Справа № 379/965/18 Провадження № 2/358/5/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2025 року м. Богуслав

Богуславський районний суд Київської області у складі головуючого судді Лебединець Г.С., секретар судового засідання Ведмеденко І.В. за участю представника позивача адвоката Тітова А.М., представника відповідача адвоката Марківа Н.В. розглянув у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,-

В С Т А Н О В И В:

01.08.2018 позивач ОСОБА_1 звернулася до Таращанського районного суду Київської області з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості в сумі 136 997,93 грн.

24.10.2028 на підставі розпорядження голови Таращанського районного суду Київської області справу передано на розгляд до Богуславського районного суду Київської області у зв`язку із неможливістю утворити новий склад суду для розгляду даної справи.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Богуславського районного суду Київської області від 01.11.2018, головуючим суддею у справі визначено суддю Кіхтенка С.О. Останнім справа не розглянута.

25.06.2024 по справі на підставі розпорядження № 123 керівника апарату суду здійснений повторний автоматизований розподіл справи у зв`язку із звільненням судді ОСОБА_3 рішенням ВРП від 18.06.2024 на підставі п. 3 ч. 6 ст. 126 Конституції України.

25.06.2024 згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями головуючим суддею визначено суддю Лебединець Г.С.

08.11.2024 ухвалою суду відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.

08.04.2025 ухвалою суду підготовче провадження по справі закрито та справу призначено до розгляду в судовому засіданні.

В судовому засіданні представник позивача підтримав уточнений позов від 28.01.2021 (т.2 а.с. 10-15) з підстав у ньому зазначених та просив задовольнити в повному обсязі та стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість в розмірі 22 071,07 грн, яка складається з: 5 293,18 грн 3% річних та 16 777,89 грн інфляційні витрати за період з 02.05.2016 по 26.01.2021. Додатково пояснив, що вказані суми нараховані на розмір заборгованості у виконавчому провадженні в розмірі 27 996,74 грн.

В судовому засіданні представник відповідача просив відмовити у задоволенні позову. В обгрунтування позиції зазначив, що станом на дату розгляду справи судом відповідач не має заборгованості перед позивачем, що підтвердив наданими суду постановами про закриття виконавчих проваджень. Крім того зазначив, що в рахунок погашення боргу перед позивачем, відповідач просила орендаря належної їй земельної ділянки ОСОБА_4 сплачувати щорічну оренду плату позивачу. Таким чином позивачу була сплачена сума в розмірі 36 000 грн, що перевищує розмір заборгованості за даним позовом. Також зазначив, що усталеною судовою практикою підтверджено неможливість застосування до правовідносин на стадії виконання судового рішення положень ст.625 ЦК України (постанова від 02.03.2016 у справі 6-2491цс15).

Суд, вислухав доводи представників сторін, дослідив письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевірив обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, та приходить до наступних висновків.

Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюванних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Судом встановлено, що згідно рішення Таращанського районного суду Київської області від 18.03.2011 у справі №2-1/2011 з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто борг за договором позики від 26.10.2009 в сумі 38 000,00 грн та 5 221,20 грн 3% річних. (Т.1 а.с.75-76).

Крім того, на підставі рішення Таращанського районного суду Київської області від 19.12.2013 у справі № 379/1925/13-ц з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто у зв`язку із не виконанням рішення суду від 18.03.2011 у справі 2-1/2011 грошові кошти в сумі 17 785,64 грн,з яких : 13 827,15 грн проценти за користування чужими коштами та 3958,49 грн 3% річних. (Т.1 а.с.74)

На підставі рішення Таращанського районного суду Київської області від 05.08.2014 у справі № 379/1685/14-ц з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто у зв`язку із не виконанням рішення суду грошові кошти в сумі 8301,84 грн, з яких: 7141,94 грн проценти за користування чужими коштами та 1159,90 грн 3% річних. (Т.1 а.с.77-80)

На підставі рішення суду апеляційної інстанції від 12.02.2013 у справі №1025/4878/2012 з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто у зв`язку із не виконанням рішення суду грошові кошти в сумі 23 940,00 грн (Т.1 а.с.83-84)

На підставі рішення суду апеляційної інстанції від 27.10.2016 у справі №379/873/16-ц з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто у зв`язку із не виконанням рішення суду грошові кошти в сумі 2600 грн (Т.1 а.с.87-88)

На підставі рішення Таращанського районного суду Київської області від 17.09.2015 у справі № 379/1167/15-ц з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто у зв`язку із не виконанням рішення суду грошові кошти в сумі 19 751,96 грн. Вказане рішення залишено без змін ухвалою суду касаційної інстанції від 21.06.2016. (Т.1 а.с.89-95)

На підставі рішення Таращанського районного суду Київської області від 24.06.2015 у справі № 379/834/15-ц з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто у зв`язку із не виконанням рішення суду грошові кошти в сумі 6632,49 грн. (Т.1 а.с. 97)

На підставі рішення Таращанського районного суду Київської області від 30.01.2015 у справі № 379/80/15-ц з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто у зв`язку із не виконанням рішення суду грошові кошти в сумі 9561,70 грн. (Т.1 а.с.98)

На підставі рішення Таращанського районного суду Київської області від 03.06.2016 у справі № 379/537/16-ц з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто у зв`язку із не виконанням рішення суду грошові кошти в сумі 14672,20 грн. (Т.1 а.с. 99)

На підставі рішень, які набрали законної сили, судом видані виконавчі листи у справах № 379/537/16-ц, 379/1167/15-ц, 379/834/15-ц, 379/80/15-ц, 379/1685/14-ц, 379/1925/13-ц, 2-563/12, 2-1/2011, 379/873/16-ц (Т.1 а.с.100-109, 154-155)

Згідно листа ВДВС Таращанського РУЮ Київської області від 09.06.2015 № 275/4-1521/03-23/, станом на 09.06.2015 заборгованість ОСОБА_2 у зведеному виконавчому провадженні становить 92 895,12 грн. (Т.1 а.с.116)

Згідно листа ГТУЮ у Київській області від 29.01.2019 № 339, станом на 28.01.2019 заборгованість ОСОБА_2 у зведеному виконавчому провадженні №49933857, до якого входять 9 виконавчих проваджень 113 282,64 грн. (128-130)

Згідно листа ГТУЮ у Київській області від 11.02.2019 № 552, станом на 11.02.2019 заборгованість ОСОБА_2 у зведеному виконавчому провадженні №49933857, до якого входять 9 виконавчих проваджень 113 282,64 грн. (158-160)

Згідно листа Таращанського РВ ДВС ЦМУ МЮ (м.Київ) від 19.01.2021 № 323/18.16-28, станом на дату відповіді заборгованість ОСОБА_2 у зведеному виконавчому провадженні № 49933857 становить 97 482,64 грн. З виконання виконавчого листа №2-1/2011 становить 27 996,74 грн. Грошові кошти сплачені ОСОБА_2 в 2019-2020 р.р. в сумі 34 000,00 грн були розподілені пропорційно між всіма виконавчими провадженнями. (Т.2 а.с.17-19)

Згідно листа Таращанського РВ ДВС ЦМУ МЮ (м.Київ) від 08.06.2021 № 7232/18.16-28, станом на дату відповіді заборгованість ОСОБА_2 у зведеному виконавчому провадженні № 49933857 становить 97 482,64 грн. З виконання виконавчого листа №2-1/2011 становить 27 996,74 грн. Грошові кошти сплачені ОСОБА_2 в 2019-2020 р.р. в сумі 34 000,00 грн були розподілені пропорційно між всіма виконавчими провадженнями. (Т.2 а.с.52-54).

Згідно копії розписки від 30.07.2021 ОСОБА_5 передав ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 12 000 грн в рахунок погашення боргу ОСОБА_2 (Т.2 а.с.84)

Згдіно розписок від 05.09.2022, 22.02.2022, ОСОБА_4 двічі передав ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 12 000 грн (разом 24 000) в рахунок орендної плати ОСОБА_2 (Т.2 а.с. 85,86)

Згідно довідки Таращанського ВДВС у Білоцерківському районі Київської області від 29.11.2024 № 40279/24.4-43 ОСОБА_2 не є боржником у виконавчих провадженнях щодо стягнення на користь ОСОБА_1 коштів на загальну суму 111 730,68 грн у зв`язку з фактичним виконанням. В підтвердження даного факту суду, також, надані копії постанов про закінчення виконавчого провадження у зв`язку зі сплатою коштів у повному обсязі через депозитний рахунок відділу ДВС, а саме від 20.09.2023 ВП № 49810997, від 08.11.2023 ВП № 49810841, від 08.11.2023 ВП № 49810936, від 08.11.2023 ВП № 49811058, від 08.11.2023 ВП № 49811117, від 08.11.2023 ВП № 51794853, від 08.11.2023 ВП № 53235731, від 04.12.2023 ВП № 49810721. (Т.2 а.с.87-103).

Суд виходить з наступного.

Рішенням Таращанського районного суду Київської області від 18.03.2011 у справі №2-1/2011 з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто борг за договором позики від 26.10.2009 в сумі 38 000,00 грн та 5 221,20 грн 3% річних. (Т.1 а.с.75-76).

Згідно листів Таращанського РВ ДВС ЦМУ МЮ (м.Київ) від 19.01.2021 № 323/18.16-28 та від 08.06.2021 № 7232/18.16-28 станом на 19.01.2021 та на 08.06.2021 заборгованість ОСОБА_2 у зведеному виконавчому провадженні № 49933857 становить 97 482,64 грн. З виконання виконавчого листа №2-1/2011 становить 27 996,74 грн. (Т.2 а.с. 17-19, 52-54).

Згідно постанови про закінчення виконавчого провадження від 04.12.2023 ВП № 49810721, яка винесена головним державним виконавцем Таращанського ВДВС у Білоцерківському районі Дроздіковською Т.О., закрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №2-1/2011, виданого 01.04.2011 у зв`язку зі сплатою коштів у повному обсязі через депозитний рахунок відділу ДВС. (Т.2 а.с.102-103).

Вказане свідчить, що рішення суду у справі №2-1/2011 від 18.03.2011 виконано боржником лише 04.12.2023.

Позивачем проведений розрахунок інфляційних витрат та 3% річних за відповідними формулами. При розрахунку враховано: основна сума заборгованості за договором з 02.05.2016 до 27.10.2020 37 754,00 грн та з 28.10.2020 до 26.01.2021 27 967,00 грн. Інфляційні витрати в період з 02.05.2016 до 27.10.2020 визначено як 16 102,17 грн. Інфляційні витрати в період з 28.10.2020 до 26.01.2021 визначено як 675,72 грн. (Т.2 а.с.12-14).

Крім того, позивачем проведений за відповідною формулою розрахунок 3% річних за період з 02.05.2016 до 26.01.2021 5 293,18 грн. (Т.2 а.с.14).

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно із ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно із ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, передбачені ст. 611 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу, зокрема договорів та інших правочинів (ч. 2 ст. 509 ЦК України). Зобов`язання припиняється на підставах, встановлених договором або законом (ч. 1 ст. 598 ЦК України). За відсутності інших підстав, передбачених договором або законом, зобов`язання припиняється його виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).

Положеннями ст. 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Частиною 2 статті 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, норми розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).

Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Норми цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Такий правовий висновок зроблено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18), у якій відступлено від правових висновків, зроблених Верховним Судом України у постановах від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15, який полягав у тому, що правовідносини, що виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України); та від 02 березня 2016 року у справі № 6-2491цс15, який полягав у тому, що дія статті 625 ЦК України поширюється на порушення грошового зобов`язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду, а частина п`ята статті 11 ЦК України не дає підстав для застосування положень статті 625 ЦК України у разі наявності між сторонами деліктних, а не зобов`язальних правовідносин.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 вказала, що норми статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 01 червня 2016 року у справі № 3-295гс16, за змістом яких грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, а й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством.

Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18).

За змістом частини другої статті 625 ЦК України три проценти річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.

Проценти, передбачені статтею 625 ЦК України, за своєю правовою природою є відшкодуванням кредитору понесених втрат за несвоєчасне повернення грошових коштів, а відтак відрізняються від процентів, які підлягають сплаті за правомірне користування грошовими коштами, що свідчить про відсутність подвійного стягнення при нарахуванні трьох процентів річних від простроченої суми, включаючи нараховані проценти за користування коштами, встановленими договором.

Враховуючи наведене, три проценти річних, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України, підлягають застосуванню до порушеного грошового зобов`язання, складовою якого є, зокрема нараховані проценти за користування коштами, строки сплати яких визначено договором.

В постанові Об`єднаної Палати Верховного Суду від 05 липня 2019 року у справі № 905/600/18 зроблено правовий висновок про те, що враховуючи положення частини другої статті 625 ЦК України, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції, а також трьох процентів річних є правом кредитора, яким останній наділений в силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу.

У постанові Верховного Суду від 10 квітня 2018 року у справі № 914/1033/17 сформовано висновок, що інфляційне нарахування на суму боргу та трьох процентів річних є наслідком прострочення боржником грошового зобов`язання і способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (виплати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Таким чином, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку інфляційних витрат та трьох процентів річних до повного виконання грошового зобов`язання, яке вже виникло на підставі рішення суду.

Крім того, у постанові Об`єднаної палати Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі №757/44680/15-ц зазначено, що «в постанові Верховного Суду України від 26 квітня 2017 року у справі №3-1522гс16 зроблено висновок, що «зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК). Законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та 3 % річних за увесь час прострочення, у зв`язку з чим таке зобов`язання є триваючим.

Суд враховує, що в даній справі договірні правовідносини сторін трансформувалися у зобов`язальні, пов`язані із стягненням грошових коштів на підставі рішення суду, невиконання якого зумовлює застосування положень частини другої статті 625 ЦК України.

З урахуванням вищенаведеного, суд приходить до висновку, що вимоги позивача про стягнення з відповідачна на її користь заборгованості в загальному розмірі 22 071,07 грн, яка складається з: 5 293,18 грн 3% річних та 16 777,89 грн інфляційні витрати за період з 02.05.2016 по 26.01.2021, є обгрунтованими та підлягають задоволенню в повному обсязі.

При цьому суд погоджується із розрахунком належних до стягнення сум, який проведений позивачем, оскільки він грунтується за законі. Контррозрахунок відповідачем не наданий у зв`язку із не визнанням суми боргу в повному обсязі.

Щодо доводів представника відповідача про погашення суми заборгованості перед позивачем в повному обсязі, суд зазначає, що з постанови про закриття виконавчого провадження ВП № 49810721 вбачається, що рішення суду у справі №2-1/2011 від 18.03.2011 виконано боржником лише 04.12.2023, що свідчить про наявність у позивача права на звернення до суду з вимогами щодо стягнення з відповідача інфляційних витрат та трьох процентів річних до повного виконання грошового зобов`язання, яке вже виникло на підставі рішення суду.

Щодо доводів представника відповідача про сплату боргу перед позивачем, зокрема, за рахунок належної відповідачу орендної плати в підтвердження чого представником відповідача надані копії розписок (Т.2 а.с. 84-86), суд зазначає, що вказані розписки не є належним підтвердженням погашення заборгованості саме у ВП № 49810721 з примусового виконання рішення суду у справі №2-1/2011 від 18.03.2011, оскільки не містять підписів сторін та призначення платежу. У зв`язку із тим, що між сторонами тривалий час існували невиконані зобов`язання зі сплати грошових коштів на підставі декількох судових рішень, суд позбавлений можливості встановити на підставі даних розписок на погашення якої саме заборговансті та за яким рішенням суду вказані кошти були спрямовані.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Згідно ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може грунтуватися на припущеннях.

У частинах першій та другій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

На підставі вищенаведеного, суд приходить до висновку що доводи представника відповідача не спростовують висновку суду про обгрунтованість позову, у зв`язку із чим заявлені позивачем вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.

В порядку ст.141 ЦПК України з відповідача в доход держави підлягає стягненню судовий збір за ставкою на дату звернення до суду із уточненим позовом (28.01.2021 року), а саме в сумі 908,00 грн, оскільки позивач звільнена від сплати судового збору на підставі ст.5 Закону України «Про судовий збір», як особа з інвалідністю ІІ групи.

Керуючись ст.ст.10, 76, 258, 259, 263-265, 352, 354 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов - задовольнити в повному обсязі.

Стягнути з ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 суму заборгованості за прострочення виконання грошового зобов`язання в розмірі 22 071,07 грн. (двадцять дві тисячі сімдесят одна гривня 07 коп), яка складається з: 5 293,18 грн 3% річних та 16 777,89 грн інфляційних витрат за період з 02.05.2016 по 26.01.2021 року.

Стягнути з ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 судовий збір на користь держави в особі Державної судової адміністрації України судовий збір в розмірі 908,00 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до Київського апеляційного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Повний текст рішення складений 19.05.2025 року о 16:30.

Головуючий: суддя Г. С. Лебединець