Справа № 215/958/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2025 року Тернівський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі: головуючого судді - Камбул М.О.,

за участю: секретаря Савельєвої Л.А.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін в м. Кривому Розі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» про стягнення моральної шкоди, заподіяної внаслідок ушкодження здоров`я,-

ВСТАНОВИВ:

Стислий виклад позиції позивача.

10 лютого 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до ПрАТ «ПівнГЗК» про стягнення моральної шкоди, заподіяної внаслідок ушкодження здоров`я, в якій просив стягнути з відповідача моральну шкоду, заподіяну ушкодженням його здоров`ю в розмірі 304 000 грн.

В обґрунтування позову позивач вказує, що на протязі багатьох років працював в умовах впливу шкідливих факторів, з них зокрема 14 років та 09 місяців, у період з 22.06.1970 по 01.04.1985, на ПАТ, на дробильній фабриці приймальником руди 5-го розряду, машиністом дробарок 6-го розряду, старшим машиністом дробарок 7-го розряду, дробильником 6-го розряду. За час роботи на ПАТ, ним отримано хронічне професійне захворювання Дв. кохлеарний неврит з легким ст. зниження слуху(приглухуватість - 1ст.), пиловий бронхіт. Наявність шкідливих фікторів для здоров`я на робочому місці дробильника на фабриці ПівнГЗК підтверджується Санітарно-гігієнічної характеристики №Ф-2/3-410 від 09.06.1995. Вина відповідача підтверджується, в тому числі, рішенням Тернівського районного суду 22.01.2013 у цивільній справі

№ 441/6272/12 встановлено поясненнями сторін, актом розслідування хронічного професійного захворювання а.с.11-12, що позивачу

ОСОБА_1 25.08.1995 р. встановлені хронічні професійні захворювання Дв. кохлеарний неврит з легким ст. зниження слуху (приглухуватість - 1ст.).

У березні 2024 позивач відчув різке погіршення стану здоров я. Виражену задишку при мінімальному навантажені, ходьбі та у спокої, приступи задухи до 7/8 раз на добу, частіше сухий приступодібний кашель, рідше з утрудненим відходженням невеликої кількості слизовоговязкого харкотиння, біль у грудях та міжлопатковій ділянці, періодично виникаючий біль ниючого характеру за грудиною, запаморочення, головний біль, біль за ходом. хребта, яка посилювалась при поворотах та нахилах тулубу, болючість та обмеженість рухів у великих суглобах верхніх та нижніх кінцівок, відчуття оніміння в руках та ногах, утруднену ходу, кульгавість на ліву ногу, набряки гомілок, загальну слабкість, швидку втому,шум у голові та у вухах, зниження слуху на обидва вуха.

25.03.2024 року був госпіталізований до стаціонару 1-го терапевтичного відділення ДУ "Український науково-дослідний інститут промислової медицини"

де було встановлено основний діагноз: 1. Хронічне обструктивне захворювання легень третьої-четвертої стадії ( пиловий бронхіт третьої стаді, емфізема легень третьої стадії ) група Е, загострення середнього ступеня важкості, ЛН третього ступеня, хронічне легеневе серце, НК-першої стадії, вібраційна хвороба першої другої стадії, з вираженим синдромом полірадикулонейропатії, з двобічна плечелопатковим періартрозом, ПФ другого ступеня, перифиричним двобічна сенсоневральна ( нейросенсорна) приглухуватість третього ступеня з помірним зниженням слуху) за класифікацією ОСОБА_2 і Н.І. Пономарьової. Захворювання професійні. Супутній діагноз: Гіпертонічна хвороба другої стадії, ступінь два гіпертензивне серце, ангіопатія сітківки обох очей. ІХС: дифузний кардіосклероз, СН 2 Аст. Ризик 4. СКХ: мікроліти нирок, вторинний хронічний пієлонефрит, латентний перебіг, фаза нестійкої ремісії. ХНН-0-1 ст. Хронічний простатит, фаза нестійкої ремісії. Гіперплазія передміхурової залози. Клапанна недостатність вен нижніх кінцівок, ХВН 2 ст. ДЕП 2 ст. змішаного генезу. Розповсюджений остеохондроз з вегетативно-ірритатинним синдромом. Поліостеоартроз. Артефакія правого ока, лейкомія рогівки другого ступеня. Початкова катаракта лівого ока.

З вини відповідача ОСОБА_1 отримав важке, невиліковне профзахворювання, а саме яким називаються хвороби, виникнення яких пов`язане з певною трудовою діяльністю і впливом на організм конкретних несприятливих умов праці, так званих шкідливих виробничих чинників. До професійних хвороб належать насамперед хвороби, що виникають внаслідок безпосередньої дії на людей виробничих шкідливих факторів. Для шкідливих хімічних речовин встановлено гранично допустимі концентрації у повітрі робочої зони. За додержанням цих гігієнічних нормативів повинні стежити не тільки органи державного санітарного нагляду (санітарно-епідеміологічні станції), а й першу чергу, власник підприємства. Суворе дотримання гранично допустимих концентрацій хімічних речовин у повітрі робочої зони та рівнів шуму і вібрації, інших шкідливих для здоров?я чинників дає змогу запобігти виникненню професійних захворювань серед працівників. Власник підприємства не запобіг перевищенню ГДК запиленості повітря робочої зони позивача робочих місць, що і стало причиною отриманого його профзахворювання.

Внаслідок отримання професійного захворювання позивач не має змоги вести звичне життя, тому що змушений постійно перебувати на обліку у ЛПЗ, приймати ліки, відчуває задишку при незначному фізичному навантаженні, кашель сухий та з виділенням слизового харкотиння, важкість у грудній клітці, загальну слабкість, швидку втому, періодичний головний біль. Факт зазначених фізичних страждань документально підтверджується висновками спеціалістів. Настання негативних змін у його житті, окрім неможливості відновлення стану здоров?я, який він мав до виникнення професійного захворювання, обумовлений істотним погіршенням психологічного аспекту його життя. Через хворобу він не може належним чином слідкувати за побутом вдома, самостійно виконувати різні дії, які потребують фізичного навантаження у господарстві, доводиться робити його дружині, що викликає неприхований осуд з боку оточуючих. Приступами кашлю в місцях скупчення людей, у тому числі в громадському транспорті, звертає до себе з боку навколишніх, нездорову увагу. Змушений постійно в зв?язку з цим приймати знеболюючі ліки, користуватись інгалятором. Спостерігається значне зниження сили в руках, підвищена дратівливість, шум у вухах, погіршення сну, погіршення пам`яті, падіння зору. 3 2017 р. перебуває на обліку у обліку у терапевта, з 2020 на обліку у невропатолога. Через дратівливість, що з?явилася, погіршилися особисті взаємини з родичами, сусідами, змушений вести досить замкну спосіб життя, тому просить стягнути з товариства відповідача 304 000 грн. моральної шкоди.

26.03.2025 на адресу суду від позивача найшла відповідь на відзив на позов в якій він вказав, що у справі № 441/6272/12 та у справі за цим позовом предмет і підстави позову, тобто обставини, якими він обґрунтовував свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу, а також нормативно-правова кваліфікація таких обставин, не збігаються, тоді як нетотожність хоча б одного з елементів позову не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованої особи за вирішенням спору, тому на задоволенні позову наполягав.

Стислий виклад заперечень відповідача.

17.03.2025 представник відповідача Рабко Т.О. надала відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити, оскільки згідно із ч. 5 ст. 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується одноразово. Під час розгляду справи слід врахувати, що ПРАТ «ПІВНГЗК» вже здійснене одноразове відшкодування моральної шкоди на користь Позивача відповідно до рішення Тернівського районного суду 22.01.2013 у цивільній справі №441/6272/12. Право на відшкодування моральної шкоди виникає з моменту встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності, а не кожного разу, коли змінюється розмір вже встановленого ступеню втрати професійної працездатності.

Зазначає, що в постанові Дніпровського апеляційного суду від 04.12.2024 по справі №215/3411/24 за позовом ОСОБА_1 до АТ «Криворізький залізорудний комбінат» було встановлено, що право на відшкодування моральної шкоди у позивача виникло в 1995 році, в період дії ЗУ «Про охорону праці» від 14 жовтня 1992 року та Правил відшкодування власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків, затверджених постановою КМУ №472 від 23 червня 1993 року, якими відповідальність за спричинення моральної шкоди покладалася на власника підприємства або уповноважений ним орган, а також довідкою МСЕК від 15.01.2015 згідно якої позивачу при повторному огляді встановлено другу групу інвалідності по причині профзахворювання та 85 % втрати професійної працездатності, з яких 65% - ХОЗЛ, 5% - ВБ, 5% - тугоух., 10% - травма, за висновком якої він потребує: санаторно-курортного лікування, медикаментозного лікування, призначена тростина. Задовольняючи частково позовні вимоги у межах справи №215/3411/24, суд першої виходив з тривалості роботи позивача на ДВО «Кривбасруда», правонаступником якого є АТ «КЗРК» в умовах впливу шкідливих факторів понад 10 років, роботу на інших підприємствах, характеру і тяжкості отриманих позивачем професійних захворювань. Таким чином, причини втрати професійної працездатності, які слугували підставою для відшкодування моральної шкоди відповідно до рішення Тернівського районного суду 22.01.2013 у цивільній справі №441/6272/12, аналогічні тим, на які позивач посилається, звертаючись із зазначеним позовом до суду в межах справи №215/958/25. 2.15 Підставою для збільшення розміру відшкодування є наявність інших виниклих професійних хвороб, а не загальне погіршення стану здоров`я із збільшенням відсотку втрати працездатності. Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 16 січня 2019 року у цивільній справі справа № 212/8298/17-ц. При цьому, на думку представника, матеріали справи №215/958/25 не містять копії повідомлення про професійне захворювання (отруєння) за формою П-3 чи акту проведення розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання за формою П-4 щодо втановлення вини Відповідача щодо наявності інших виниклих професійних хвороб у Позивача, аніж тих, що встановлено Актами розслідування хронічного професійного захворювання від 25.08.1995, від 21.04.1998 р., від 20.12.2001р., що вже оцінювались при розгляді справи №441/6272/12. Окрім того, сам позивач зазначає у позові, що вина відповідача підтверджується, в тому числі рішенням Тернівського районного суду від 22.01.2013 у цивільній справі №441/6272/12, актами розслідування хронічного професійного захворювання від 25.08.1995, від 21.04.1998 р., від 20.12.2001р. З огляду на те, що судовим рішенням по справі №441/6272/12, яке набрало законної сили, вже вирішено питання про відшкодування ПРАТ «ПІВНГЗК» моральної шкоди позивачу у зв`язку з втратою ним професійної працездатності, слід прийти до висновку, що повторне стягнення моральної шкоди не передбачено та факт зміни відсотку втрати працездатності не дає позивачу права на отримання повторного відшкодування моральної шкоди. Враховуючи вище зазначені обставини, вважає, що відсутні підстави для задоволення позову.

Також, 31.03.2025 на адресу суду надійшли заперечення на відповідь на відзив, в яких представник вказує, що із змісту рішення Тернівського районного суду 22.01.2013 у цивільній справі №441/6272/12 вбачається, що позивач працював у відповідача з 22.06.1970 по 01.04.1985. Після ухвалення зазначеного рішення позивач у 2015 році пройшов повторний медогляд за результатами якого йому було встановлено збільшення відсотку втрати працездатності. Звертає увагу, що збільшення відсотку втрати професійної працездатності позивачу було встановлено через 30 років після звільнення з підприємства відповідача. При цьому позивач не зазначає, що після звільнення з ПІВНГЗК він продовжив працювати на роботах з важкими та шкідливими умовами праці в ВО «Кривбасруда», правонаступником якого є АТ «КЗРК». В матеріалах справи є роздруківка постанови Дніпровського апеляційного суду від 04.12.2024 по справі № 215/3411/24 із змісту якої вбачається, що позивач також отримав відшкодування моральної шкоди відносно виниклих в нього професійних захворювань, що встановлено Актами розслідування хронічного професійного захворювання від 25.08.1995, від 21.04.1998 р., від 20.12.2001р. Матеріали даної справи не містять копії повідомлення про професійне захворювання (отруєння) за формою П-3 чи акту проведення розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання за формою П-4 щодо втановлення вини відповідача (ПІВНГЗК) щодо наявності інших виниклих професійних хвороб у позивача, аніж тих, що встановлено Актами розслідування хронічного професійного захворювання від 25.08.1995, від 21.04.1998 р., від 20.12.2001р., що вже оцінювались при розгляді справи №441/6272/12, тому підстави для задоволення позову відсутні.

Процесуальні дії у справі.

Ухвалою Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 05.03.2025 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Інші процесуальні дії (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження тощо) не застосовувались.

Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

Як встановлено судом та вбачається із матеріалів справи, рішенням Тернівського районного суду м. Кривого Рогу від 22.01.2013 по справі № 441/6272/12, позов ОСОБА_1 до ПрАТ «ПівнГЗК» було задоволено, стягнуто 2 550 грн. моральної шкоди та 229,40 грн. судового збору, яке набрало законної сили 05.02.2013 (а.с. 33-35).

Згідно медичного висновку №711 від 18.04.2013 Українського науково-дослідного інституту промислової медицини встановлено діагноз ОСОБА_1 та виявлено професійне захворювання: хронічне обструктивне захворювання легень третьої ст. (пиловий бронхіт третьої ст. емфізема легень третьої ст.) ЛН третього ст. Хронічне легеневе серце, НК-першого ст. (06.12.2001); нейросенсорна приглухуватість другого ст. (з помірним зниженням слуху) (04.07.1995); вібраційна хвороба 1-2 ст. з ВСП; двобічним плечолопатковим пері артрозом, ПФ першого-другого ст; периферичним ангіодистонічним синдромом з частими акроангіоспазмами рук (07.04.1998); захворювання професійні (діагноз вперше виявленого професійного захворювання) (а.с. 20-21).

Довідкою МСЕК від 15.01.2015 позивачу при повторному огляді встановлено другу групу інвалідності (а.с. 19).

До матеріалів справи позивачем додано виписки-епікризи із медичної карти від 28.03.2014, 03.11.2015, 07.11.2023, 09.04.2024, 11.11.2024, згідно яких ОСОБА_1 було встановлено основний діагноз: 1. Хронічне обструктивне захворювання легень третьої-четвертої стадії ( пиловий бронхіт третьої стаді, емфізема легень третьої стадії ) група Е, загострення середнього ступеня важкості, ЛН третього ступеня, хронічне легеневе серце, НК-першої стадії, вібраційна хвороба першої другої стадії, з вираженим синдромом полірадикулонейропатії, з двобічна плечелопатковим періартрозом, ПФ другого ступеня, перифиричним двобічна сенсоневральна ( нейросенсорна) приглухуватість третього ступеня з помірним зниженням слуху) за класифікацією ОСОБА_2 і Н.І. Пономарьової. Захворювання професійні. Супутній діагноз: Гіпертонічна хвороба другої стадії, ступінь два гіпертензивне серце, ангіопатія сітківки обох очей. ІХС: дифузний кардіосклероз, СН 2 Аст. Ризик 4. СКХ: мікроліти нирок, вторинний хронічний пієлонефрит, латентний перебіг, фаза нестійкої ремісії. ХНН-0-1 ст. Хронічний простатит, фаза нестійкої ремісії. Гіперплазія передміхурової залози. Клапанна недостатність вен нижніх кінцівок, ХВН 2 ст. ДЕП 2 ст. змішаного генезу. Розповсюджений остеохондроз з вегетативно-ірритатинним синдромом. Поліостеоартроз. Артефакія правого ока, лейкомія рогівки другого ступеня. Початкова катаракта лівого ока (а.с. 22, 23, 24-25, 26-27, 28-30).

Судом не було відхилено жодного доказу наданого позивачем.

Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.

Відповідно до ч.5 ст. 279 ЦПК України, справа розглядається у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Дослідивши та оцінивши наявні в матеріалах справи докази, визнавши їх достатніми для вирішення справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Правилами ст.12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

При цьому, відповідно до приписів статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Як вбачається з копії трудової книжки, ОСОБА_1 працював на підприємстві відповідача з червня 1970 по квітень 1985, а саме 01.04.1985 був звільнений за власним бажанням (а.с.12, 13).

Згідно статті 440-1 ЦК України (в редакції 1963 року), моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянину або організації діянням іншої особи, яка порушила їх законні права, відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду, якщо вона не доведе, що моральна шкода заподіяна не з її вини. Моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати.

Необхідною умовою виникнення зобов`язання по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди, є заподіяння цієї шкоди. Під шкодою в праві прийнято розуміти всяке применшення блага, що охороняється правом. Благо, що охороняється правом, може бути майновим або особистим немайновим. Внаслідок цього і шкода, що заподіюється благам, що охороняються, може бути майновою і моральною (немайновою). Вказуючи на моральну (немайнову) шкоду, що підлягає відшкодуванню, частина перша статті 440-1 ЦК України (в редакції 1963 року), не визначає її поняття. Визначення цього поняття міститься в правових нормах спеціальних законів, що регулюють певні види суспільних відносин і передбачають право громадян та організацій на відшкодування моральної (немайнової) шкоди (наприклад, статті 1, 33, 34 Закону «Про зовнішньоекономічну діяльність», стаття 10 Закону «Про режим іноземного інвестування», стаття 24 Закону «Про захист прав споживачів», стаття 44 Закону «Про авторське право і суміжні права», стаття 12 Закону «Про охорону праці» та ін.). Разом з тим, враховуючи особливості правового регулювання суспільних відносин цими законодавчими актами, у відповідних нормах про поняття моральної (немайнової) шкоди, встановлюються і різні її критерії. Під моральною шкодою необхідно розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній або юридичній особі незаконними діями чи бездіяльністю інших осіб.

Стаття 440-1ЦК Української РСР, в редакції 1963 року, не містить будь-яких обмежень відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Отже, відповідно до статті 440-1 ЦК Української РСР, в редакції 1963 року, фізична або юридична особа має право вимагати відшкодування моральної (немайнової) шкоди у разі порушення її прав неправомірними діями в будь-яких цивільних та інших правовідносинах. У вказаній статті міститься пряма вказівка на те, що моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянинові або організації діяннями іншої особи, і порушила їх законні права, відшкодовується особою, що заподіяла шкоду. Порушення законних прав, указаних в законі осіб, завжди є протиправним. Отже, неправомірна поведінка заподіювача моральної (немайнової) шкоди є необхідною умовою відповідальності, тому суд при розгляді справ цієї категорії зобов`язаний з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння моральних або фізичних страждань, за яких обставин і якими діями (бездіяльністю) вони заподіянні. У статті 440-1 ЦК Української РСР, в редакції 1963 року, виявляється дія принципу генерального делікту, закріпленого в статті 440 ЦК Української РСР, в редакції 1963 року, в силу якого заподіяння шкоди признається протиправним, якщо особа не була уповноважена на її заподіяння.

Крім того слід звернути увагу, що на час правовідносин, які склалися між позивачем та відповідачем, діяли Правила відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків, затверджених постановою КМУ від 23 червня 1993 р. № 472.

Згідно п.п. 1, 2 вказаних Правил, власник підприємства, установи і організації або уповноважений ним орган (надалі - власник) несе матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну працівникові каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків (надалі - ушкодження здоров`я), а також за моральну шкоду, заподіяну потерпілому власником фізичного чи психічного впливу небезпечних або шкідливих умов праці. Власник звільняється від відшкодування шкоди, якщо доведе, що шкода заподіяна не з його вини, а умови праці не є причиною моральної шкоди.

Однак, згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Так, як вбачається, рішенням по справі № 441/6272/12 від 22.01.2013, яке набрало законної сили 05.02.2013, було встановлено, що ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з відповідачем та працюючи на підприємстві відповідача отримав хронічні професійні захворювання Дв. кохлеарний неврит з легким ст. зниження слуху(приглухуватість - 1ст.), вібраційна хвороба 1-го ст. із синдромом помірно-вираженої полірадікулоневропатіі і акроангіоспазмами рук. Пиловий бронхіт першої ст., емфізема легень першої ст., ЛН першого-другого ст., та що при первинному огляді 11.07.1990 р. позивачу встановлено 25 % втрати професійної працездатності, а тому дані обставини не підлягають доказуванню при розгляді даної справи, у якій беруть участь ті самі сторони (а.с. 33-35)

Відповідно до частини першої статті 1168 ЦК України моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів.

Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Згідно зі статтею 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Відповідно до п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в правах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», оскільки питання про відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з`ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати, якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодуванню моральної шкоди у цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. У пункті 13 цієї Постанови роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Таким чином, право на відшкодування моральної шкоди виникає з моменту встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності, а не кожного разу, коли змінюється розмір вже встановленого ступеню втрати професійної працездатності.

Як вже зазначалось раніше, ОСОБА_1 працював на підприємстві відповідача з червня 1970 по квітень 1985, а саме 01.04.1985 був звільнений за власним бажанням, та з 29.07.1986 по 04.05.1998 працював у шахті Первомайская (Першотравнева) ДВО «Кривбасруда», правонаступником якого є ПАТ «Кривбасзалізрудком», а в подальшому АТ «КЗРК», в проміжок часу роботи позивача на вказаних підприємствах, змінювався і стан здоров`я позивача.

Верховний Суд у постанові від 16 січня 2019 року по справі №212/8298/17-ц (провадження № 61-31844св18) вказав, що, відповідно до положення статті 1203 ЦК України, підставою для збільшення розміру відшкодування є наявність інших виниклих професійних хвороб, а не загальне погіршення стану здоров`я із збільшенням відсотку втрати працездатності.

Так, судом встановлено та не оспорюється позивачем, що ним отримано від відповідача грошове відшкодування завданої йому моральної шкоди на підставі рішення Тернівського районного суду м. Кривого Рогу від 22.01.2013 по справі № 441/6272/12, за його позовом до ПрАТ «ПівнГЗК» яким було стягнуто 2 550 грн. моральної шкоди.

Проте, позивачем не надано жодних доказів, які б вказували на виникнення у нього інших професійних захворювань ніж ті, що були вже встановлені рішенням суду, внаслідок роботи в шкідливих умовах праці на підприємстві відповідача, не надано акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання, який не був врахований судом під час ухвалення рішення від 22.01.2013, тобто не надано будь-яких належних та достатніх доказів, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність підстав для повторного стягнення моральної шкоди.

З огляду на те, що судовим рішенням по справі № 441/6272/12 від 22.01.2013, яке набрало законної сили 05.02.2013, вже вирішено питання про відшкодування моральної шкоди позивачу у зв`язку з втратою ним професійної працездатності, та за відсутності підстав для повторного стягнення з того ж відповідача моральної шкоди, суд приходить до висновку, що повторне стягнення моральної шкоди не передбачено нормами ЦК України та КЗпП України, а тому відсутні правові підстави для задоволення позову.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору при зверненні до суду, тому відповідно до ч.6 ст. 141 ЦПК України судові витрати необхідно компенсувати за рахунок держави.

На підставі ст.43 Конституції України, ст. ст. 153, 237-1 КЗпП України ст.ст. 23, 1168 ЦК України, керуючись ст.ст. 12, 19, 43, 49, 81, 133, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» про стягнення моральної шкоди, заподіяної внаслідок ушкодження здоров`я відмовити.

Судові витрати компенсувати за рахунок держави.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 12 травня 2025 року.

Відомості про учасників справи згідно п. 4 ч. 5 ст. 265 ЦПК України:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач: Приватне акціонерне товариство «Північний гірничо-збагачувальний комбінат», , місцезнаходження за адресою: 50079, м. Кривий Ріг, Тернівський район.

Суддя: