Справа № 308/5469/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 травня 2025 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в особі судді Бедьо В.І.,

за участю: позивача ОСОБА_1 та її представника Ладика Н.І.,

відповідача ОСОБА_2 та її представника Кузьма-Чепурнова К.І.,

секретаря судового засідання Меклеш В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник-адвокат Ладика Назар Іванович, до ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Ужгородського міського нотаріального округу Дурневич Наталія Михайлівна, про визнання недійсними договорів купівлі-продажу нерухомого майна,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача, приватний нотаріус Ужгородського міського нотаріального округу Дурневич Наталія Михайлівна, в якому просить визнати недійсними договорів купівлі продажу нерухомого майна, а саме договір купівлі продажу нерухомого майна укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 посвідчений 30.08.2023 приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Дурневич Н.М. за реєстровим номером 910, та договір купівлі продажу земельної ділянки, укладений між тими самими сторонами та посвідчений 30.08.2023 , посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Дурневич Н.М. за реєстровим номером 911.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що наміру укладати договори купівлі продажу у неї не було, вона є особою похилого віку, проживає одна та на початку 2023 року за нею почала доглядати ОСОБА_2 яка є донькою її покійного племінника, навідувала, допомагала з придбанням ліків та продуктів харчування. У серпні 2023 ОСОБА_2 запропонувала їй укласти договір довічного утримання за умовами якого вона, передасть останній належне їй майно, а саме житловий будинок та земельну ділянку взамін того, що остання зобов`язується забезпечити її утриманням та доглядом довічно. Вказує, що 30 серпня 2023 року ОСОБА_2 запросила її до нотаріуса, де і було укладено оскаржувані договори, однак нотаріус ОСОБА_3 надала на підписання два документи не роз`яснюючи при цьому їх зміст, юридичні наслідки та не з`ясувавши у неї її дійсних намірів. Враховуючи свій вік та стан здоров`я, позивачка у документах побачила їх з відповідачкою імена, однак не зрозуміла змісту документів, їх текст був складним до сприйняття та значним за обсягом.. За своїм станом здоров`я, оскільки у неї є порушення мовлення та слуху позивачка навіть не могла з`ясувати у нотаріуса зміст документів. При цьому, довіряючи ОСОБА_2 , будучи переконаною, що вона підписує договір довічного утримання, вона підписала надані їй нотаріусом договори. Разом з тим вказує, що після укладення 30.08.2023 року договорів, які є предметом даного позову, відповідачка ще деякий час навідувала її та доглядала, однак 22.11.2023 року вона була у неї востаннє, з того часу не здійснює її утримання та жодного догляду. Позивачка утримує себе тільки за рахунок пенсії. Жодних коштів від ОСОБА_2 за передачу майна передбаченого договорами не отримувала, та і не вимагала такого, оскільки вважала, що уклала договір довічного утримання, а не купівлю продаж. Таким чином, ОСОБА_1 уклала договори купівлі продажу під впливом помилки, а житловий будинок по АДРЕСА_1 є її єдиним житлом.

03.06.2024 року представник відповідачки подала до суду відзив на позовну заяву по цивільній справі № 308/5469/24 та просить у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача, приватний нотаріус Ужгородського міського нотаріального округу Дурневич Наталія Михайлівна про визнання недійсними договорів купівлі продажу нерухомого майна, - відмовити у повному обсязі.

У відзиві зазначає, що наведене у позовній заяві є надуманим та не відповідає дійсності, оскільки сама ОСОБА_1 звернулася до відповідачки із проханням купити в неї будинок із земельною ділянкою, так як через свій вік утримувати свою нерухомість не може, хоча ОСОБА_2 допомагала завжди своїй тітці. Коли ОСОБА_1 захворіла, саме ОСОБА_2 повністю доглядала її, домовилася із лікарями, утримувала та лікувала її, повністю оплатила лікування. Саме після виписки із лікарні, ОСОБА_1 запропонувала їй купити будинок із землею, а за отримані кошти мала намір, як вона пояснила, купити собі квартиру, або виїхати в Угорщину до іншої племінниці, ОСОБА_4 , віддавши останній кошти, або придбає собі житло в Угорщині. ОСОБА_2 погодилась на її пропозицію. Вони також домовились про те, що поки ОСОБА_1 знайде собі житло, вона буде надалі проживати у будинку. Таким чином, 30.08.2023 вони уклали договори купівлі продажу нерухомого майна житлового будинку з надвірними будівлями та земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 . Всі кошти за купівлю майна були передані позивачці ОСОБА_1 . Так, після купівлі будинку, ОСОБА_2 розпочала ремонт у будинку, а, оскільки у ньому потрібно було повністю міняти всю сантехніку, проводку, ОСОБА_1 повинна була виїхати із нього. Однак, остання, попросила Відповідачку, щоб та трохи почекала, бо шукає квартиру. У жовтні 2023р., позивачка попросила, на деякий час влаштувати її на реабілітацію у лікарню, що і зробила ОСОБА_2 , оплативши повністю все лікування та реабілітацію. Підтвердженням є рахунки на оплату по замовленню, чеки, накладні, а саме: рахунку на оплату по замовленню №ЦБЗБТ021373 від 01.09.2023р., видаткової накладної №Ррз/UZ 0023545 від 26.09.2023р., видаткової накладної №ПП-003696 від 06.10.23р., товарного чеку від 13.09.2023р., чеку №136620 від 06.10.2023р., чеку № від 09.10.23р., видаткової накладної №ЦБ27299 від 10.10.2023р., видаткової накладної №ЦБ27298 від 10.10.2023р., рахунку №1586 від 11.10.2023р., рахунку №1586 від 11.10.2023р. У цей період, ОСОБА_2 дізналась, що вагітна; вагітність протікала важко, вона змушена була лежати та часто ходити до лікарів, які рекомендували їй спокій для збереження плоду дитини. Натомість, позивачка, ОСОБА_1 , вийшовши із лікарні після реабілітації, прийшла в будинок та не захотіла виїжджати із нього, постійно говорячи, що шукає квартиру, яку ще не знайшла, почала влаштовувати скандали, виганяти майстрів із будинку, зачиняти двері перед ними, а згодом взагалі відмовилась спілкуватись із ОСОБА_2 . Через свій стан вагітності, задля збереження дитини, ОСОБА_2 вирішила дати трохи часу ОСОБА_1 проживати у будинку, щоб не нервуватися. Більше того, після продажі ОСОБА_2 будинку та земельної ділянки, ОСОБА_1 продала іншу свою земельну ділянку, яка також знаходиться за цією ж адресою АДРЕСА_1 , ОСОБА_4 , що підтверджує її наміри виїхати до Угорщини, або ж до іншого житла. У квітні 2024 року відповідачка дізналась про позовну заяву ОСОБА_1 до неї про визнання недійсними договорів купівлі продажу будинку та земельної ділянки.

У відзиві також вказує, що ОСОБА_1 особисто була у нотаріуса, яка перевірила всі документи, поспілкувалася із нею, перевірила її дієздатність, запитала її чи дійсно вона хоче продати майно (перевірила її волю). ОСОБА_1 прочитала особисто договори, підписала їх та підписалась у книзі реєстрації нотаріальних дій, нотаріусом було роз`яснено суть даних договорів, кошти вона отримала у повному обсязі, а тому жодних порушень Закону немає. Щодо посвідчення оспорюваних договорів 30.08.2023р. у стані, коли особа не усвідомлює, або не може керувати своїми діяти, то позивачкою суду таких доказів не надано. А тому, просить у позові відмовити у повному обсязі.

Позивачка та представник позивачки в судовому засіданні позовні вимоги підтримали з підстав наведених у позові та просили суд позов задовольнити.

Відповідачка та представник відповідачки у судовому засіданні проти позову заперечили, вважали такий необґрунтованим та таким, що не містить правових підстав його задовольнити. Просили суд відмовити у його задоволенні, зокрема з підстав наведених у відзиві.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача, приватний нотаріус Ужгородського міського нотаріального округу Дурневич Наталія Михайлівна у судове засідання не зявилася, хоча належним чином повідомлялась про час та дату розгляду справи.

Заслухавши позицію учасників процесу, дослідивши і проаналізувавши докази, які містяться в матеріалах справи, суд на основі повно і всебічно з`ясованих обставин встановив наступне.

Тридцятого серпня 2023 року між продавцем ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та покупцем ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , укладено договір купівлі продажу нерухомого майна, а саме: житловий будинок з надвірною будівлею АДРЕСА_1 .

Відповідно до п.1.3 вказаного договору ринкова вартість будинку згідно зі звітом про оцінку від 21.08.2023 року складає 724 553,16 гривень.

Згідно п. 2.1 вказаного договору за продаж зазначеного в договорі нерухомого майна, покупець сплатила продавцю суму у розмірі 724 600, 00 гривень повністю до підписання цього договору.

Сторони не мають одна до одної жодних претензій щодо укладення цього договору та проведення розрахунків. Така вартість будинку визначена сторонами за взаємним погодженням за відсутності примусу як будь кого з сторін, так і з боку третіх осіб, а також збігу будь яких важких обставин.

Відповідно до п. 4.3 Сторонам нотаріусом роз`яснено: законодавство, щодо визнання угод недійсними, зміст ст. 229-235, 655, 657, 659, 660 ЦК України, ст. 60,65,177 СК України, зміст ст. 27 ЗУ «Про нотаріат», зміст ст. 1087 ЦК України та інші вимоги законодавства України.

Відповідно до п. 4.7 сторони ствердили, що однаково розуміють значення, умови правочину та його правові наслідки, про що свідчать їх особисті підписи під текстом договору.

Вказаний договір підписаний коротким підписом продавця ОСОБА_1 та покупця ОСОБА_2 , з зазначенням прізвища та ініціалів.

Тридцятого серпня 2023 року між продавцем ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та покупцем ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , укладено договір купівлі продажу земельної ділянки, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,1 га.

Відповідно до п. 1.1 кадастровий номер земельної ділянки, що відчужується продавцем за договором :31:001:0337.

Відповідно до п.1.3 вказаного договору ринкова вартість земельної ділянки згідно зі звітом про оцінку від 22.08.2023 року складає 536 491,84 гривень.

Згідно п. 2.1 вказаного договору за продаж зазначеного в договорі нерухомого майна, покупець сплатила продавцю суму у розмірі 536 500,00 гривень повністю до підписання цього договору.

Сторони не мають одна до одної жодних претензій щодо укладення цього договору та проведення розрахунків. Така вартість земельної ділянки визначена сторонами за взаємним погодженням, за відсутності примусу як будь кого з сторін, так і з боку третіх осіб, а також збігу будь яких важких обставин.

Відповідно до п. 6.3 Договору, правові наслідки приховання реальної вартості нерухомого майна Сторонами нотаріусом роз`яснено. Сторонам нотаріусом роз`яснено: законодавство, щодо визнання угод недійсними, зміст ст. 229-235, 377, 655, 657, 659, 660 ЦК України, ст. 60, 65, 177 СК України, ст. ст. 78, 80, 90, 91, 103, 116, 120, 125, 126, 202 Земельного кодексу України, зміст ст. 27 ЗУ «Про нотаріат», та інші норми законодавства України.

Вказаний договір підписаний коротким підписом продавця ОСОБА_1 та покупця ОСОБА_2 , з зазначенням прізвища та ініціалів.

Положеннями ст. 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Право приватної власності є непорушним.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина перша статті 4 ЦК України, частина перша статті 4 ЦПК України).

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Відповідно до статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, зокрема з договорів та інших правочинів.

Відповідно до частини 1 статті 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Згідно з ч. 1 статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 статті 627 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (статті 629 ЦК України).

Згідно з частини 1 статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтею 655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. 1. ст. 657 ЦК України, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

За змістом частини 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1- 3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу.

Згідно з частиною 3 статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована сторона заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 3 статті 215 ЦК України). Спростування презумпції правомірності правочину є процесуальним обов`язком позивача.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (стаття 12 ЦПК України).

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 статті 77 ЦПК України).

Згідно із статтею 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частинами 1 та 2статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Так, Верховним Судом у постанові від 17.06.2021 року у справі № 761/12692/17 зазначено, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину.

У частині 1 статті 229 зазначеного Кодексу унормовано, що у разі, коли особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Помилка - це неправильне сприйняття особою фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений. Оскільки в цьому випадку волевиявлення особи не відповідає її справжній внутрішній волі, такий правочин визнається недійсним. Так, помилка може виникнути внаслідок необачності або самовпевненості учасників правочину, невірного розуміння сторонами одна одної в ході переговорів, невірного тлумачення закону, дій третіх осіб тощо. Істотною є помилка, наслідки якої або взагалі не можна усунути, або для усунення яких сторона, що помилилася, має нести значні витрати. При вирішенні питання про істотне значення помилки за обставин, визначених у цій статті, слід виходити з істотності тієї чи іншої обставини для конкретної особи з урахуванням її становища, стану здоров`я, характеру діяльності, значення правочину тощо.

Отже, правочин, вчинений під впливом помилки, є оспорюваним і у разі встановлення судом певних обставин може бути визнаний недійсним. Водночас при вирішенні такого спору необхідно ураховувати, що обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі письмових доказів, наявність обставин, які свідчать про помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення.

Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталися після виконання хоча б однією зі сторін зобов`язань, які виникли з правочину, і не пов`язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину.

Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

У разі якщо сторона спірного правочину була обізнана або не могла не бути обізнана стосовно обставин, щодо яких стверджує про наявність помилки, це виключає застосування наведених норм статті 229 Цивільного кодексу України.

Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 24.09.2020 у справі №910/12729/19, від 13.02.2019 у справі №911/1171/18, від 04.06.2019 у справі №910/9070/18.

При цьому, суд зазначає, що особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення.

Беручи до уваги, що позивачка на момент підписання спірного договору була обізнана з метою його укладення (продаж житлового будинку та земельної ділянки), своїми підписами підтвердила отримання повного розрахунку за проданий будинок та земельну ділянку до підписання оспорюваного договору, а також, те, що їй були відомі всі обставини, які мають істотне значення для укладення договору, суд приходить до висновку, що застосування статті 229 ЦК виключається.

Крім цього, суд вважає некоректним покликання представника позивача на виписку з історії хвороби, надані консультаційні висновки лікарів, зокрема і консультацію психіатра, оскільки, хоча такі й дійсно свідчать про те, що позивачка має поганий стан здоров`я, однак не підтверджують того, що вона не здатна розуміти значення своїх дій та керувати ними, а відтак такі не беруться судом до уваги.

Також суд зазначає, що в процесі розгляду справи, 18.04.2024 року представником позивача адвокатом Ладика Н.І. було подано до суду клопотання про призначення амбулаторної судово психіатричної експертизи у справі, яке задоволено ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 22.07.2024 року, провадження у справі зупинено на час проведення експертизи.

Разом з тим, 4 січня 2025 року матеріали справи повернуто з експертизи. Експертизу не виконано, у зв`язку з ненаданням необхідної медичної документації.

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 19.02.2025 року, провадження у справі відновлено.

Крім цього, невиконання чи неналежне виконання правочину не тягне за собою правових наслідків у вигляді визнання правочину недійсним. Позивачка не надала суду належних та допустимих доказів, які б свідчили про те, що ОСОБА_2 неналежно виконала зобов`язання, згідно умовами оспорюваного договору, кошти за умовами договорів купівлі продажу не передала. Докази того, що позивачка зверталась з відповідною вимогою до відповідачки до звернення до суду із позовом про сплату коштів за договорами, матеріали справи не мітять.

Таким чином, позивачка взагалі не довела жодної обставини, яка б вказувала на її помилку при укладанні оспорюваного договору.

Окрім наведеного, 09.05.2025 року представник позивачки подав до суду клопотання про приєднання письмових доказів до матеріалів справи, а саме висновок експерта за результатами проведення судової оціночної будівельної та оціночно земельної експертизи від 07.05.2025 № Е-13/2025.

Відповідно до вказаного висновку дійсна ринкова вартість житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, загальною площею 85,15 кв.м., житловою площею 34,65 кв.м., розташованого за адресою АДРЕСА_1 , станом на 30 серпня 2023 року могла становити 1 683 845, 00 гривень. Дійсна ринкова вартість земельної ділянки, площею 0,1 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , станом на 30 серпня 2023 року, могла становити 3 778 904, 79 гривень.

Однак, суд не може взяти такий висновок до уваги та покласти такий в основу свого рішення, оскільки предметом даного позову є визнання договору купівлі продажу земельної ділянки та договору купівлі продажу житлового будинку саме на підставі ст. 229 ЦК України. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги позивачка не посилалась на те, що правочин був укладений під впливом помилки, зокрема за заниженою вартістю майна, тобто що вона не отримала коштів на які розраховувала, та які були обумовлені договорами.

Навпаки, вказаний висновок не узгоджується з доводами сторони позивачки, а також з огляду на підписані сторонами договори, нівелюється з огляду на наведене нище.

Відповідно до договору купівлі продажу житлового будинку від 30.08.2023, п.1.3 ринкова вартість будинку згідно зі звітом про оцінку від 21.08.2023 року складає 724 553,16 гривень.

Згідно п. 2.1 вказаного договору за продаж зазначеного в договорі нерухомого майна, покупець сплатила продавцю суму у розмірі 724 600, 00 гривень повністю до підписання цього договору.

Відповідно до договору купівлі продажу земельної ділянки від 30.08.2023, п.1.3 ринкова вартість земельної ділянки згідно зі звітом про оцінку від 22.08.2023 року складає 536 491,84 гривень.

Згідно п. 2.1 вказаного договору, за продаж зазначеного в договорі нерухомого майна, покупець сплатила продавцю суму у розмірі 536 500,00 гривень повністю до підписання цього договору.

Сторони свідчать, що вони обізнані стосовно рівня ринкових цін на аналогічні земельні ділянки; на їх розсуд, визначена в цьому договорі вартість саме цієї земельної ділянки є справедливою і відповідає її дійсній вартості.

Також, як вже було зазначено, відповідно до статті 655 Цивільного кодексу України, за договором купівлі - продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає, або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Однак, окрім продавця та покупця в угоді також бере участь нотаріус. Нотаріус виступає ключовою фігурою в підписанні угоди, оскільки він узгоджує всі документи та своїм підписом затверджує здійснення передачі прав власності на нерухоме майно.

Також суд бере до уваги, що позивачка, 21.11.2023 року, продала другу земельну ділянку, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_4 , що підтверджує доводи відповідачки про наміри позивачки переїхати до іншого житла. Дане підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна за №858512118 від 30.03.2025р.

З огляду викладеного, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсними договорів купівлі-продажу від 30 серпня 2023 року, укладених між сторонами з підстав, передбачених статтею 225 та статтею 229 ЦК України, оскільки позивачкою не доведені та не підтверджені належними та допустимими доказами обставини, на які вона посилається в обґрунтування своєї позиції, не доведений факт, що на момент укладення оспорюваних договорів купівлі-продажу існували обставини, які зумовлюють визнання спірних договорів недійсними, у зв`язку з чим зазначає про безпідставність та необґрунтованість позовних вимог, та відмовляє в задоволенні позову в повному обсязі.

Керуючись статтями 11, 203, 204, 225, 229, 509, 626, 627, 628, 629, 638, 655, 657 ЦК України, ст.. ст.. 12, 81, 89, 141, 263-265 ЦПК України суд,-

УХВАЛИВ :

В задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник-адвокат Ладика Назар Іванович, до ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Ужгородського міського нотаріального округу Дурневич Наталія Михайлівна, про визнання недійсними договорів купівлі-продажу нерухомого майна - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У випадку проголошення у судовому засіданні лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя: В.І.Бедьо