КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
провадження №22-ц/824/7884/2025 Головуючий у суді ІІ інстанції: Сушко Л.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 травня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

Головуючого судді: Сушко Л.П.,

суддів: Музичко С.Г., Желепи О.В.,

секретар судового засідання: Дуб С.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Філь Ольги Петрівни, яка діє в інтересах ОСОБА_1 на рішення Подільського районного суду міста Києва від 04 грудня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , законним представником якого є ОСОБА_4 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Прискора Ірина Григорівна, Служба у справах дітей та сім`ї Подільської районної в місті Києві державної адміністрації про визнання договору недійсним,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Подільського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Прискора Ірина Григорівна, Служба у справах дітей та сім`ї Подільської районної в місті Києві державної адміністрації про визнання недійсним договору дарування 1/2 квартири АДРЕСА_1 за № 248 від 17.09.2020 року, укладений між співвідповідачами, який засвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Прискорою Іриною Григорівною. Та просив скасувати запис про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за № 54119882 від 17.09.2020 року за ОСОБА_3 на підставі договору дарування № 248 від 17.09.2020 року, внесений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Прискорою Іриною Григорівною.

Позов обгрунтований тим, що З1.10.2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено Договір позики, згідно умов якого позивач передав, а відповідач і отримав грошові кошти у розмірі 130 000 доларів США. Відповідач зобов`язувався повернути позивачу вказану суму за першою вимогою.

На підтвердження факту укладання Договору позики та отримання грошових коштів ОСОБА_2 31.10.2013 року власноручно написав боргову розписку відповідно до якої, ОСОБА_1 передав ОСОБА_2 суму позики у розмірі 130 000 доларів США, а ОСОБА_2 зобов`язався повернути ОСОБА_1 позику на першу його вимогу.

Позивач з початку 2020 року неодноразово телефонував відповідачу ОСОБА_2 та просив повернути грошові пошти, однак відповідач спочатку обіцяв повернути, але згодом припинив спілкування із позивачем, що свідчило про небажання повертати гроші та виконувати зобов`язання за договором.

14.07.2020 року позивач надіслав поштою цінним листом з описом вкладення вимогу про виплату боргу, що підтверджується описом вкладення у цінний лист та накладною з трекінг номером 210.

22.03.2021 року адвокат Адвокатського об`єднання «ЕС.ЕЛ.ЕЙ.» в інтересах ОСОБА_1 звернувся до ОСОБА_2 з вимогою про повернення грошових коштів, вимога направлялася цінним листами з описом, що підтверджується описом вкладення у цінний лист та поштовою накладною.

Проте, отримавши вимоги за адресою місця проживання, ОСОБА_2 з позивачем не розрахувався та продовжив ухилятися від свого обов`язку щодо повернення позики.

Зважаючи на вказане вище, ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за договором позики.

11.08.2022 року Подільський районний суд м. Києва розглянув справу №752/9327/21 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики та ухвалив стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість в розмірі 130000 доларів США.

21.09.2022 року позивач звернувся до Подільського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) із заявою про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання вказаного вище рішення суду.

06.10.2022 року державним виконавцем Подільського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Харитоненко К.В. прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_6 з виконання виконавчого листа Подільського районного суду м. Києва № 752/9327/21 від 15.09.2022 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованості за договором позики в розмірі 130 000 доларів США. Також, постановою державного виконавця накладено арешт на все майно боржника.

Однак виконавчі дії не призвели до позитивного результату та рішення суду не було виконано, внаслідок чого позивач 24.01.2023 року звернувся до виконавчої служби із заявою про повернення виконавчого документа без подальшого виконання.

13.04.2023 року державним виконавцем Подільського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Полінським Б.А. прийнято постанову про повернення виконавчого документа стягувану у виконавчому провадженні № НОМЕР_6.

20.04.2023 року позивач звернувся до приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Гненного Дмитра Анатолійовича із заявою про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання рішення суду.

24.04.2023 року приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Гненним Д.А. прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_7 з виконання виконавчого листа Подільського районного суду м. Києва № 752/9327/21 від 15.09.2022 року.

В ході виконання приватним виконавцем було перевірено наявність у боржника рухомого та нерухомого майна, в результаті чого виявлено наступне:

згідно листа Комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 12.07.2023 року № 062/14-9267(И-2023) за ОСОБА_2 зареєстровано на праві власності 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 05.11.2009 року, вартість квартири згідно договору становить 2 003 700,00 гривень.

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно (інформаційна довідка № 338919794 від 12.07.2023 року) ОСОБА_2 подарував 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомості 00), ОСОБА_3 на підставі Договору дарування № 248 від 17.09.2020 року, який засвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Прискокою Іриною Григорівною, про що нотаріусом внесений запис про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 54119882 від 17.09.2020 року.

Згідно актового запису № 1858 від 18.09.2012 року батьком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Іншого нерухомого майна за відповідачем ОСОБА_2 не зареєстровано.

Позивач вважає, що договір дарування № 248 від 17.09.2020 року, який засвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Прискокою Іриною Григорівною, є недійсним, оскільки укладений ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з метою уникнути виконання грошового зобов`язання ОСОБА_2 , передбаченого договором позики, що є підставою для визнання судом даного договору недійсним, згідно ст. 228 ЦК України.

Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 04 грудня 2025 року відмовлено у задоволенні позову.

Не погодившись з вказаним рішенням суду першої інстанції, адвоката Філь О.П., яка діє в інтересах ОСОБА_1 , подала до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій просила його скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити. Також просила судові витрати покласти на відповідачів.

Доводи апеляційної скарги обгрунтовані тим, що договір дарування № 248 від 17.09.2020 року, який засвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Прискорою І.Г. є недійсним, оскільки укладений відповідачем ОСОБА_2 та відповідачем ОСОБА_3 з метою уникнення виконання грошового зобов`язання ОСОБА_2 , передбаченого договором позики, що є підставою для визнання судом даного договору недійсним, згідно ст. 228 ЦПК України.

Скаржник вважає висновок суду першої інстанції про те, що відповідач ОСОБА_2 не був обізнаний про наявність вимоги про сплату боргу помилковими, в матеріалах справи містяться докази поштового відправлення вимоги позивача від 14.07.2020 року про виплату боргу, яка була направлена на відому ОСОБА_1 фактичну адресу проживання відповідача ОСОБА_2 , адже ОСОБА_1 не раз бував вдома у ОСОБА_2 та знав, що останній проживає саме за цією адресою. Крім цього, позивач не раз телефонував до ОСОБА_2 із вимогою повернути борг та вказував на свої наміри звертатися до суду. Більш того, сам факт відчуження майна шляхом укладення договору дарування та строки, в які його було укладено, свідчить про обізнаність ОСОБА_2 про наміри позивача та його бажання встигнути відчужити наявне майно до початку судового розгляду.

Також у справі наявна вимога представника позивача від 22.03.2021 року до ОСОБА_2 про повернення грошових коштів (трек-номер поштового відправлення 069).

Поштове відправлення 069 було направлене представником позивача на ту ж адресу фактичного проживання ОСОБА_2 : АДРЕСА_2 .

Вказана вимога представника позивача була отримана уповноваженою ОСОБА_2 особою (за довіреністю) - ОСОБА_5 , яка є матір`ю ОСОБА_3 та, відповідно, дружиною ОСОБА_2 , що свідчить про факт проживання сім`ї ОСОБА_2 за адресою направлення обох вимог позивачем.

Отримання повторної вимоги членом родини ОСОБА_2 свідчить про те, що така вимога була вручена адресату, або доведена до його відома.

Вручення поштового відправлення із повторною вимогою про повернення позики дає підстави вважати, що вимога позивача від 14.07.2020 року направлена на адресу фактичного проживання ОСОБА_2 також була вручена ОСОБА_2 , а останній відповідно «відреагував» на вимоги відчуженням свого майна.

Тому скаржник вважає, що твердження суду першої інстанції про необізнаність ОСОБА_2 про наявність до нього вимоги позивача про повернення боргу є хибним, адже не відповідає фактичним матеріалам справи та повністю суперечить поведінці ОСОБА_2 , який почав відчужувати своє майно.

В обгрунтування доводів апеляційної скарги представник апелянта також посилалась на те, що боржник, який відчужив єдине майно на користь свого сина, за наявності грошового зобов`язання на суму 130 000,00 доларів США, діяв очевидно недобросовісно та зловживав правами, оскільки вчиняв оспорюваний договорів дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника.

11 березня 2025 року до Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від представника ОСОБА_3 - адвоката Чистякової Тетяна Олександрівна, в якому просила у задоволенні апеляційної скарги відмовити у повному обсязі.

Заперечуючи проти доводів апеляційної скарги представник відповідача вказувала, що позивачем не надано достатніх, належних та допустимих доказів того, що ОСОБА_2 подарував свою частину квартири відповідачу ОСОБА_3 , оскільки дізнався про претензію позивача та намагався уникнути від фінансових зобов`язань, так як доказ направлення рекомендованого листа до ОСОБА_2 не може бути підтверджуючим фактом, що останній знав, що конкретно знаходиться у листі.

Також зазначала, що доказів того, що ОСОБА_2 проживав за адресою: АДРЕСА_2 матеріали справи не містять, що було фактично досліджено судом першої інстанції.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Вирішуючи даний спір та залишаючи без задоволення позовні вимоги, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що перша вимога про виплату боргу була надіслана позивачем відповідачу ОСОБА_2 на адресу АДРЕСА_2 , в той час, як відповідач ОСОБА_2 зареєстрований за адресою АДРЕСА_3 . Доказів того, що відповідач ОСОБА_2 проживав за адресою АДРЕСА_2 матеріали справи не містять.

Доказів звернення позивача до відповідача ОСОБА_2 з вимогами, які б надсилались іншими способами зв`язку матеріали справи також не містять.

Відтак, суд першої інстанції відхилив доводи позивача про те що під час укладення спірного договору відповідачу ОСОБА_2 було відомо про наявність вимоги про сплату боргу. Також суд першої інстанції відхилив доводи позивача про те що між співвідповідачами було укладено фраудаторний правочин, адже насамперед спірний договір було укладено за відсутності вимоги зі сторони позивача до відповідача про повернення боргу/відсутності судового спору між сторонами та виходячи з того, що співвідповідачі досягли наслідків такого договору - відповідач ОСОБА_3 отримав у власність 1/2 квартири АДРЕСА_1 .

Однак такі висновки суду не відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до частин 1-5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Встановлено, що 31.10.2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, згідно умов якого позивачем було надано відповідачу позику в сумі 130 000,00 доларів США, які відповідач зобов`язався повернути за першою вимогою. На підтвердження укладення договору позики та його умов позичальник видав позикодавцю розписку від 31 жовтня 2013 року (а.с. 13 том 1).

14.07.2020 року позивач надіслав поштою цінним листом з описом вкладення вимогу про виплату боргу, що підтверджується описом вкладення у цінний лист та накладною з трекінг номером 210 (а.с. 14-16 том 1).

22.03.2021 року адвокат Адвокатського об`єднання «ЕС.ЕЛ.ЕЙ.» в інтересах ОСОБА_1 звернувся до ОСОБА_2 з вимогою про повернення грошових коштів, вимога направлялася цінним листами з описом, що підтверджується описом вкладення у цінний лист та поштовою накладною (а.с. 17-20 том 1).

У зв`язку з невиконанням ОСОБА_2 свого обов`язку щодо повернення позики, ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за договором позики.

Так, 11.08.2022 року Подільський районний суд м. Києва розглянув справу №752/9327/21 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики та ухвалив стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість в розмірі 130000 доларів США (а.с. 21-23 том 1).

На підставі заочного рішення Подільського районного суду м. Києва від 11 серпня 2022 року у справі № 752/9327/21, 15 вересня 2022 року видано виконавчий лист (а.с. 24-25 том 1).

21.09.2022 року позивач звернувся до Подільського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) із заявою про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання вказаного вище рішення суду.

06.10.2022 року державним виконавцем Подільського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Харитоненко К.В. прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_6 з виконання виконавчого листа Подільського районного суду м. Києва № 752/9327/21 від 15.09.2022 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованості за договором позики в розмірі 130 000 доларів США. Також, постановою державного виконавця накладено арешт на все майно боржника (а.с. 26-27 том 1).

Однак виконавчі дії не призвели до позитивного результату та рішення суду не було виконано, внаслідок чого позивач 24.01.2023 року звернувся до виконавчої служби із заявою про повернення виконавчого документа без подальшого виконання.

13.04.2023 року державним виконавцем Подільського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Полінським Б.А. прийнято постанову про повернення виконавчого документа стягувану у виконавчому провадженні № НОМЕР_6 (а.с. 28-29 том 1).

20.04.2023 року позивач звернувся до приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Гненного Дмитра Анатолійовича із заявою про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання рішення суду.

24.04.2023 року приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Гненним Д.А. прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_7 з виконання виконавчого листа Подільського районного суду м. Києва № 752/9327/21 від 15.09.2022 року (а.с. 30-31 том 1).

Відповідно до листа Комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 12.07.2023 року № 062/14-9267 (И-2023) повідомлено, що за ОСОБА_2 зареєстровано на праві власності 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 05.11.2009 року, вартість квартири згідно договору становить 2 003 700,00 гривень (а.с. 32-33, 34-35 том 1).

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно (інформаційна довідка № 338919794 від 12.07.2023 року) ОСОБА_2 подарував 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомості 00), ОСОБА_3 на підставі Договору дарування № 248 від 17.09.2020 року, який засвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Прискокою Іриною Григорівною, про що нотаріусом внесений запис про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 54119882 від 17.09.2020 року (а.с. 38-39 том 1).

Згідно актового запису № 1858 від 18.09.2012 року батьком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а матір`ю ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 40-41 том 1).

Відповідно до частини 1 статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається якщо: недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (постанова Верховного Суду від 28 липня 2021 року в справі № 759/24061/19 провадження № 61-8593св21).

У постанові Верховного Суду від 10 лютого 2021 року в справі № 754/5841/17 (провадження № 61-17966св19) зроблено висновок про те, що приватно - правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Зловживання правом і використання приватно -правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) використовувала/використовували право на зло; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи/осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин).

Фраудаторні правочини у цивілістичній доктрині - це правочини, які вчиняються сторонами з порушенням принципів доброчесності та з метою приховування боржником своїх активів від звернення на них стягнення окремими кредиторами за зобов`язаннями боржника, завдаючи тим самим шкоди цьому кредитору.

У ЦК України немає окремого визначення фраудаторних правочинів, їх ідентифікація досягається через застосування принципів (загальних засад) цивільного законодавства та меж здійснення цивільних прав. Спільною ознакою таких правочинів є вчинення сторонами дій з виведення майна боржника на третіх осіб з метою унеможливлення виконання боржником своїх зобов`язань перед кредиторами та з порушенням принципу добросовісності поведінки сторони у цивільних правовідносинах.

Учинення власником майна правочину на шкоду своїм кредиторам може полягати як у виведенні майна боржника власником на третіх осіб, так і у створенні преференцій у задоволенні вимог певного кредитора на шкоду іншим кредиторам боржника, внаслідок чого виникає ризик незадоволення вимог інших кредиторів.

У разі невідповідності фраудаторного правочину загальним принципам цивільного права та його вчинення з виходом за межі цивільних прав суди можуть визначити юридичну кваліфікацію такого правочину із застосуванням загальних положень ЦК України.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини 1 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Верховний Суд вже звертав увагу, що правочин, який вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторний правочин), може бути як оплатний, так і безоплатний правочин.

Необхідно розмежовувати конкурсне оспорювання та позаконкурсне оспорювання фраудаторних правочинів. Недійсність фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні має гарантувати інтереси кредитора (кредиторів) «через можливість доступу до майна боржника», навіть і того, що знаходиться в інших осіб. Метою позаконкурсного оспорювання є повернення майна боржнику задля звернення на них стягнення, тобто, щоб кредитор опинився в тому положенні, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину (постанова Верховного Суду від 05 квітня 2023 року у справі № 523/17429/20 провадження № 61-2612св23).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) зроблено висновок, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що спрямований на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина 3 статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.

Тобто Велика Палата Верховного Суду у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) сформулювала підхід, за яким допускається кваліфікація фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як фіктивного (стаття 234 ЦК України); такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України); такого, що порушує публічний порядок (частини 1 та 2 статті 228 ЦК України).

Верховний Суд у постанові від 06 жовтня 2022 року у справі № 904/624/19 виходив із обставин укладення фраудаторного правочину навіть до пред`явлення позову про стягнення боргу, зазначивши, що договір, який укладений з метою уникнути виконання договору та зобов`язання зі сплати боргу, є зловживанням правом на укладення договору та розпорядження власністю, оскільки унеможливлює виконання зобов`язання і завдає шкоди кредитору. Такий договір може вважатися фраудаторним та може бути визнаний судом недійсним за позовом особи, право якої порушено, тобто кредитора.

До подібних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 09 лютого 2023 року у справі № 910/12093/20.

У постановах Верховного Суду від 07 грудня 2018 року у справі № 910/7547/17, від 28 листопада 2019 року у справі № 910/8357/18, від 03 березня 2020 року у справі № 904/7905/16, від 26 травня 2020 року у справі № 922/3796/16, від 17 вересня 2020 року у справі № 904/4262/17 зроблений висновок, що з конструкції частини 3 статті 13 ЦК України випливає, що дії особи, які полягають у реалізації такою особою свого права, однак вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, є формою зловживання правом.

Цивільно-правовий договір не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення. Вчинення власником майна правочину з розпорядження належним йому майном з метою унеможливити задоволення вимоги іншої особи - стягувача за рахунок майна цього власника може бути кваліфіковане як зловживання правом власності, оскільки власник використовує правомочність розпорядження майном на шкоду майновим інтересам кредитора. Боржник, який відчужує майно (вчиняє інші дії, пов`язані із зменшенням його платоспроможності) після виникнення у нього зобов`язання з повернення суми позики, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами щодо кредитора (такі правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 07 лютого 2024 року у справі № 753/11680/20).

У справі, яка переглядається апеляційним судом, встановлено, що 31.10.2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, згідно умов якого позивачем було надано відповідачу позику в сумі 130 000,00 доларів США, які відповідач зобов`язався повернути за першою вимогою.

У зв`язку з невиконанням ОСОБА_2 свого обов`язку щодо повернення позики, ОСОБА_1 звернувся спочатку з двома письмовими вимогами від 14.07.2020 року та 22.03.2021 року, а потім до суду з позовом про стягнення заборгованості за договором позики та 11.08.2022 року Подільський районний суд м. Києва ухвалив рішення, яким стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість в розмірі 130000 доларів США.

17.09.2020 року ОСОБА_2 на підставі договору дарування передав у власність 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 своєму малолітньому сину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Судом апеляційної інстанції встановлено, що у боржника-відповідача ОСОБА_2 відсутнє рухоме та нерухоме майно, грошові кошти на які можливо звернути стягнення.

Тобто за наявності у ОСОБА_2 зобов`язання перед ОСОБА_1 із погашення заборгованості за договором позики від 31.10.2013 року, в розмірі 130 000 доларів США, усвідомлюючи, що в нього не має іншого цінного майна, за рахунок якого можливо було б задовольнити вимоги кредитора, діяв не добросовісно, а саме відчужив належне йому на праві власності частину квартири АДРЕСА_1 в користь свого малолітньої сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Інше рухоме чи нерухоме майно, за інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та Міністерства внутрішніх справ України у ОСОБА_2 відсутнє.

Відповідно до висновку Верховного Суду, викладеного у постановах від 14 січня 2020 року у справі № 489/5148/18, від 07 лютого 2024 року у справі № 753/11680/20 будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності.

Таким чином, відповідач ОСОБА_2 здійснив безоплатне відчуження належного йому нерухомого майна, знаючи про наявність невиконаного зобов`язання перед позивачем, розуміючи, що на належне йому нерухоме майно може бути звернуто стягнення шляхом реалізації цього майна, передбачив негативні наслідки для себе у випадку примусового виконання судового рішення про стягнення заборгованості, оскільки дії сторін під час його укладання були направлені не на реальне настання правових наслідків, обумовлених договором дарування, а на приховання цього майна від виконання у майбутньому за його рахунок грошового зобов`язання перед позивачем шляхом його реалізації. Крім того, відповідачі не довели будь-якими доказами наявність у боржника ОСОБА_2 іншого майна, на яке можна звернути стягнення в рахунок погашення заборгованості.

Сукупність наведених обставин свідчить про те, що відповідач ОСОБА_2 діяв недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб, оскільки відчуження належного йому нерухомого майна відбулося з метою уникнення звернення стягнення на це його майно як боржника. Оспорюваний договір, укладений між відповідачами, спрямований на перехід права власності на квартиру із метою приховання майна від виконання в майбутньому рішення суду про стягнення заборгованості за договором позики.

З огляду на викладене, висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для визнання недійсним договору дарування та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (індексний номер 54119882), що здійснене приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Прискокою І.Г., є помилковим.

Посилання суду першої інстанції про те, що вимоги направлялись не за місце реєстрації відповідача, а тому не можна вважати що боржнику ОСОБА_2 не було відомо про настання зобов`язання, суд апеляційної інстанції вважає помилковими, оскільки у борговій розписці боржник не вказав адресу свого проживання або реєстрації. Кредитор направив вимогу за фактичною адресою проживання, яка йому була відома, факт відправлення підтверджується чеками. Крім того, одна з вимог отримана матір`ю боржника, а подальше звернення кредитора до суду з позовом та не виконання рішення суду, свідчить про ухилення боржника від виконання своїх зобов`язань.

З врахуванням наведеного доводи апеляційної скарги є такими, що заслуговують на увагу.

Щодо судових витрат.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

З матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_1 звільнений від сплати судового збору на підставі п. 9 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір», на підтвердження чого до позовної заяви додано пенсійне посвідчення особи з інвалідністю ІІ групи № НОМЕР_1 від 16.04.2019 року (а.с. 12 том 1).

Враховуючи, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нового про задоволення позовних вимог, а позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п. 9 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір» в порядку розподілу судових витрат з відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в дохід держави підлягає стягненню 2 684 грн судового збору (1073,60 судовий збір який підлягав сплаті за подання позовної заяви та 1610,40 грн судовий збір який підлягав сплаті за подання апеляційної скарги), тобто по 1342 грн з кожного з відповідачів.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу, висновки суду про відмову у задоволенні позовних вимог не відповідають обставинам справи, рішення суду першої інстанції ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права, що полягало у невірній наданні оцінці доказів та тлумаченні закону, і підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог відповідно до ст. 376 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.374, 376 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу адвоката Філь Ольги Петрівни, яка діє в інтересах ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Подільського районного суду міста Києва від 04 грудня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов задовольнити.

Визнати недійсним Договір дарування 1/2 квартири АДРЕСА_1 за № 248 від 17.09.2020 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , який засвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Прискорою Іриною Григорівною.

Скасувати запис про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за № 54119882 від 17.09.2020 року за ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2 , свідоцтво про народження серії НОМЕР_3 , видане Відділом РАЦС Подільського районного управління юстиції у місті Києві, про що в книзі реєстрації актів про народження 18.09.2012 року зроблено запис № 1858) на підставі Договору дарування № 248 від 17.09.2020 року внесений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Прискорою Іриною Григорівною.

Стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , законним представником якого є ОСОБА_4 на користь держави судовий збір у розмірі 2 684 грн, по 1610,40 грн з кожного з відповідачів.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту постанови.

Реквізити сторін:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_4 .

Відповідач: ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_4 , адреса реєстрації: АДРЕСА_3 .

Відповідач: ОСОБА_3 , РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_3 .

Законний представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 , РНОКПП: НОМЕР_5 , адреса: АДРЕСА_3 .

Повний текст постанови складено «08» травня 2025 року.

Головуючий суддя Л.П. Сушко

Судді С.Г. Музичко

О.В. Желепа