Справа №348/3042/24
Провадження № 2/348/293/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

ЗАОЧНЕ

15 травня 2025 року м.Надвірна

Надвірнянський районний суд Івано-Франківської області у складі:

головуючого судді Гундяка Т.Д.,

секретар судового засідання Дмитрук С.І.,

за участю представника позивача: ОСОБА_1 ,

представника третьої особи: Попової Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей Надвірнянської міської ради, про позбавлення батьківських прав,

в с т а н о в и в:

Позивачка ОСОБА_2 , інтереси якої представляє адвокат Гураш М.В., пред`явила позов до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей Надвірнянської міської ради, про позбавлення батьківських прав.

Позов обґрунтовує тим, що 12.08.2002 вона зареєструвала шлюб з відповідачем - ОСОБА_3 у виконавчому комітеті Гвіздської сільської ради Надвірнянського району Івано-Франківської області, про що в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу цього ж числа зроблено запис за №23.

Після одруження вона змінила своє дошлюбне прізвище « ОСОБА_2 » на прізвище « ОСОБА_2 ».

За час перебування в шлюбі у них народилося двоє дітей: син - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який вже досягнув повноліття, син - ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який є неповнолітнім і проживає разом з нею.

В подальшому подружнє життя між ними розладналось і рішенням Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 17.02.2020 (справа № 348/2257/19) шлюб між сторонами було розірвано, а неповнолітнього сина - ОСОБА_7 залишено проживати із нею. Цим же судовим рішенням їй залишено шлюбне прізвище « ОСОБА_2 ».

Рішенням Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 02.03.2020 (справа № 348/2298/19) з ОСОБА_3 на її користь на утримання неповнолітніх дітей стягнуто аліменти в розмірі 1/3 частки з усіх видів його заробітків (доходу), але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку щомісячно, до досягнення дітьми повноліття.

Разом з неповнолітнім сином - ОСОБА_7 вони проживають в належному її батькам будинку. Крім того, разом з ними проживає син ОСОБА_6 , який є особою з інвалідністю першої Б групи з дитинства довічно та потребує стороннього догляду і нагляду.

По місцю проживання вона характеризується виключно з позитивної сторони, що стверджується характеристикою, виданою Гвіздським старостинським округом.

З жовтня 2015 року відповідач ОСОБА_3 злісно ухиляється від виконання свого батьківського обов`язку по вихованню дітей, в тому числі неповнолітнього сина - ОСОБА_7 , та робить це свідомо, оскільки ухилення від виконання юридичного обов`язку - завжди акт свідомої поведінки, так як особа має реальну можливість виконати його, але не вчиняє відповідних дій.

Фактично відповідач вже тривалий час навіть не спілкується з дітьми, в тому числі з неповнолітнім ОСОБА_7 , не проявляє про нього щонайменшої батьківської турботи, не дбає про його фізичний і духовний розвиток. Відповідача ніколи не цікавило належне харчування дитини та лікування, що свідчить про повну його байдужість до долі сина. Хоча з самого початку його народження він також не проявляв належної турботи про сина і недбало відносився по догляду за ним, хоча мав таку можливість.

ОСОБА_3 злісно ухиляється від свого обов`язку своєчасно і регулярно сплачувати аліменти на утримання неповнолітнього сина від їхнього шлюбу. З часу присудження аліментів за період з 11.11 2019 по 01.12.2024 відповідач не сплатив жодних присуджених коштів на утримання дітей від їхнього шлюбу, заборгованість за аліментами становить 189 665,85 грн, в тому числі 169 000 грн - на утримання сина ОСОБА_7 .

Також відповідач за час окремого проживання не дав будь-яких інших коштів, не надіслав дитині жодного подарунку, в тому числі на його день народження, не придбав для нього жодної дитячої іграшки, не цікавиться навчанням сина, не проявляє турботи щодо його здоров`я.

Відповідно до акту обстеження матеріально-побутових умов вона фактично самостійно з 2015 року виховує і утримує неповнолітнього сина ОСОБА_7 .

Посилаючись на викладене та те, що відповідач ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дітей, позивачка просила позбавити ОСОБА_3 батьківських прав щодо неповнолітнього сина - ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Ухвалою Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 31 січня 2025 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 28.03.2025 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав з підстав, зазначених в позовній заяві. Додатково пояснив, що відповідач будь-якої участі у вихованні сина не приймає понад десять років, не дзвонить до дитини, матеріально не допомагає, не виконує обов`язок щодо сплати аліментів, незважаючи навіть на наявність у старшої дитини статусу особи з інвалідністю, хоча має таку можливість. Вважає, що позбавлення батьківських прав відповідача сприятиме погашенню заборгованості за аліментами, надасть можливість позивачу виїжджати за кордон разом з дитиною з метою оздоровлення.

Представник служби у справах дітей Надвірнянської міської ради позовні вимоги підтримала та зазначила про доцільність позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав щодо малолітнього сина ОСОБА_7 .

Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, відзив на позовну заяву не подав, повідомлений судом про дату, час та місце розгляду справи шляхом направлення на адресу його місця проживання та місця проживання, зареєстрованого у встановленому законом порядку, ухвали про відкриття провадження у справі, копії позову з додатками та судових повісток. Проте, 22.03.2025, 05.04.2025, 22.04.2025 до суду повернуто конверти з відправленням, згідно довідки підприємства поштового зв`язку причина невручення: «адресат відсутній за вказаною адресою».

Також виклик відповідача у справі у судове засідання здійснено через оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України.

У постанові Верховного Суду від 21.12.2022 у справі № 757/15603/19 наведено позицію, що у разі якщо судове рішення про вчинення відповідної процесуальної дії направлено судом за належною адресою і повернено поштою у зв`язку з посиланням, зокрема на відсутність за вказаною адресою, то вважається, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії, а повістка вважається врученою в день проставлення у поштовому повідомленні відповідної відмітки.

Згідно ч. 5 ст. 259, ч. 1 ст. 281 ЦПК України судом із занесенням до протоколу судового засідання постановлено ухвалу про заочний розгляд справи, що відповідає вимогам ст. 280, 281 ЦПК України.

Допитаний судом свідок ОСОБА_8 пояснила, що добре знає сім`ю позивача, живе поблизу, часто приходить в гості до позивача. Після одруження у сім`ї позивача було все як у людей. Проте потім відповідач почав їздити за кордон, а як було два роки молодшому сину відповідач знову поїхав за кордон на заробітки і його вже десять років немає, він цей час не проживає з позивачем та дітьми. Їй відомо від позивача та її батьків, що відповідач не дає про себе чути, не дзвонить, не передає передачі, від нього немає ніякої допомоги. Позивач сама доглядає дітей. Вона питала молодшу дитину, чи тато дзвонить йому, чи щось передає, на що отримувала негативну відповідь. При цьому, у дитини з`являються сльози на очах, коли питаєш про батька.

Свідок ОСОБА_9 пояснила, що її дитина та дитина позивача дружать. Пам`ятає, що відповідач ще був у сім`ї як народився молодший син. Вона знає, що відповідач десь десять років не цікавиться сином, не дзвонить йому. Її чоловік якось передав доньці передачу, а відповідач сину нічого не передав і останній розплакався через це. Вона живе поряд та за десять років бачила тільки два рази матір відповідача, яка відвідувала внуків.

Свідок ОСОБА_10 пояснила, що спочатку було все нормально, потім відповідач почав їздити за кордон. Відповідач поїхав давно, коли дитині було десь два роки. Він не цікавиться дітьми, не питає за дітей, не пише, не вітає дітей з днем народження, подарунки не передає. Вони не знають де він знаходиться, він змінює місця проживання, є безвідповідальною людиною, навіть не спілкується зі своєю матір`ю. Дитина боляче реагує на слова про батька.

Представник позивача відмовився від допиту свідка ОСОБА_11 .

Малолітній ОСОБА_7 суду пояснив, що батько не допомагає, кошти, подарунки не передавав, не цікавиться ним. Вважає, що йому такого батька не треба. Необхідно позбавити відповідача батьківських прав, оскільки той не забезпечує його матеріально.

Розглянувши матеріали цивільної справи, заслухавши представника позивача, представника третьої особи, пояснення свідків, неповнолітню дитину сторін, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зареєстрували шлюб 12.08.2002 у виконавчому комітеті Гвіздської сільської ради Надвірнянського району Івано-Франківської області, актовий запис № 23.

Від спільного подружнього життя ОСОБА_2 та ОСОБА_3 народилося двоє дітей: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується актовим записом № 51 від 28.12.2002, вчиненим виконавчим комітетом Гвіздської сільської ради Надвірнянського району Івано-Франківської області, свідоцтво про народження серії НОМЕР_1 від 19.11.2014, видане повторно, та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується актовим записом № 51 від 25.10.2013, вчиненим виконавчим комітетом Гвіздської сільської ради Надвірнянського району Івано-Франківської області, свідоцтво про народження серії НОМЕР_2 від 25.10.2013.

Відповідно до витягів з реєстру територіальної громади ОСОБА_7 , ОСОБА_2 зареєстровані по АДРЕСА_1 .

Заочним рішенням Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 17.02.2020 по справі № 348/2257/19 шлюб, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , було розірвано. ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , залишено проживати з матір`ю.

Відповідно до заочного рішення Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 02.03.2020 по справі № 348/2298/19 судом вирішено стягувати з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітніх дітей: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/3 частки з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку щомісячно, до досягнення дітьми повноліття. Стягнення аліментів розпочати з 11.11.2019.

Заочним рішенням Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 08.04.2020 по справі № 348/2299/19 задоволено позов ОСОБА_12 до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні житловим будинком, визнано ОСОБА_3 особою, що втратила право користування житловим будинком з надвірними спорудами, який розташований в АДРЕСА_1 .

Згідно акта обстеження матеріально-побутових умов від 12.12.2024 за № 181 ОСОБА_2 розлучена, з чоловіком ОСОБА_3 не проживає з 2015 року, який не приймає участі у вихованні дітей, матеріально не допомагає.

Відповідно до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12ААГ № 220603 ОСОБА_6 потребує стороннього догляду і нагляду, особа з інвалідністю з дитинства, група інвалідності перша Б.

Згідно довідки Гвіздського ліцею Надвірнянської міської ради ОСОБА_7 навчається у 5-А класі ліцею. Батько ОСОБА_3 вихованням та навчанням свого сина не цікавиться, жодного разу не був у ліцеї.

У відповіді КП «Надвірнянський НЦПМД» Надвірнянської міської ради № 385 від 16.12.2024 повідомило, що протягом останніх п`яти років на амбулаторний прийом та на профілактичні огляди звертався в супроводі своєї матері. Батько жодного разу на оглядах присутній не був. Додається декларація № 0001-8Т35-АК00 про вибір лікаря, який надає первинну медичну допомогу в якій ОСОБА_2 зазначена як законний представник та довірена особа ОСОБА_7 для повідомлення у разі настання екстреного випадку.

З характеристики Гвіздського старостинського округу Надвірнянської міської ради Івано-Франківської області № 37 від 18.12.2024 ОСОБА_2 за час проживання в селі показала себе з позитивної сторони, здійснює догляд за сином собою з інвалідністю 1-ої групи «Б» та самостійно виховує двох дітей, добросовісна, чесна, працьовита, допомагає своїм батькам у веденні господарства, користується авторитетом серед сусідів та товаришів. Не порушує громадського порядку в селі. Скарг на неї від жителів села не поступало.

Відповідно до розрахунку із сплати аліментів згідно виконавчого листа №348/2298/19 від 28.05.2020, виданого Надвірнянським районним судом про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 , сума заборгованості по сплаті аліментів станом на 01.12.2024 - 189 665,85 грн.

Комісія з питань захисту прав дитини виконавчого комітету Надвірнянської міської ради у висновку про доцільність позбавлення батьківських прав, затверджений рішенням виконавчого комітету Надвірнянської міської ради від 27.02.2025 №23, дійшла висновку вважати за доцільне позбавити батьківських прав ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , щодо малолітнього сина ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відповідно до акта обстеження умов проживання від 07.02.2025 малолітній ОСОБА_7 проживає разом з позивачем по АДРЕСА_1 . Окрім, того за цією адресою проживають і мають постійне місце реєстрації: ОСОБА_10 , ОСОБА_12 , ОСОБА_6 .

Комісією з питань захисту прав дитини виконавчого комітету Надвірнянської міської ради обстежено умови проживання дітей та встановлено, що сім`я проживає в приватному одноповерховому будинку, що складається з чотирьох кімнат: зал, дві спальні, дитяча, коридор, кухня, суміжний санвузол. Умови проживання задовільні. В будинку чисто, прибрано, кімнати облаштовані меблями та відповідною технікою. У всіх кімнатах проведено ремонт. Опалення індивідуальне газове. В будинку тепло. Є запас продуктів харчування, приготовлена їжа. Дитина забезпечена одягом відповідно до сезону. Хлопчик має індивідуальне спальне місце, робочий стіл, телевізор, іграшки та шкільне приладдя. Умови проживання відповідають потребам житини. Стосунки в сім`ї дружні. Відчувається взаємна повага та взаєморозуміння.

ОСОБА_7 у бесіді з представниками комісії з питань захисту прав дитини виконавчого комітету Надвірнянської міської ради про взаємовідносини з батьком розповів, що проживає з мамою, старшим братом, бабусею і дідусем. Свого батька хлопчик не знає зовсім, він його не пам`ятає. Повідомив, що батько ніколи до нього не телефонує, не приїжджає, не вітає з днем народження, не передає подарунки чи кошти. Зважаючи на те, що він навіть не знайомий з батьком, не заперечує щодо позбавлення останнього батьківських прав, оскільки ним опікується тільки матір.

Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно ч. 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (ч. 2 ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства»).

Відповідно до ч 7 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно ч. 1-4 ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені ч. 1 ст. 164 СК України. Зокрема, п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України визначено, що мати, батько, можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Виходячи з тлумачення п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України суд має підстави для висновку, що ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав виключно за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Крім того, зазначені чинники повинні мати систематичний та постійний характер.

Позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України).

Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення батьківських прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Згідно ст. 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (§ 100).

Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58).

Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України»).

Розрив таких зв`язків означає відрізання дитини від її коріння, що можна зробити лише в дуже виняткових випадках, необхідно зробити все для збереження особистих стосунків і, якщо і коли це доречно, для «відбудови» сім`ї. У цьому контексті ЄСПЛ підкреслив, зокрема, зобов`язання держави вживати заходів для збереження зв`язку між батьками та дитиною, наскільки це можливо (рішення ЄСПЛ від 13 жовтня 2015 року у справі «СH проти Італії»).

Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.

Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків.

Аналогічний правовий висновок неодноразово викладений Верховним Судом, зокрема і у постанові від 23 грудня 2020 року у справі № 522/21914/14 (провадження № 61-8179св19).

Пунктами 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Відповідно до ст. 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Згідно з ч. 1 ст. 18, ч. 1 ст. 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

Як роз`яснено у пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інші), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Відповідно до ст. 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї.

Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном.

Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 травня 2018 року у справі № 553/2563/15-ц (провадження № 61-12305св18) зроблено висновок по застосуванню пункту 2 частини першої статті 164 СК України і вказано, що «ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 квітня 2024 року в справі № 553/449/20 вказано, що простої бездіяльності з боку батька (матері) недостатньо для того, щоб зробити висновок про наявність виняткових обставин, за яких можливо позбавити його батьківських прав. Навіть якщо припустити, що саме бездіяльність батька (матері) призвела до розриву зв`язків між ним та його донькою, а не будь-яке ймовірне батьківське відчуження або психологічні маніпуляції над дитиною з боку її матері (батька), то ця обставина не є достатньою для позбавлення батька (матері) батьківських прав. Діти мають право на врахування їхньої думки і на те, щоб бути заслуханими з питань, що торкаються їх інтересів. Зокрема, в силу того, як із спливом часу діти стають більш зрілими і здатними сформулювати свою думку, суди повинні належним чином враховувати їх погляди і почуття, а також їх право на повагу до їхнього особистого життя. Водночас їх погляди не обов`язково залишаються незмінними, і їх заперечення, яким слід надавати належного значення, не обов`язково є достатніми для того, щоб превалювати над інтересами батьків, особливо щодо того, що стосується регулярного спілкування зі своєю дитиною. Вочевидь право дитини на висловлення своєї думки не потрібно тлумачити як фактичне надання дітям безумовного права вето без аналізу будь-яких інших факторів або без проведення оцінки для визначення їхніх найкращих інтересів.

Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків.

Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду: від 08 травня 2019 року у справі № 409/1865/17-ц (провадження № 61-4022св19); від 02 жовтня 2019 року у справі № 461/7387/16-ц (провадження № 61-29266св18); від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17(провадження № 61-13752св19); від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18(провадження № 61-8883св19); від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18 (провадження № 61-4014св20).

Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Взаємне задоволення батьків і дітей від товариства одне одного становить фундаментальний елемент «сімейного життя». Інтереси дитини вимагають збереження зв`язків дитини з її сім`єю, за винятком випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною, і це може завдати шкоди здоров`ю та розвитку дитини.

Підстави для позбавлення батьківських прав, закріплені в ст. 164 СК України, є вичерпними, і жодні інші обставини не можуть бути підставою для позбавлення батьківських прав одного з батьків.

У постанові від 29 травня 2020 року у справі № 739/2159/18, провадження № 61-15440св19, Верховний Суд вказав, що доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення її/його батьківських прав, покладено на позивача.

Позивачем не доведено, що відповідач є тією особою, поведінка чи дії якої можуть свідчити про негативний вплив на дитину, а тому розрив з батьком сімейних відносин не буде відповідати інтересам дитини, які вимагають збереження зв`язків дитини з її сім`єю, за винятком випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною, і це може завдати шкоди здоров`ю та розвитку дитини.

При цьому, суд відповідно до вимог ч. 6 ст. 19 СК України не погоджується з висновком органу опіки та піклування, затвердженим затверджений рішенням виконавчого комітету Надвірнянської міської ради від 27.02.2025 №23, оскільки він не є достатньо обґрунтований. У висновку встановлено обставини, на які посилається сторона позивача, зокрема щодо заборгованості зі сплати аліментів, у ньому фактично констатовано належне виконання матір`ю своїх батьківських обов`язків щодо дитини, та як на підставу позбавлення батьківських прав міститься посилання на свідоме ухилення відповідача від виховання малолітнього сина. При цьому, із вказаного висновку не є зрозумілим, яким чином позбавлення батьківських прав відповідача відповідатиме якнайкращим інтересам дитини.

Поданий висновок органу опіки та піклування не містить фактичних даних, які б давали підстави вважати, що поведінку відповідача неможливо змінити, у ньому наведено загальні формулювання щодо доцільності позбавлення відповідача батьківських прав та такий не містить виключних обставин, підтверджених відповідними доказами, які б свідчили про можливість завдання шкоди здоров`ю та розвитку дитини, у зв`язку з чим існує необхідність позбавлення відповідача батьківських прав.

Також суд враховує, що вказаний висновок має рекомендаційний характер та не є обов`язковим для суду, який оцінює всі надані докази в сукупності.

Судом при розгляді справи вислухано малолітнього ОСОБА_7 .

Дитина є суб`єктом права і незважаючи на незначний вік, неповну цивільну дієздатність, має обсяг прав, одним із яких беззаперечно є право висловлювати свою думку та право на врахування думки щодо питань, які стосуються її життя. Вказане право дитини при вирішенні спору, яким зачіпається її інтерес, підтверджено нормами як міжнародного, так і національного права.

Разом із тим, враховуючи думку дитини, суди повинні розуміти, що малолітня дитина є вразливою до маніпуляцій зі сторони дорослих та певних ситуацій, а також враховувати всі обставини, що могли спричинити формування саме такого бажання в дитини, які могли виникнути під впливом зовнішніх факторів, яким вона в силу малолітнього віку неспроможна надавати правильну оцінку, чи інших можливих факторів впливу на неї. Сама по собі озвучена думка дитини не є єдиною підставою, яка враховується при вирішенні питання про позбавлення батьківських прав з огляду на те, що думка дитини не завжди може відповідати її інтересам, а тому при вирішенні спору, що стосується вкрай чутливої сфери правовідносин, суди повинні ґрунтовно дослідити та оцінити всі обставини справи, надати належну правову оцінку доказам: кожному конкретно взятому та у сукупності.

Суд, виходячи з пріоритету якнайкращих інтересів дитини, дійшов висновку про неврахування думки малолітнього ОСОБА_7 щодо можливості позбавлення батьківських прав відповідача.

Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

З пояснень свідків вбачається, що дитина шкодує про відсутність батька у її житті та вона сподівалася на зміну його поведінки. Суд враховує почуття дитини і її заперечення, яким надається належне значення, не обов`язково є достатніми для того, щоб превалювати над інтересами батьків. При цьому, малолітня дитина є вразливою до певних ситуацій, а також наявні підстави вважати, що за встановлених обставин могла сформуватися саме така думка в дитини, яка могла виникнути під впливом зовнішніх факторів, яким вона в силу малолітнього віку неспроможна надавати правильну оцінку.

Також Верховний Суд неодноразово вказував, що наявність заборгованості зі сплати аліментів не є підставою для позбавлення особи батьківських прав (постанова Верховного Суду від 22 січня 2025 року у справі № 333/8983/23, провадження № 61-14059св24, від 17 червня 2021 року у справі № 466/9380/17, провадження № 61-2175св20, від 02 червня 2022 року у справі№ 754/15490/18, провадження № 61-7195св20).

Твердження сторони позивача, що позбавлення батьківських прав відповідача надасть можливість позивачу виїжджати за кордон разом з дитиною з метою оздоровлення не заслуговує на увагу, оскільки відповідно до вимог ч. 5 ст. 157 СК України за встановлених обставин справи наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за чотири місяці, та підтвердження місця проживання дитини позивач самостійно вирішує питання тимчасового виїзду за межі України на строк до одного місяця та більше з метою лікування, навчання, участі дитини в дитячих змаганнях, фестивалях, наукових виставках, учнівських олімпіадах та конкурсах, екологічних, технічних, мистецьких, туристичних, дослідницьких, спортивних заходах, оздоровлення та відпочинку дитини за кордоном.

За встановлених обставин справи суд дійшов висновку про відсутність підстав, передбачених ч. 1 ст. 164 СК України, для позбавлення відповідача батьківських прав щодо дитини, тобто природніх прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, що є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не доведено.

При цьому, оскільки судом встановлена і наявними у справі доказами доведена бездіяльність батька ОСОБА_3 щодо участі у вихованні сина ОСОБА_7 , тобто доведена винна поведінка батька, тому наявні підстави для попередження відповідача про необхідність зміни ставлення до виховання дитини.

Суд на підставі наявних в матеріалах справи доказів, оцінивши такі на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, дійшов висновку про відмову задоволенні позову та про попередження ОСОБА_3 про необхідність зміни ставлення до виховання сина ОСОБА_7 з покладенням на Служба у справах дітей Надвірнянської міської ради контролю за виконанням ОСОБА_3 батьківських обов`язків стосовно дитини.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст. 4, 19, 141, 247, 258, 263, 264, 265, 268, 273, 280-284, 289 ЦПК України,

у х в а л и в:

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей Надвірнянської міської ради, про позбавлення батьківських прав відмовити.

Попередити ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , про необхідність змінити ставлення до виховання неповнолітньої дитини ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Покласти на Службу у справах дітей Надвірнянської міської ради контроль за виконанням ОСОБА_3 батьківських обов`язків стосовно дитини ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Заочне рішення може бути переглянуте Надвірнянським районним судом Івано-Франківської області за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ст. 284 ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів безпосередньо до Івано-Франківського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому рішення суду не було вручене у день проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Позивач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 .

Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_4 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 .

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей Надвірнянської міської ради, , місцезнаходження: майдан Шевченка, буд. 33, м. Надвірна Надвірнянського району Івано-Франківської області, 78405.

Суддя Гундяк Т.Д.

Повний текст рішення складено 15.05.2025.