 14-113 цс 21) за скаргою ОСОБА_5 де вона просила, зокрема, визнати протиправними дії державного виконавця Дніпровського ВДВС міста Києва щодо передання нерухомого майна, а саме, квартири АДРЕСА_4 на реалізацію з прилюдних торгів ДП «СЕТАМ».

Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

У справі № 755/12052/19 постановою Київського апеляційного суду від 15 вересня 2020 року, зміненою постановою Великої Палати Верховного Суду від 26 жовтня 2021 року, преюдиційно встановлено, що станом на 15 липня 2019 року, тобто в день складання Дніпровським РВДВС заявки на реалізацію арештованого майна до ДП «СЕТАМ», права неповнолітніх дітей позивачки: ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_9 , 30 липня 2010 року не були порушені через неотримання державним виконавцем відповідного дозволу органу опіки та піклування.

Відтак вказані обставини не підлягають доказуванню в силу положень ч.4 ст.82 ЦПК України.

Проте суд першої інстанції вказаних вище вимог закону, правових висновків Верховного Суду та фактичних обставин справ належним чином не врахував, у зв`язку з чим дійшов помилкового висновку про те, що станом на 15 липня 2019 року, тобто в день складання Дніпровським РВДВС заявки на реалізацію арештованого майна до ДП «СЕТАМ», права неповнолітніх дітей: ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_9 , 30 липня 2010 року були порушені через неотримання державним виконавцем відповідного дозволу органу опіки та піклування. Тому суд дійшов помилкового висновку, що електронні торги від 13 лютого 2020 року з реалізації спірної квартири є такими що проведені з порушенням закону, а тому підлягають визнанню недійсними.

Також колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позову ОСОБА_2 з тих підстав, що спірна квартира була реалізована на публічних торгах в рахунок погашення заборгованості її батьків - ОСОБА_3 та ОСОБА_5 перед ПАТ «Банк Форум» за кредитним договором № 0426/07/01-CL. Проте постановою Київського апеляційного суду від 30 травня 2023 року у справі №369/12902/19 визнано зобов`язання, що виникли на підставі кредитного договору №0426/07/01-CL, укладеного між ПАТ «Форум» та ОСОБА_3 , припиненим з 27 березня 2018 року та встановлено, що зобов`язання за кредитним договором припинилися значно раніше, ніж державний виконавець звернув стягнення на квартиру ОСОБА_5 .

З матеріалів справи вбачається, що постановою Київського апеляційного суду від 30 травня 2023 року у справі №369/12902/19 за позовом ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 до ОСОБА_6 , треті особи: Дніпровський РВДВС, ОСОБА_12 про визнання зобов`язань припиненими, було задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_4 .. Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 14 червня 2022 року скасовано і ухвалено у справі нове судове рішення про задоволення позовних вимог.

Визнано зобов`язання, що виникли на підставі кредитного договору №0426/07/01-CL, укладеного між АКБ «Форум» та ОСОБА_3 , припиненим з 27 березня 2018 року.

Так, відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизначних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною 1 ст.15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до ч.1 ст.650 ЦК України особливості укладення договорів на біржах, аукціонах, конкурсах тощо встановлюються відповідними актами цивільного законодавства.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ч.1 ст.655 ЦК України).

Частиною 4 ст.656 ЦК України встановлено, що до договору купівлі-продажу на біржах, конкурсах, аукціонах (публічних торгах), договору купівлі-продажу валютних цінностей і цінних паперів застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено законом про ці види договорів купівлі-продажу або не випливає з їхньої суті.

Таким чином, правова природа продажу майна з публічних торгів дає підстави для можливості визнання торгів недійсними за правилами визнання недійсними правочинів, зокрема на підставі норм цивільного законодавства (ст.ст. 203, 215 ЦК України) про недійсність правочину як такого, що не відповідає вимогам закону, у разі невиконання вимог щодо процедури, порядку проведення торгів, передбачених Порядком реалізації арештованого майна.

Відповідно до ч.ч.1-5 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з ч.1 та 2 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Верховний Суд України у постановах від 18 листопада 2015 року у справі №6-1884цс15, від 13 квітня 2016 року у справі № 6-2988цс15 та від 22 лютого 2017 року у справі № 6-2677цс16, зробив висновки про те, що головною умовою, яку повинні встановити суди при вирішенні питання про визнання прилюдних торгів недійсними, є наявність порушень, що могли вплинути на результат торгів, тобто не тільки недотримання норм закону під час проведення прилюдних торгів, а й порушення прав і законних інтересів особи, яка їх оспорює, способом захисту яких є визнання прилюдних торгів недійсними. Тобто для визнання судом електронних торгів недійсними необхідним є наявність підстав для визнання прилюдних торгів недійсними (порушення правил проведення електронних торгів); встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.

Такого ж підходу оцінки обґрунтованості позовних вимог позивачів у справах про визнання прилюдних торгів недійсними та похідних від цього вимог наразі дотримується і Верховний Суд і на момент апеляційного перегляду справи така практика Верховного Суду щодо обов`язкового з`ясування судами факту того чи порушено оспорюваними прилюдними торгами суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду із такими вимогами є усталеною (див. постанову Верховного Суду від 30 квітня 2025 року у справі № 757/33591/22-ц (провадження № 61-17308св24) та інші).

При цьому Верховний Суд у постанові від 28 грудня 2022 року у справі № 756/5922/19 (провадження № 61-5498св22) за позовом фізичної особи про визнання недійсним свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів, прямо вказав, що встановлення відсутності порушення прав та/або інтересів позивача оспорюваним правочином (документами, діями тощо) є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.

Так, Конституційне право на судовий захист передбачає як невід`ємну частину такого захисту можливість поновлення порушених прав і свобод громадян, правомірність вимог яких установлена в належній судовій процедурі та формалізована в судовому рішенні, і конкретні гарантії, які дозволяли б реалізовувати його в повному обсязі та забезпечувати ефективне поновлення в правах за допомогою правосуддя, яке відповідає вимогам справедливості, що узгоджується також зі статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Конвенція має на меті гарантію не теоретичних або ілюзорних прав, а практичних та ефективних. Особливо це стосується права на доступ до суду з огляду на визначене місце, яке посідає в демократичному суспільстві право на справедливий суд (рішення Європейського суду з прав людини «Ейрі проти Ірландії», «Аїт-Мугуб проти Франції»).

Відповідно до ст.ст.12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, суд розглядає справи на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до положень ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Ураховуючи, що за змістом ст.ст.15, 16 ЦК України, ч.1 ст.4, ст. 263, 264, 76-81 ЦПК України, а також, виходячи із того, що за усталеною практикою Верховного Суду для визнання електронних торгів недійсними, обов`язково необхідно довести порушення саме суб`єктивного (цивільного) права позивача, колегія суддів приймає до уваги, що позивачка ОСОБА_2 :

не є позичальником за кредитним договором №0426/07/01-CL, укладеного 08 листопада 2007 року між АКБ «Форум» та ОСОБА_3 ;

не є поручителем да договором поруки, укладеним 08 листопада 2007 року між АКБ «Форум», ОСОБА_3 та ОСОБА_5 на забезпечення повернення кредитних коштів;

не є поручителем да договором поруки, укладеним 08 листопада 2007 року між АКБ «Форум», ОСОБА_3 та ОСОБА_5 на забезпечення повернення кредитних коштів;

не є стороною виконавчого провадження № НОМЕР_2 з примусового виконання виконавчого листа № 2604/29397/12 від 19 червня 2013 року про солідарне стягнення з ОСОБА_5 на користь ПАТ «Банк Форум» заборгованості за кредитним договором №0426/07/01-CL, укладеного 08 листопада 2007 року та в рамках якого на публічних торгах було продану спірну двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_5 .

Однак суд першої інстанції наведеного не врахував, та не звернув увагу на те, що будь-яке суб`єктивне право чи охоронюваний законом інтерес позивачки ОСОБА_2 безпосередньо не порушено реалізацією зазначеної квартири на публічних торгах, а тому правові підстави для судового захисту шляхом визнання електронних торгів відсутні.

Як зазначалося вище, 30 квітня 2020 року на підставі акта державного виконавця про реалізацію предмета іпотеки, складеного 25 березня 2020 року головним державним виконавцем Дніпровського РВДВС Єзерською А.М., ВП НОМЕР_2, ОСОБА_1 було видано свідоцтво про право власності на спірну квартиру за адресою: АДРЕСА_5 .

Право власності ОСОБА_1 на спірне майно було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 52129451 від 04 травня 2020 року, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000.

Підставою набуття у власність нерухомого майна, придбаного на прилюдних торгах, є договір купівлі-продажу (укладення якого підтверджується протоколом приданих торгів) та дії сторін, спрямовані на передання нерухомого майна у володіння покупця (затвердження акта про проведені прилюдні торги, видача або надсилання його покупцю, звернення покупця до державного реєстратора з метою державної реєстрації права власності за покупцем).

На підтвердження виконання договору з боку покупця виконавець виносить постанову про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу. Подальші дії покупця (стягувача) та виконавця спрямовані на передання нерухомого майна у володіння покупця.

З цією метою виконавець складає акт та видає або надсилає його покупцю, покупець отримує свідоцтво про придбання майна з прилюдних торгів, якщо вони не відбулися (ст.72 Закону України «Про нотаріат»), звертається до державного реєстратора з метою державної реєстрації права власності за покупцем.

Відповідно до п. 4 ч.1 ст.27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація права власності проводиться, зокрема, на підставі виданого нотаріусом свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів) та свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів), якщо прилюдні торги (аукціони) не відбулися, чи їх дублікатів.

Отже, свідоцтво про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів) та свідоцтво про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів), якщо прилюдні торги (аукціони) не відбулися, не є правовстановлюючим документом, а лише підтверджує вчинення сторонами дій, спрямованих на передання нерухомого майна у володіння покупцю.

Сама по собі видача свідоцтва не тягне переходу права власності на нерухоме майно від боржника до покупця.

Відповідно до ч.4 ст.334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Тому свідоцтво є лише підставою для державної реєстрації права власності за покупцем, але не є правовстановлюючим документом, і вичерпує свою дію із здійсненням такої реєстрації.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 28 грудня 2022 року у справі справа № 756/5922/19 (провадження № 61-5498св22).

Оскільки у цьому провадженні дійсність електронних торгів судом не спростована, то підстави для втручання в державну реєстрацію права власності та для визнання недійсним свідоцтва відсутні.

Таким чином, за умови дійсності результатів електронних торгів від 13 лютого 2020 року, результати яких були оформлені протоколом №465712, видане за їх результатом свідоцтво від 30 квітня 2020 року не може бути визнане недійсним.

Також не підлягає скасуванню рішення приватного нотаріуса КМНО Пономарьової Д.В. від 04 травня 2020 року, індексний номер 52129451, про державну реєстрацію прав та обтяжень, оскільки така вимога є похідна вимога від визнання недійсними прилюдних торгів та скасування свідоцтва про право власності ОСОБА_1 на спірну квартиру.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції, не відповідає вимогам ст.263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст.376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Дніпровського РВДВС, ДП «СЕТАМ», треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , про визнання недійсними електронних торгів та скасування рішення про державну реєстрацію права власності, з наведених вище підстав.

Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За подання апеляційної скарги ДП «СЕТАМ» сплатило судовий збір у розмірі 3 864 грн 96 коп. (а.с.135, т.3).

За подання апеляційної скарги ОСОБА_1 сплатив судовий збір у розмірі 2 162 грн 20 коп. (а.с.209, т.2).

Оскільки апеляційний суд задовольняє апеляційні скарги та скасовує рішення суду першої інстанції, то сплачені ДП «Сетам» та ОСОБА_1 кожним окремо судовий збір за подання апеляційних скарг підлягає стягненню з позивачки на користь: ДП «СЕТАМ» у розмірі 3 864 грн 96 коп., а на користь ОСОБА_1 у розмірі 2 162 грн 20 коп.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника державного підприємства «СЕТАМ» - Омельчук Зоряни Тарасівни та апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 13 червня 2024 рокускасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби в місті Києві Головного територіального управління юстиції у місті Києві, державного підприємства «СЕТАМ», треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , про визнання недійсними електронних торгів та скасування рішення про державну реєстрацію права власності - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь державного підприємства «СЕТАМ» судовий збір у розмірі 3 864 грн 96 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 2 162 грн 20 коп.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 19 травня 2025 року.

Головуючий

Судді: