Справа № 214/2480/24
Провадження № 2/643/425/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.05.2025 м. Харків

Московський районний суд м. Харкова у складі головуючого судді Крівцова Д.А., за участю секретаря Ісоєва К.М., позивача ОСОБА_1 , представника позивача адвоката Маюрнікової В.Н., відповідача ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, про визначення місця проживання дитини

ВСТАНОВИВ

Зміст позовних вимог

ОСОБА_1 (позивач) просить визначити місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (Дитина), з позивачем за адресою: АДРЕСА_1 .

Обставини, якими позивач обґрунтовує позовні вимоги

28.07.2006 позивач та ОСОБА_2 (відповідач) уклали шлюб, під час якого в них народилось троє дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та Дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідач протягом останніх 5 років почала зловживати алкогольними напоями. 02.10.2023 через зловживання відповідачем алкогольними напоями сторони домовились, що відповідач поїде до своєї матері у м. Кривий Ріг. Після від`їзду відповідача позивач повністю прийняв на себе батьківські обов`язки щодо утримання та виховання дітей. Між сторонами виник спір щодо місця проживання Дитини, оскільки наприкінці 2023 року відповідач почала вимагати направити Дитину проживати в м. Кривий Ріг. Між тим для Дитини створені найкращі умови життя саме в м. Харкові з позивачем.

Основні процесуальні дії у справі

Ухвалою судді Московського районного суду м. Харкова від 07.06.2024 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження в справі. Розгляд справи призначено за правилами загального позовного провадження.

01.07.2024 сторони направили суду спільну заяву про затвердження укладеної між ним мирової угоди. Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 04.10.2024 відмовлено в затвердженні мирової угоди.

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 04.10.2024 підготовче провадження закрито, справу призначено до судового розгляду по суті.

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 30.10.2024 задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів. Витребувано у Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Стислий виклад позиції учасників судового процесу

У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги і доводи, викладені в позові, підтримали у повному обсязі. Позивач пояснив, що станом на даний час їх родина (позивач, відповідач та діти) проживає разом за однією адресою. Проте особисті відносини між позивачем та відповідачем є нестабільними, у зв`язку з чим позивач хоче визначити місце проживання Дитини разом з ним.

Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги визнала у повному обсязі.

Представник Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради підтримав позовні вимоги.

Дитина у судовому засіданні показав, що проживає за адресою: АДРЕСА_1 , разом з позивачем, відповідачем, братом та сестрою. Інколи відповідач виїжджає в м. Кривий Ріг до своїх батьків на одинмаксимум два тижні. Дитина хотів би залишитись проживати з батьком у разі, якщо б відповідач проживала окремо від них. Таємницями Дитина ділиться з відповідачем.

Застосовне законодавство та релевантна судова практика

Суд зобов`язаний керуватися завданням справедливого розгляду і вирішення цивільних справ, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (ч. 2 ст. 2 ЦПК України).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ст. 12 ЦПК України).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ст. 13 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст. 81 ЦПК України).

Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини першої статті 3 Цивільного кодексу України). Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії. Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Сторони повинні діяти правомірно, зокрема, поводитися добросовісно, розумно враховувати інтереси одна одної, утримуватися від недобросовісних дій чи бездіяльності. Розумність характерна та властива як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів. Результат тлумачення приватно-правових норм, тобто діяльності зі з`ясування їхнього змісту (сенсу), має бути розумним (постанова Великої Палати Верховного Суду від 08.02.2022 у справі № 209/3085/20, постанови Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 05.09.2022 у справі № 385/321/20, від 18.04.2022 у справі № 520/1185/16-ц, постанови Верховного Суду від 15.05.2019 у справі № 661/2532/17, від 11.08.2021 у справі № 723/826/19, від 13.08.2021 року в справі № 638/20102/16, від 16.06.2021 у справі № 554/4741/19).

Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляді вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст. 2 ЦПК України).

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК).

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ст. 15 ЦК).

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним (постанови Верховного Суду від 27.07.2022 у справі № 331/5517/19, від 05.10.2022 у справі № 569/7529/20, від 29.03.2021 у справі № 598/420/19-ц).

Ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача у цивільному процесі можливий за умови, що такі права, свободи чи інтереси справді порушені (постанова Верховного Суду від 29.03.2021 у справі № 598/420/19-ц).

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент прийняття судом рішення, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача (постанова Верховного Суду від 17.04.2019 у справі № 753/9162/1).

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем, і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968 сво 21)).

Позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19).

Відповідно до ст. 161 СК України, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Статтею 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (постанова Верховного Суду від 10.07.2024 у справі № 127/16211/23).

В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 грудня 2024 року у справі № 299/8679/23 (провадження № 61-14033св24) зазначено, що «суди врахували, що ще до звернення ОСОБА_1 до суду з цим позовом сторони, які проживають окремо, фактично дійшли згоди про те, що малолітня дочка проживатиме разом із батьком, що також підтверджено відповідачем, яка не просила змінювати місце проживання дитини. Крім того, згідно з висновком від 23 лютого 2024 року № 02-1-15/870 орган опіки та піклування Виноградівської міської ради Закарпатської області також вважав за доцільне визначити місце проживання малолітньої ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , разом із батьком. Верховний Суд звертає увагу, що цей спір щодо місця проживання дитини був ініційований батьком, з яким дитина і так фактично проживала і продовжує проживати. Мати дитини не вимагала та не вимагає зміни місця проживання дочки, а у справі відсутні докази того, що батько дитини забороняє матері бачитися з дитиною. З урахуванням наведеного, суди правильно керувалися тим, що ОСОБА_1 не довів, що на час звернення до суду з позовом про визначення місця проживання дитини, яка фактично проживала і проживає разом із ним, порушені права позивача. Зазначення судом першої інстанції фрази «між батьками відсутній спір щодо місця проживання дитини» у цьому випадку свідчить про те, що права позивача не порушені, а не як підстава для закриття провадження у справі».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 січня 2025 року у справі № 755/15383/23 (провадження № 61-14116св24) визначено, що «малолітня ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає разом із батьком, а мати дитини як на час подання позову, так і під час розгляду справи в суді не заперечувала проти цього, підтвердивши тим самим, що сторони дійшли домовленості щодо проживання доньки саме з позивачем. З урахуванням наведеного, приймаючи до уваги, що мати та батько (сторони у справі), які проживають окремо, дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина ОСОБА_4 , суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки позивач не довів, що його права порушені, не визнані або оспорюються відповідачкою».

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, вірно відмовив у задоволенні позову батька дитини про визначення місця проживання дочки разом із ним, так як ним не доведено, що його права порушені. А відповідно до вимог частини першої статті 4 ЦПК України, частини першої статті 15 ЦК України до суду особа має право звернутися, якщо її права порушені, невизнані або оспорюються. Жодну із цих дій відповідач не вчиняла. Верховний Суд звертає увагу, що фактично цей спір щодо місця проживання дитини був ініційований батьком дитини, з яким дитина і так фактично проживала і продовжує проживати. Мати дитини не вимагала та не вимагає зміни її місця проживання, а у справі відсутні докази того, що батько дитини забороняє матері бачитися з дочкою. З урахуванням наведеного, суди вірно виходили з того, що позивачем не доведено, що на час звернення до суду батька з позовом про визначення місця проживання дитини разом із ним, яка фактично проживала і проживає разом із ним, порушені права позивача (постанова Верховного Суду від 10.07.2024 у справі № 127/16211/23).

Суди встановили, що малолітня ОСОБА_4 проживає разом із батьком в його будинку, де створені всі умови для комфортного проживання, дитина повністю матеріально забезпечена, дитина має з батьком емоційний контакт, мати дитини не вимагає зміни місця проживання дитини; орган опіки не зазначає у висновку про наявність спору між батьками щодо місця проживання дитини; мати дитини, яка надала заяву про розгляд справи без її участі, позов визнала, не вимагає від батька дитини змінити її місце проживання, не порушує в судовому порядку питання про відібрання дитини у позивача. За таких обставин, суди обґрунтовано вважали, що в позивача відсутнє порушене право, яке підлягає захисту (постанова Верховного Суду від 10.04.2025 у справі № 189/1176/24).

Під час розгляду справи, яка переглядається касаційним судом, судами попередніх інстанцій встановлено, що: син ОСОБА_5 проживає разом із батьком; у висновку служби у справах дітей виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 19 січня 2024 року вказано, що відповідач не заперечує щодо проживання сина з батьком. При цьому матеріали справи не містять жодних заперечень відповідачки стосовно визначення місця проживання сина разом із позивачем. Частинами другою, третьої статті 7 СК України визначено, що сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Сімейні відносини регулюються лише у тій частині, у якій це є допустимим і можливим з точки зору інтересів їх учасників та інтересів суспільства. З огляду на встановлені обставини, суди дійшли правильного висновку про відмову у позові зважаючи на відсутність правових підстав для втручання держави у сімейні відносини, врегульовані за згодою (домовленістю) їх учасників, та недоведеність необхідності захисту інтересів позивача та малолітньої дитини, як на час пред`явлення позову, так і на час ухвалення оскаржених судових рішень. Доводи заявниці про те, що незважаючи на фізичну відсутність матері дитини та її відмову від участі в судових засіданнях існує очевидна правова невизначеність щодо місця проживання дитини, що є основою наявності юридичного спору, відхиляються колегією суддів, оскільки судове рішення у справі про визначення місця проживання дитини з одним із батьком може бути ухвалено коли між батьками немає домовленості про те, з ким із них буде проживати дитина. Натомість у справі, яка переглядається, син постійно проживав із батьком, відповідачка не заперечувала щодо проживання дитини разом із батьком, а тому вказані посилання є помилковими щодо наявності підстав для визначення місця проживання дитини за рішенням суду, оскільки суд уповноважений на це у випадку недосягнення згоди маж батьком і матір`ю (статті 160, 161 СК України). Крім того, доводи заявника щодо необхідності закриття провадження у справі у зв`язку із відсутністю спору є безпідставними, оскільки, як вказувалось вище, відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову (постанова Верховного Суду від 05.03.2025 у справі № 953/2568/23 ).

У розглядуваній справі суди встановили, що: батьки, які проживають окремо, за взаємною згодою визначили місце проживання дитини з матір`ю; дитина проживає з матір`ю за своїм зареєстрованим місцем проживання; батько не заявляє про необхідність зміни місця проживання дочки та не вчиняє будь-яких дій спрямованих на зміну такого місця проживання; дитина, яка досягла десяти років, в судовому засіданні висловила бажання і надалі проживати з матір`ю. З огляду на встановлені обставини, суди дійшли правильного висновку, про відмову у позові зважаючи на відсутність правових підстав для втручання держави у визначення місця проживання дитини у конкретній сімейній ситуації та недоведеність порушення (невизнання або оспорювання) прав і законних інтересів позивачки та/або малолітньої дитини, як на час пред`явлення позову, так і на час ухвалення оскаржених судових рішень (постанова Верховного Суду від 19.02.2025 у справі № 562/3371/23 ).

Згідно з п. 3 ч. 4 ст. 265 ЦПК України у мотивувальній частині рішення зазначається мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Хоча п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень (рішення Європейського суду з прав людини від 09.12.1994 у справі "Руїз Торія проти Іспанії", від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України»).

Основні фактичні обставини та докази, на підставі яких вони встановлені

Сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 28.07.2006, що підтверджується Свідоцтвом про шлюб серія НОМЕР_1 .

Згідно з свідоцтвом про народження серія НОМЕР_2 , позивач є батьком Дитини, відповідач є його матір`ю.

Дитина є інвалідом, що підтверджується посвідченням серія НОМЕР_3 про виплату державної соціальної допомоги, виданим позивачу.

Згідно з листом Комунального некомерційного підприємства «Міська дитяча поліклініка № 23» Харківської міської ради від 09.02.2024, до жовтня 2023 Дитина відвідувала амбулаторні прийоми в супроводі обох батьків, в подальшому з жовтня 2023 року по теперішній час виключно в супроводі батька. Рекомендації лікарів батько виконує в повному обсязі.

Відповідно до листа Комунального закладу «Харківський ліцей № 107 Харківської міської ради» від 15.02.2024, Дитина навчається у вказаному закладі. Батько приділяє увагу вихованню та навчанню Дитини, підтримує зв`язок з класним керівником.

Згідно з актом обстеження умов проживання від 29.01.2024, складеним представниками служби у справах дітей Київського району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради на підставі заяви позивача, умови проживання Дитини за адресою: АДРЕСА_1 , задовільні. За цією адресою проживають і мають постійне місце реєстрації: позивач, Дитина (мешкає не зареєстрований), ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (мешкає не зареєстрований).

Відповідно до акту від 15.02.2024, складеного ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , позивач мешкав до 24.02.2022 і з вересня 2023 мешкає за адресою: АДРЕСА_1 з Дитиною. Позивач сумлінно виконує обов`язки по вихованню свого малолітнього сина, а саме: забезпечує придбання продуктів харчування для Дитини, супроводжує сина в навчальний та лікарняні заклади, супроводжує сина до закладів позашкільної освіти і на спортивні секції, влаштовує спільні прогулянки з сином, катання на велосипедах, спільне ковзання на санчатах.

Згідно з висновком щодо визначення місця проживання Дитини з позивачем від 13.02.2025, складеним Департаментом служб у справах дітей Харківської міської ради, вказаний Департамент як представник органу опіки та піклування вважає за доцільне визначити місце проживання Дитини з позивачем. У вказаному висновку також зазначено, що Дитина мешкає разом із родиною. Дитина надав письмові пояснення, в яких зазначив, що постійно живе з батьком. Із матір`ю батько спілкуватись не перешкоджає. Матір надала письмові пояснення, згідно з якими не заперечує проти визначення місця проживання Дитини з батьком.

Позиція суду

Аналіз законодавства України та релевантної судової практики Верховного Суду свідчить, що захисту підлягає лише порушене право особи, при цьому порушення прав має бути реальним. Вирішуючи спір, суд повинен переконатись в наявності порушеного права на момент прийняття судом рішення.

Судом з пояснень учасників справи та досліджених доказів встановлено, що Дитина постійно проживала з позивачем як станом на час пред`явлення позову, так і станом на час ухвалення даного рішення. У справі відсутні докази того, що позивач забороняє відповідачу бачитися з Дитиною. Ба більше, Дитина органу опіки та піклування надав письмові пояснення, згідно з якими позивач не перешкоджає йому спілкуватись з відповідачем. Відповідач при цьому проживає в одній квартирі з позивачем та Дитиною.

Відповідач протягом всього часу перебування справи в провадженні суду послідовно визнавала позовні вимоги та не заперечувала проти проживання Дитини з позивачем. Так, перед першим судовим засіданням у справі сторони надали суду мирову угоду, згідно з якою визначили місце проживання Дитини з позивачем. В подальшому в судових засіданнях відповідач неодноразово зазначала на визнанні позовних вимог. Під час підготовки висновку органу опіки та піклування відповідач надала письмові пояснення, згідно з якими не заперечувала проти визначення місця проживання Дитини з позивачем.

Суд звертає увагу, що фактично цей спір щодо місця проживання Дитини був ініційований батьком Дитини, з яким дитина і так фактично проживала і продовжує проживати. Мати дитини не вимагала та не вимагає зміни місця проживання Дитини, а у справі відсутні докази того, що батько дитини забороняє матері бачитися з Дитиною. З урахуванням наведеного позивачем не доведено, що на час звернення його до суду з позовом про визначення місця проживання Дитини разом із ним, яка фактично проживала і проживає разом із ним, порушені права позивача.

Ураховуючи вищенаведене, з огляду на встановлені обставини та конкретну сімейну ситуацію, суд дійшов висновку про відмову у позові, зважаючи на відсутність правових підстав для втручання держави у сімейні відносини, пов`язані з місцем проживання Дитини, які врегульовані за згодою (домовленістю) їх учасників, та недоведеність порушення (невизнання або оспорювання) прав і законних інтересів позивача та/або Дитини як на час пред`явлення позову, так і на час ухвалення даного рішення.

Доводи позивача відносно того, що позов пред`явлений з метою досягти правової визначеності в питанні місця проживання Дитини з огляду на складнощі у відносинах між позивачем та відповідачем, суд відхиляє, оскільки, як зазначено Верховним Судом в постанові від 05.03.2025 у справі № 953/2568/23, судове рішення у справі про визначення місця проживання дитини з одним із батьків може бути ухвалено, коли між батьками немає домовленості про те, з ким із них буде проживати дитина. Натомість у даній справі Дитина постійно проживає з позивачем, відповідач не заперечувала щодо проживання Дитини разом із позивачем, а тому вказані доводи є помилковими щодо наявності підстав для визначення місця проживання Дитини за рішенням суду, оскільки суд уповноважений на це у випадку недосягнення згоди між батьком і матір`ю.

Ураховуючи підстави, з яких суд відмовляє у задоволенні позову, та вказану вище практику Європейського суду з прав людини, суд не вбачає необхідності надавати оцінку по суті іншим аргументам сторін та наданим ним доказам.

Керуючись ст. 2, 4, 10-13, 76-81, 89, 258, 259, 263-265, 268, 273, 352, 354 ЦПК України

УХВАЛИВ

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, про визначення місця проживання дитини відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 Цивільного процесуального кодексу України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_4 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_5 .

Повне судове рішення складено 14.05.2025.

Суддя Д.А. Крівцов