Справа № 450/5417/24 Провадження № 2/450/791/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 березня 2025 року 27.03.2025 Пустомитівський районний суд Львівської області в складі:

головуючого-судді Кукси Д.А.

секретаря судового засідання Качмар М.З.

за участю позивача ОСОБА_1

представника відповідача Безушко О.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Пустомити цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Квартирно-експлуатаційного відділу м.Львова про визнання права на приватизацію, -

суд постановив таке рішення:

підстава позову (позиція позивача):

позивач звернулася до суду з цивільним позовом до Квартирно-експлуатаційного відділу м.Львова про визнання права на приватизацію квартири за адресою АДРЕСА_1 та зобов`язати орган приватизації квартирно-експлуатаційного відділу м.Львова розглянути питання передачі в приватну власність ОСОБА_1 квартири за адресою АДРЕСА_1 в порядку, визначеному Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду», з врахуванням висновків суду. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що вона в складі сім`ї її батьків ОСОБА_2 та ОСОБА_3 згідно рішення житлової комісії військової частини НОМЕР_1 (протокол №5 від 28.1994) та списку розподілу житлової площі в/ч НОМЕР_1 була забезпечена житлом 2-кімнатною квартирою за адресою: АДРЕСА_2 (зараз АДРЕСА_1 ). 23.03.1997 її сім`я прибула у військове містечко Липники з рф (витяг з наказу №70 від 23.03.1993 командира військової частини НОМЕР_1 ). 18.09.2024 вона подала відповідачу як органу приватизації заяву про передачу в приватну власність квартири, до заяви було долучено копії та оригінали документів, подача яких передбачена п.18 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого Міністерством з питань житлово-комунального господарства України від 16.12.2009 №396.

Проте відповідач листом від 21.09.2024 повернув їй документи без розгляду, оскільки не надано документів, які б підтверджували невикористання права на приватизацію державного житлового фонду в період з 1993 по 1996 роки та копії ордеру. Але серед переліку документів, встановленого п.18 Положення, немає такого документа як довідка про участь/неучасть у приватизації державного житлового фонду. А тому, обов`язок надавати довідку про участь/неучасть у приватизації державного житлового фонду у неї відсутній, відповідач не мав права вимагати від неї зазначену довідку та відмовляти у проведені приватизації квартири у разі її неподання. Щодо відсутності копії ордеру в додатках до заяви про приватизацію квартири, то згідно ч. 10 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» органи приватизації не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків) у приватизації займаного ними житла, за винятком випадків, передбачених п. 2 ст. 2 цього Закону. Даний перелік підстав для відмови в приватизації квартири є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає, і вбачається, що на спірну квартиру позивачів не розповсюджується. ЇЇ батько мав ордер на квартиру на момент вселення і був зареєстрований в даній квартирі. На момент вселення позивача діяли нормативно-правові акти, відповідно до яких ордер на приміщення був дійсний протягом 30 днів, а при вселенні в надане жиле приміщення громадяни здавали ордер у житлово- експлуатаційну організацію. Враховуючи те, що відповідно до ст. 59 ЖК України, ордер на квартиру в будинку недійсним в судовому порядку визнаний не був, відповідач не спростував факту, що ордер дійсно видавався, тому відповідач не мав права відмовляти їй у приватизації займаного нею житла саме з підстав відсутності ордеру. Дії відповідача порушують її конституційне право на приватизацію житла. Вона вселена у квартиру на законних підставах, незаконність проживання ніхто не оспорює, відсутність ордеру позбавляє її права реалізувати своє право на приватизацію квартири та враховуючи, що у неї є всі необхідні документи для проведення приватизації вищезазначеного житлового приміщення, крім копії ордеру, який вона не може надати з незалежних від неї причин. Просить задоволити позовні вимоги у повному обсязі.

В судовому засіданні позивач вимоги підтримала та просила такі задоволити.

Позиція відповідача: представник відповідача вирішення позовних вимог поклав на розсуд суду.

Заяви та клопотання сторін, процесуальні дії та рішення у справі.

21.11.2024 ухвала про відкриття провадження; 21.01.2025 ухвала про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду.

Встановлені судом фактичні обставини та оцінка суду.

Положеннями ч. 1 ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Судом встановлено, що згідно Витягу з реєстру Солонківської територіальної громади від 09.09.2024 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 з 27.04.2010.

Як вбачається з виписки з протоколу засідання житлової комісії військової частини НОМЕР_1 №5 від 28.12.1994 було постановлено надати сім`ї ст. пр.-ка ОСОБА_2 2-кімнатну квартиру за адресою АДРЕСА_1 , житловою площею 31 кв.м, з залишенням в черзі.

Зі списку розподілу житлової площі по в/ч НОМЕР_2 за протоколом №5 від 28.12.1994 ордер було надано ст. прапорщику ОСОБА_2 , члени сім`ї якого дружина ОСОБА_3 , 1960 року народження, донька ОСОБА_4 , 1981 року народження, донька ОСОБА_5 , 1985 року народження, на житлову площу за адресою: АДРЕСА_3 , яка складається з 2 кімнат.

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 після одруження отримала прізвище ОСОБА_7 , що підтверджується копією свідоцтва про одруження серії НОМЕР_3 , виданого Солонківською сільською Радою Пустомитівського району Львівської області 08.09.2001.

Згідно листа КЕВ м.Львова від 02.08.2024 №1 особовий рахунок на квартиру АДРЕСА_4 , у зв`язку з випискою основного квартиронаймача ОСОБА_2 було переоформлено на його доньку ОСОБА_1 .

18.09.2024 позивач звернулася до органу приватизації КЕВ м.Львова з заявою про передачу в приватну власність квартири, яку вона займає, однак листом КЕВ м.Львова від 24.09.2024 №575/14/5241 їй було повідомлено про неможливість прийняття рішення про передачу їй у приватну власність квартири АДРЕСА_4 , оскільки документи подані не в повному обсязі: відсутній витяг з реєстру територіальної громади про кількість зареєстрованих осіб у житловому приміщенні, яке підлягає приватизації; відсутня інформація про реєстрацію з 23.03.1993 по 31.05.1996, а відповідно відсутні довідки з органів приватизації про невикористання права на приватизацію; відсутня копія ордеру на жиле приміщення.

Згідно довідки Львівського обласного управління АТ «Державний Ощадний Банк України» від 19.03.2025 списки на приватизацію житла за адресою: АДРЕСА_1 , в банк не надходили, погашення приватизаційних чеків не проводилось.

Таким чином в матеріалах справи наявні Витяг з реєстру Солонківської територіальної громади про реєстрацію позивачки у квартирі по АДРЕСА_1 , а також інформація про те, що погашення приватизаційних чеків не проводилось.

Відповідно до ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

У цій статті гарантується доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за Конвенцією, у якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі. Таким чином, ст. 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією, хоча держави-учасниці мають певну свободу розсуду щодо способу, у який вони виконують свої зобов`язання за цим положенням Конвенції. Зміст зобов`язань за ст. 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається ст. 13, має бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення ЄСПЛ у справі «Афанасьєв проти України» від 05 квітня 2005 року, заява № 38722/02).

Ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Тим більше, що пріоритет норм міжнародного права за наявності колізій з внутрішнім законодавством надає судам України досить широкі повноваження при обранні джерела права задля вирішення конкретного спору, про що зазначено в Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 12.05.2021, справа № 750/2176/17.

В абзаці десятому пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 вказано, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачений нормою матеріального права, або може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту, якщо це не заборонено законом. Якщо ж спеціальними нормами конкретні заходи не встановлені, то особа має право обрати спосіб з передбачених статтею 16 ЦК України з урахуванням специфіки порушеного права й характеру правопорушення.

Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок щодо нього, слід виходити із його ефективності. Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення (захисту) в обраний спосіб.

Щодо характеру спірних правовідносин та наявності порушеного права позивача суд керується наступними нормами.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та іншими міжнародно-правовими документами про права людини закріплено право на повагу до житла.

У статті 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 345 ЦК України, фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. Приватизація здійснюється у порядку, встановленому законом.

Зазначена норма є загальною, оскільки відсилає до спеціального законодавства.

Відповідно до ч. 3 ст. 9 Житлового кодексу України, громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом.

Правові основи приватизації державного житлового фонду, його подальшого використання й утримання визначені Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України (ч. 1 ст. 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»).

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі - квартири (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму.

Згідно ст. 3 приватизація здійснюється шляхом: безоплатної передачі громадянам квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім`ї та додатково 10 квадратних метрів на сім`ю; продажу надлишків загальної площі квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках громадянам України, що мешкають в них або перебувають в черзі потребуючих поліпшення житлових умов.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 5 зазначеного Закону, якщо загальна площа квартир (будинків), що підлягають приватизації, відповідає площі, передбаченій абзацом другим статті 3 цього Закону, зазначені квартири (будинки) передаються наймачеві та членам його сім`ї безоплатно. До членів сім`ї наймача включаються лише громадяни, які постійно проживають в квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло. Якщо загальна площа квартири (будинку) перевищує площу, яку має право отримати сім`я наймача безоплатно, наймач здійснює доплату цінними паперами, одержаними для приватизації державних підприємств чи землі, а у разі їх відсутності - грошима. Сума доплат визначається добутком розміру надлишкової загальної площі на вартість одного квадратного метра.

Випадки безоплатної передачі квартир (будинків) незалежно від розміру їх загальної площі передбачені ст. 6 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою один раз (ч. 5 ст. 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»).

Відповідно до ч. 3 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина.

Згідно із ч. 11 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», спори, що виникають при приватизації квартир (будинків) та житлових приміщень у гуртожитках державного житлового фонду, вирішуються судом.

Частиною 10 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» закріплено, що органи приватизації, органи місцевого самоврядування не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у приватизації займаного ними житла, крім випадків, передбачених законом.

Перелік таких випадків чітко визначений у законодавстві і є вичерпним. До них відноситься відсутність у особи права на приватизацію (ч. 2 ст. 1 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків»), заборона приватизувати конкретне приміщення (ч. 4 ст. 1 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», ч. 2 ст. 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»).

Згідно з пунктом 17 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16.12.2009 № 396, громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім`ї на умовах найму квартиру (будинок), жиле приміщення в гуртожитку, кімнату в комунальній квартирі, звертається в орган приватизації, де одержує бланк заяви та необхідну консультацію.

Пунктом 18 вказаного Положення затверджено перелік документів, які подаються громадянином до органу приватизації.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.06.2018 в справі № 200/18858/16-ц.

Тобто, право особи на приватизацію не може бути обмежено виключно відсутністю ордеру на займане приміщення. Зазначений правовий висновок викладено у постанові Касаційного цивільного суду Верховного суду від 24.02.2019 у справі № 296/4642/19.

Судом встановлено, що КЕВ м.Львова як органом приватизації відмовлено позивачці у передачі у приватну власність квартири АДРЕСА_4 , у зв`язку з відсутністю Витягу з реєстру територіальної громади про кількість зареєстрованих осіб у житловому приміщенні, яке підлягає приватизації, довідки з органів приватизації про невикористання права на приватизацію, ордера на жиле приміщення.

З огляду на те, що згідно встановлених судом обставин, позивачка вселилася у житло на законних підставах і протягом тривалого часу, а саме більше 30 років, добросовісно та офіційно використовує квартиру як житло, суд дійшов висновку про те, що відмова відповідача в оформленні права власності на квартиру в порядку приватизації в зв`язку з відсутністю в позивача ордеру є незаконною та такою, що порушує житлові права позивача, а тому житлові права позивачки підлягають захисту.

Щодо обраного позивачем способу захисту порушених прав, суд враховує, що ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права, та таким, що забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Верховний Суд у постанові від 28 квітня 2021 року у справі № 750/13452/19(провадження № 61-17389св20) висловив правову позицію відносно ефективного способу захисту у подібній справі.

Зокрема, Верховний Суд визнав правильним застосування способу захисту порушених прав шляхом зобов`язання відповідача виконати повний обсяг всіх передбачених чинним законодавством юридично значимих дій, спрямованих на приватизацію житла.

За таких обставин, з врахуванням вищезазначених норм права щодо можливості суду обрати спосіб захисту, який не суперечить закону, відповідно до ч. 2 ст. 5 ЦПК України, з метою ефективного захисту прав позивача, враховуючи заявлені позивачкою вимоги та обставини, на яких ґрунтується заявлений позов, суд вважає, що для ефективного захисту порушених прав позивачки за встановлених судом обставин слід визнати за ОСОБА_1 право на приватизацію квартири за адресою: АДРЕСА_1 та зобов`язати відповідача розглянути питання передачі в приватну власність ОСОБА_1 квартири за адресою: АДРЕСА_1 в порядку визначеному Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду».

З огляду на вище викладене суд доходить висновку, що позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню.

Також із відповідача підлягає стягненню судовий збір в дохід держави, оскільки позивачка звільнена від сплати такого, що відповідає правилам розподілу судових втрат, визначеним ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст. 47, 55 Конституції України, ст. ст. 7, 10, 12, 13, 18, 76-82, 133, 141, 211, 247, 259, 263-268 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

позовні вимоги ОСОБА_1 задоволити.

Визнати за ОСОБА_1 право на приватизацію квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Зобов`язати орган приватизації Квартирно-експлуатаційний відділ м.Львова розглянути питання передачі в приватну власність ОСОБА_1 квартири за адресою: АДРЕСА_1 в порядку визначеному Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Стягнути з Квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова судовий збір в розмірі 1211,20 (одна тисяча двісті одинадцять гривень 20 коп.) в дохід держави.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30 - денний строк з дня проголошення рішення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_4 , АДРЕСА_5 .

Відповідач: Квартирно-експлуатаційний відділ м.Львова, , 79007, м.Львів, вул. Батуринська, 2.

Повний текст рішення виготовлено 04.04.2025.

Суддя Д.А. Кукса