Справа № 466/2469/25
Провадження № 2/643/3776/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.05.2025 м. Харків

Суддя Салтівського районного суду міста Харкова Семенова Я.Ю., розглянувши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - орган опіки та піклування Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради, про стягнення аліментів та позбавлення батьківських прав, -

у с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_1 звернулася до Шевченківського районного суду м. Львова з позовом до ОСОБА_2 , в якому просила позбавити відповідача батьківських прав стосовно малолітньої дочки - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та стягувати з відповідача на її, ОСОБА_1 , користь аліменти на утримання малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня подання заяви до досягнення дитиною повноліття.

Шевченківський районний суд м. Львова ухвалою від 31 березня 2025 року справу №466/2459/25 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - орган опіки та піклування Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради, про стягнення аліментів та позбавлення батьківських прав передав на розгляд за підсудністю до Московського районного суду м. Харкова.

Законом України «Про внесення змін до закону України «Про судоустрій і статус суддів» щодо зміни найменувань місцевих загальних судів» №4273-ІХ від 26 лютого 2025 року, який набрав законної сили 25 квітня 2025 року, змінено найменування Московського районного суду міста Харкова на Салтівський районний суд міста Харкова.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.05.2025 справа №466/2469/25 надійшла у провадження судді Салтівського районного суду міста Харкова Семенової Я.Ю.

Ознайомившись зі змістом позовної заяви та доданими до неї документами, суд доходить висновку, що заява не підсудна Салтівському районному суду міста Харкова і має бути передана на розгляд Шевченківському районному суду м. Львова, з огляду на таке.

Правилами частини першої статі 4 ЦПК України унормовано, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Однією із умов реалізації права особи на пред`явлення позовної заяви є дотримання вимог підсудності. Територіальна підсудність визначається колом цивільних справ у спорах, вирішення яких віднесено до повноваження суду першої інстанції (ст. 26-30 ЦПК України).

За правилами ст. 27 ЦПК України позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.

Згідно з ч. 1 ст. 28 ЦПК України позови про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, про визнання батьківства відповідача, позови, що виникають з трудових правовідносин, можуть пред`являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача.

Дана стаття встановлює випадки альтернативної підсудності, за якої позов за вибором позивача може бути пред`явлений в одному з двох і більше судів.

Як убачається зі змісту пред`явленого позивачем позову, вона, пред`являючи, у тому числі, позовну вимогу про стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини, керуючись вимогами ч. 1 ст. 28 ЦПК України, пред`являє позов за своїм зареєстрованим у встановленому законом порядку фактичним місцем проживання, як внутрішньо переміщеної особи.

Суд не має право обмежувати вибір позивача для розгляду справи у конкретному суді.

У роз`ясненнях, що містяться в узагальненні Верховного Суду України «Практика розгляду судами справ, пов`язаних із позбавленням батьківських прав, поновленням батьківських прав, усиновленням, установленням опіки та піклування над дітьми» від 11 грудня 2008 року ( які є чинними) зазначено, що справи про позбавлення батьківських прав є справами позовного провадження, тому ця категорія справ підлягає розгляду за загальними правилами підсудності - відповідно до ч. 1 ст. 109 ЦПК України (що узгоджується із ст. 27 чинного ЦПК України) за місцем проживання відповідача або одного з них, якщо позов подається до обох батьків (ч. 1 ст. 113 ЦПК) (що узгоджується із ч. 15 ст. 28 чинного ЦПК України). Якщо в одному позові вимоги про позбавлення батьківських прав (та інші вимоги щодо захисту прав дитини) поєднуються з вимогою про стягнення аліментів, такий позов може подаватися за вибором позивача згідно з ч. 1 ст. 110 ЦПК (що узгоджується із ч.1 ст. 28 чинного ЦПК України).

Як виснував Верховний Суд в постанові від 09 квітня 2020 року, прийнятій у справі №200/11563/18, справи про позбавлення батьківських прав є справами позовного провадження, тому ця категорія справ підлягає розгляду за загальними правилами підсудності (відповідно до статті 27 ЦПК України) за місцем проживання відповідача або одного з них, якщо позов подається до обох батьків (частина п`ятнадцята 28 ЦПК України). Якщо в одному позові вимоги про позбавлення батьківських прав (та інші вимоги щодо захисту прав дитини) поєднуються з вимогою про стягнення аліментів (або оплату додаткових витрат на дитину), такий позов може подаватися за вибором позивача згідно з частиною першою статті 28 ЦПК України.

Відповідно до наданих позивачем копій довідок про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи №1308- від 29.04.2022, №1308- від 29.04.2022, позивач ОСОБА_1 та дитина ОСОБА_3 , як внутрішньо переміщені особи фактично проживають за адресою: АДРЕСА_1 .

У постанові від 29 липня 2019 року у справі №409/2636/17 Верховний Суд вказав на те, що вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, необхідно також ураховувати імперативні положення спеціального Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», згідно зі ст. 5 якого довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи засвідчує місце проживання внутрішньо переміщеної особи на період наявності підстав, зазначених у ст. 1 цього Закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Згідно з ч. 1 ст. 5 Закону довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи засвідчує місце проживання внутрішньо переміщеної особи на період наявності підстав, зазначених у статті 1 цього Закону.

У своєму роз`ясненні від 02.09.2022 Верховний Суд зазначив, що якщо особа-переселенець зареєструвалася на новому місці як ВПО, то маючи відповідну довідку про взяття на облік, переселенець може звертатись з позовом до суду у місці свого тимчасового перебування.

Відтак, позивач ОСОБА_1 ініціюючи позовну заяву з одночасними вимогами про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів, наділена процесуальним правом пред`являти такий позов до суду за правилами підсудності, визначеними ч. 1 ст. 28 ЦПК України за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем фактичного проживання, як внутрішньо переміщеної особи.

У свою чергу, відповідно до відповіді №1373054 від 13.05.2025 з Єдиного державного демографічного реєстру ОСОБА_2 (відповідач у справі) був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , до 12.12.2020, 12.12.2020 знятий з реєстрації за вказаною адресою.

Згідно з інформаційною довідкою з Реєстру територіальної громади м. Харкова від 13.05.2025, інформація щодо зареєстрованого місця проживання ОСОБА_2 у даному реєстрі відсутня.

Відтак, відповідач ОСОБА_4 не має зареєстрованого місця проживання в Салтівському районі міста Харкова.

Як виснувала Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.08.2019, прийнятій у справі №855/364/19, що якщо суд першої інстанції помилково чи неправильно направив до суду тієї самої інстанції справу, яка за предметом спору, суб`єктним складом учасників, характером спірних правовідносин відноситься до його підсудності, а суд, якому була направлена справа (позовна заява), повернув її назад як направлену внаслідок порушення правил підсудності, то рішення суду, який повернув справу адресанту, не може розцінюватися як ознака спору щодо підсудності чи порушення заборони про передавання справ, встановленої статтею 30 КАС. Таке рішення суду свідчить про виконання вимог процесуального закону щодо забезпечення дієвості і обов`язковості положень інституту підсудності адміністративних справ і є реалізацією гарантії кожного на розгляд справи судом, встановленим законом. Таке рішення є виконанням вимог закону.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 31 ЦПК України суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду.

З огляду на викладене, беручи до уваги предмет позову, ураховуючи відомості про місцезнаходження позивача, малолітньої дитини та третьої особи, суд вважає за необхідне передати цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - орган опіки та піклування Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради, про стягнення аліментів та позбавлення батьківських прав за підсудністю до Шевченківського районного суду м. Львова, до територіальної юрисдикції якого вона належить.

На підставі викладеного, керуючись ст. 28, 31 ЦПК України, суд

у х в а л и в :

Справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - орган опіки та піклування Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради, про стягнення аліментів та позбавлення батьківських прав передати на розгляд Шевченківському районному суду м. Львова.

Передача справи на розгляд іншого суду за встановленою Цивільним процесуальним кодексом України підсудністю з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 31 ЦПК України, здійснюється на підставі ухвали суду не пізніше п`яти днів після закінчення строку на її оскарження, а в разі подання скарги - не пізніше п`яти днів після залишення її без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Ухвала може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Харківського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня складання судового рішення.

Суддя : Я.Ю. Семенова