Справа № 465/1883/24 Головуючий у 1 інстанції: Мартинишин М. О.
Провадження № 22-ц/811/2722/24 Доповідач в 2-й інстанції: Мікуш Ю. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 травня 2025 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючої судді Мікуш Ю.Р.,

Суддів: Приколоти Т.І.,Савуляка Р.В.,

Секретар Іванова О.О.

З участю: представника позивача ОСОБА_1 адвоката Сендега Т.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу №465/1883/24 за апеляційними скаргами представника ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - адвоката Дяківа Дмитра Івановича на рішення Франківського районного суду м.Львова від 06 серпня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 ,- про стягнення заборгованості за договором позики

в с т а н о в и в :

08 березня 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики.

Позовна заява мотивована тим, що в період з 16 вересня 2018 року до 29 жовтня 2019 року передав в позику ОСОБА_2 616 200 грн., а за період з 12 червня 2019 року до 10 вересня 2019 року надав в позику ОСОБА_3 64 000 грн.

24 січня 2024 року надіслав відповідачам письмові вимоги про повернення боргу.

Станом на день звернення до суду з позовом, грошових коштів відповідачі не повернули, чим порушили взяті на себе зобов`язання, а тому вважає, що ці кошти слід стягнути з відповідачів в судовому порядку.

Просить стягнути на свою користь з ОСОБА_3 64 000 грн. боргу та з ОСОБА_2 616 200 грн. боргу, а також вирішити питання судових витрат.

Рішенням Франківського районного суду міста Львова від 06 серпня 2024 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 64 000 гривень боргу та судові витрати у розмірі 966,20 гривень по оплаті судового збору, що було сплачено при поданні позовної заяви та заяви про забезпечення позову, а всього разом 64 966,20 гривень.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 616200 гривень боргу та судові витрати у розмірі 5383,80 гривень судового збору, що було сплачено при поданні позовної заяви та заяви про забезпечення позову, а всього разом 621583,80 гривень.

Рішення суду оскаржив представник ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - адвокат Дяків Дмитро Іванович.

Апеляційна скарга ОСОБА_3 мотивована тим, що рішення суду є незаконним та необгрунтованим. Матеріали справи не містять жодних доказів в підтвердження наявності у ОСОБА_3 будь- яких боргових зобов`язань перед позивачем.

Просить скасувати рішення Франківського районного суду м.Львова від 06 серпня 2024 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в частині, що стосується ОСОБА_3 .

Апеляційна скарга ОСОБА_2 мотивована тим, що рішення суду є незаконним та необгрунтованим. Матеріали справи не містять боргової розписки чи договору позики. Суд першої інстанції не звернув увагу на аргументи сторони відповідача про те, що скріншот екрану з номером телефону і написом « ОСОБА_4 » не може слугувати належним і допустимим доказом того, що переписка велася саме з даною особою, оскільки позивач у справі міг будь- який номер підписати таким чином та вести з ним переписку, а потім стверджувати, що це саме « ОСОБА_4 » для формування доказової бази у справі.

Просить скасувати рішення Франківського районного суду м.Львова від 06 серпня 2024 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в частині, що стосується ОСОБА_2 .

Відзив на апеляційну скаргу не надходив, що відповідно до частини третьої ст.360 ЦПК України не перешкоджає розгляду апеляційної скарги.

05 травня 2025 року від представника ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - адвоката Дяківа Дмитра Івановича надійшла заява про розгляд справи без участі скаржників та їх представника.

Заслухавши пояснення представника позивача ОСОБА_1 адвоката Сендеги Т.Р. на заперечення доводів апеляційних скарг, вивчивши матеріали цивільної справи, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційні скарги не підлягають до задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Матеріалами справи та судом встановлено, що позивач здійснив на користь відповідача ОСОБА_2 переказ грошових коштів: 16.09.2018 року у розмірі 4000,00 грн., 20.09.2018 року - 2000,00 грн., 19.10.2018 року - 41600,00 грн., 14000,00 грн., 14400,00 грн. та 9000,00 грн., 22.10.2018 року - 3000,00 грн., 26.10.2018 року - 30000,00 грн. та 28000,00 грн., 29.10.2018 року - 5000,00 грн., 30.10.2018 року - 80000,00 грн. та 81200,00 грн., 01.11.2018 року - 15000,00 грн., 15000,00 грн. та 15000,00 грн., 02.11.2018 року - 12500,00 грн., 19.11.2018 року - 40000,00 грн., 40000,00 грн. та 2500,00 грн., 22.11.2018 року - 5000,00 грн. та 8000,00 грн., 26.11.2018 року - 10000,00 грн., 01.12.2018 року - 14000,00 грн., що підтверджується довідкою АТ КБ «Приватбанк» від 10.08.2023 року (а.с.24-26) та платіжними інструкціями АТ КБ «Приватбанк» (а.с.42, 43, 45-64, 66), 04.10.2018 року - 100000,00 грн., 28.11.2018 року - 2000,00 грн., що підтверджується довідкою АТ КБ «Приватбанк» від 10.08.2023 року (а.с.17) та платіжними інструкціями АТ КБ «Приватбанк» (а.с.44, 65), 29.10.2019 року - 25000,00 грн., що підтверджується довідкою АТ КБ «Приватбанк» від 10.08.2023 року (а.с.16) та платіжною інструкцією АТ КБ «Приватбанк» (а.с.67). Всього 616200,00 грн.

ОСОБА_1 здійснив на користь відповідача ОСОБА_3 переказ грошових коштів: 12.06.2019 року - 20000,00 грн. та 5000,00 грн., 02.09.2019 року - 7000,00 грн., 07.09.2019 року - 10000,00 грн. та 9000,00 грн., 10.09.2019 року - 10000,00 грн. та 3000,00 грн., що підтверджується довідкою АТ КБ «Приватбанк» від 10.08.2020 року (а.с.27) та платіжними інструкціями АТ КБ «Приватбанк» (а.с.31-37). Всього 64000,00 грн.

Зазначені кошти надані відповідачам ОСОБА_2 та ОСОБА_3 як позика, що підтверджується перепискою сторін у мобільному застосунку (а.с.14, 15, 18-23). Відповідачі цієї обставини не заперечували.

24.01.2024 року ОСОБА_1 надіслав відповідачу ОСОБА_3 вимогу про повернення боргу у розмірі 64000,00 грн. (а.с.28-30), а також того ж дня надіслав відповідачу ОСОБА_2 вимогу про повернення боргу у розмірі 616200,00 грн. (а.с.38-41).

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції дійшов висновку, що з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача слід стягнути заборгованість за позикою в загальному розмірі 616200 грн., а з відповідача ОСОБА_3 на користь позивача слід стягнути заборгованість за позикою в загальному розмірі 64 000 грн.

Колегія суддів погоджується із таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Разом з тим, згідно зі ст.218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Якщо правочин, для якого законом встановлена його недійсність у разі недодержання вимоги щодо письмової форми, укладений усно і одна із сторін вчинила дію, а друга сторона підтвердила її вчинення, зокрема шляхом прийняття виконання, такий правочин у разі спору може бути визнаний судом дійсним.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами існують договірні правовідносини з позики, позичальниками не виконані зобов`язання перед позикодавцем, кошти, отримані у позику, не повернуті та суд враховував встановлену ст. 204 ЦК України презумпцію правомірності правочину.

При цьому, відповідачі не скористалися своїм правом оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти не були ними одержані від позикодавця.

Суд першої інстанції, встановивши факт отримання відповідачами грошових коштів у позику без встановленого строку їх повернення, дійшов висновку, що такий строк настає на вимогу кредитора у порядку, визначеному у абзаці другому частини першої статті 1049 ЦК України, згідно з яким якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

ОСОБА_1 надав докази, що строк виконання боржниками зобов`язання з повернення позики настав 24 лютого 2024 року, оскільки вимога про повернення боргу направлена боржнику 24 січня 2024 року.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що відповідачі взяли на себе зобов`язання з повернення боргу на вимогу кредитора ОСОБА_1 , однак такий не повернули.

Заперечуючи проти ухваленого рішення у апеляційних скаргах, відповідачі стверджують, що матеріали справи не містять жодних доказів на підтвердження наявності у відповідачів будь яких боргових зобов`язань перед позивачем, а скріншот екрану з номером телефону не може слугувати належним і допустимим доказом.

Однак, колегія суддів не погоджується з такими доводами апеляційної скарги з огляду на наступне.

Судом першої інстанції досліджено переписку у телефонному месенджері між сторонами, з якої слідує, що позивач надав відповідачам ОСОБА_2 та ОСОБА_3 кошти як позику.

Водночас, відповідач у апеляційній скарзі не заперечив, що зазначений у скріншоті номер мобільного телефону не належить відповідачу ОСОБА_2 , а тому суд апеляційної інстанції відхиляє доводи апеляційної скарги, що переписка між сторонами у мобільному додатку-месенджері, є неналежним доказом на підтвердження передачі коштів за договором позики.

Велика Палата Верховного Суду у пункті 38 постанови від 21 червня 2023 року у справі № 916/3027/21, дійшла такого висновку: « суд може розглядати електронне листування між особами у месенджері (як і будь-яке інше листування) як доказ у справі лише в тому випадку, якщо воно дає можливість суду встановити авторів цього листування та його зміст. Відповідні висновки щодо належності та допустимості таких доказів, а також обсяг обставин, які можливо встановити за їх допомогою, суд робить у кожному конкретному випадку із врахуванням всіх обставин справи за своїм внутрішнім переконанням».

Суд першої інстанції вірно встановив, що авторами переписки в телефонному месенджері є сторони у даній справі позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 .. Переказ грошових коштів підтверджено платіжними квитанціями АТ «КБ Приватбанк».

З врахуванням конкретних обставин справи, де встановлено авторів листування у телефонному месенджері, зміст цього листування свідчить про те, що позивач перераховував відповідачам кошти, а також беручи до уваги долучені позивачем платіжні інструкції АТ КБ «Приватбанк», оцінивши усі докази у їх сукупності відповідно до вимог ч.3 ст. 89 ЦПК України, суд першої інстанції прийшов до законного та обгрунтованого висновку про те, що позивач довів належними та достатніми доказами передання відповідачам коштів у позику.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що оскаржуване рішення ухвалене неповноважним складом суду, так як суддя ОСОБА_5 була звільнена 08 серпня 2024 року з посади суддів у зв`язку з подачею заяви про відставку, а повний текст рішення суду був доставлений до електронного суду лише 09 серпня 2024 року, колегія суддів оцінює критично.

З матеріалів справи вбачається, що повний текст оскаржуваного рішення складено 08 серпня 2024 року.

При цьому, суд вважає за необхідне звернути увагу, що доставка оскаржуваного рішення до електронного суду 09 серпня 2024 року, не свідчить, що таке судове рішення не було складено у паперовому вигляді 08 серпня 2024 року, до засідання Вищої ради правосуддя №68 від 08 серпня 2024 року, на якому суддя ОСОБА_5 була звільнена з посади суддів у зв`язку з подачею заяви про відставку.

Враховуючи встановлені обставини справи, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про наявність підстав для задоволення позову, правильно встановлено фактичні обставини справи, правильно застосовано матеріальний закон та дотримано процедуру розгляду справи, встановлену ЦПК України, ухвалено справедливе рішення, тому підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не вбачає.

Враховуючи те, що доводи апеляційних скарг не спростовують висновків суду першої інстанції, підстав для скасування оскаржуваного рішення колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 374 ч.1 п.1; 375; 376 ч.1, 3; 383; 384; 389-391 ЦПК України,- суд апеляційної інстанції

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Дяківа Дмитра Івановича залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - адвоката Дяківа Дмитра Івановича залишити без задоволення.

Рішення Франківського районного суду м.Львова від 06 серпня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови в порядку, визначеному ст. ст. 389-391 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 12 травня 2025 року.

Головуюча суддя Ю.Р.Мікуш

Судді: Т.І.Приколота

Р.В.Савуляк