Єдиний унікальний номер справи №760/6113/21
Провадження №22-ц/824/606/2025
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 травня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Писаної Т.О., Приходька К.П.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 06 вересня 2023 року та апеляційними скаргами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на додаткове рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 09 лютого 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення вартості відновлювального ремонту транспортного засобу після ДТП, завданої джерелом підвищеної небезпеки та моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення вартості відновлювального ремонту транспортного засобу після ДТП, завданої джерелом підвищеної небезпеки та моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що вона є власником транспортного засобу «Hyundai Elantra», д.н.з. НОМЕР_1 . 22 жовтня 2020 року приблизно 21 години 50 хвили в м. Київ по вул. Кавказька, 7 сталася ДТП за участю автомобіля «Suzuki Grand Vitara», д.н.з. НОМЕР_2 , внаслідок якої було пошкоджено її автомобіль «Hyundai Elantra». Водій автомобіля «Suzuki Grand Vitara» залишив місце ДТП, що безпосередньо бачили свідки ОСОБА_5 , ОСОБА_6 . Постановою Солом`янського районного суду м. Києва у справі №760/28146/20 від 14 січня 2021 року ОСОБА_4 було визнано винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених статтями 122-4, 124 КУпАП, накладено на нього стягнення у виді штрафу у розмірі 340 грн. З відповіді Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в м. Києві №31/26-86Аз від 10.02.2021 року встановлено, що автомобіль «Suzuki Grand Vitara», д.н.з. НОМЕР_2 у період з 04.02.2013 року по 08.02.2021 року був зареєстрований за ОСОБА_2 , який. на підставі усного договору передав вищезазначений автомобіль в оренду ОСОБА_3 . Разом з тим, вказані договори оренди всупереч вимогам ст.799 ЦК України не були нотаріально посвідчені, відтак не створюють юридичних наслідків, тому ОСОБА_3 та ОСОБА_7 фактично володіли джерелом підвищеної небезпеки без відповідної правової підстави. За чотири дні до ДТП, а саме 16.10.2020 року, автомобіль «Suzuki Grand Vitara», д.н.з.. НОМЕР_2 , був у володінні ОСОБА_2 , яким він особисто керував та порушив ПДР, в результаті чого був притягнутий до адміністративної відповідальності. Таким чином, автомобіль станом на жовтень 2020 року продовжував перебувати у володінні ОСОБА_2 . Вказує, що бездіяльність власника джерела підвищеної небезпеки ОСОБА_2 щодо передачі в користування автомобіля ОСОБА_3 всупереч порядку передбаченому чинним законодавством є недбалістю, а тому в даних правовідносинах підлягають застосуванню положення ч.4 ст.1187 ЦК України. В свою чергу ОСОБА_3 , володіючи автомобілем без належної правової підстави, не мав права передавати транспортний засіб в користування ОСОБА_4 . Крім цього, ОСОБА_3 не вжив відповідних дій щоб забезпечити належний перехід володіння джерелом підвищеної небезпеки до ОСОБА_4 , оскільки відповідно до ст.799 ЦК України договір найму (оренди) транспортного засобу за участю фізичної особи укладається у письмовій формі та підлягає обов`язковому нотаріальному посвідченню. Вказує, що положення ч.4 ст.1187 ЦК України застосовується не лише у випадку наявності неправомірного заволодіння майном іншою особою, а й випадку коли такому заволодінню сприяла недбалість її власника (володільця). Як встановлено, заволодінню ОСОБА_4 транспортним засобом без належних правових підстав сприяла недбалість як власника автомобіля - ОСОБА_2 , так і ОСОБА_3 . Зазначає, що усі відповідачі спільно завдали шкоди, тобто завдали неподільної шкоди взаємопов`язаними, сукупними діями, тому несуть солідарну відповідальність перед потерпілою ОСОБА_1 .

Згідно з Централізованою базою даних МТСБУ автомобіль «Suzuki Grand Vitara», д.н.з. НОМЕР_2 не був застрахований (ОСЦПВ) на дату ДТП.

Згідно з рахунку-фактури №401 від 04.11.2020 року спеціалізованого підприємства автомобільного сервісу «Hyundai» (м. Київ, вул. Грінченка, 18A), вартість професійного відновлювального ремонту легкового автомобіля «Hyundai Elantra», д.н.з. НОМЕР_1 , становить 200 471,00 грн.

Відповідно до висновку експертного дослідження №26/21 від 05 лютого 2021 року за результатами інженерно-технічного дослідження обставин ДТП та механізму утворення пошкоджень на автомобілях SUZUKI Grand Vitara, д.н.з. НОМЕР_3 та HYUNDAI Elantra д.н.з. НОМЕР_1 встановлено, що пошкодження на автомобілі Хюндай д. н.з. НОМЕР_4 могли утворитись при зіткненні з ним автомобіля Сузукі д.н.з. НОМЕР_2 . Характер пошкоджень на автомобілі Хюндай відповідає обставинам ДТП, зазначеним у поясненнях власника автомобіля ОСОБА_1 та поясненнях свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_6 . Пояснення власника автомобіля Хюндай ОСОБА_1 та пояснення свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_6 щодо механізму ДТП, а саме зіткнення автомобіля Сузукі з нерухомим автомобілем Хюндай, яке було зафіксоване 22.10.2020 у м. Київ, по вул. Кавказька, 7, є спроможними з технічної точки зору.

26 лютого 2021 року МТСБУ здійснило позивачу регламентну виплату в розмірі 98671,29 грн. Стверджує, що через відмову відповідачів відшкодувати завдані збитки, позивач вимушена була самостійно шукати гроші для проведення відновлювального ремонту автомобіля, а також змінити на тривалий час свій звичайний спосіб життя. Вона переживає суттєві незручності у зв`язку з необхідністю користуватися громадським транспортом, а не своїм автомобілем, на різдвяні, новорічні та весняні свята відмовилася від відпочинку із родиною. Спроби відповідачів уникнути цивільно-правової відповідальності за завдану шкоду є моральним знущанням. А тому вважає, що відповідачі завдали їй моральних страждань, які вона оцінює у 10000 грн.

На підставі викладеного, позивач просила суд стягнути солідарно з відповідачів вартість професійного відновлювального ремонту легкового автомобіля «Hyundai Elantra», д.н.з. НОМЕР_1 на спеціалізованому підприємстві автомобільного сервісу «Hyundai» у розмірі 101779,71 грн та моральної шкоди у розмірі 10000,00 грн, а також всі судові витрати, пов`язані з розглядом справи.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 06 вересня 2023 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення вартості відновлювального ремонту транспортного засобу після ДТП, завданої джерелом підвищеної небезпеки та моральної шкоди задоволено частково; стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 вартість відновлювального ремонту автомобіля марки «HYNDAI ELANTRA», д.н.з.. НОМЕР_1 , на спеціалізованому підприємстві автомобільного сервісу «HYNDAI» у розмірі 85346, 92 грн.; стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 5000,00 грн. в рахунок відшкодування завданої моральної шкоди; в задоволенні позову в іншій частині відмовлено.

Додатковим рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 09 лютого 2024 року стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 114758,00 грн в рахунок відшкодування понесених судових витрат; стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 28000,00 грн в рахунок відшкодування понесених відповідачем судових витрат.

Не погоджуючись із вказаними рішеннями суду першої інстанції, позивач звернулася до суду із апеляційними скаргами, в яких просила скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції від 06.09.2023 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Також просила скасувати додаткове рішення суду першої інстанції та ухвалити по справі нове додаткове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 про солідарне стягнення судових всіх витрат, пов`язаних з розглядом справи з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_8 у розмірі 117 138, 00 грн задовольнити в повному обсязі; покласти на ОСОБА_2 всі судові витрати, понесені ним при розгляді справи.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що суд першої інстанції на припущеннях встановив, що ОСОБА_7 нібито на законних підставах керував транспортним засобом SUZUKI Grand Vitara, р.н. НОМЕР_3 в день вчинення ДТП та мав право керування транспортними засобами. Вказує, що судом першої інстанції протизаконно було зроблено висновок про недопустимість доказів: копії посвідчення водія ОСОБА_4 та копії договору оренди ТЗ від 16.12.2019 року, а також відмовлено у витребуванні письмових доказів, необхідних для розгляду справи. Вказує, що судом безпідставно зроблено хибний висновок про взаємодію кількох джерел підвищеної небезпеки під час ДТП 22.10.2022 року. Стверджує що в оскаржуваному рішенні хибно застосовано до спірних правовідносин ст.1188 ЦК України, адже до спірних правовідносин застосовується ст.1187, ч.4 ст.1190 ЦК України. Зазначає, що судом в оскаржуваному рішенні було застосовано нормативну базу та практику Верховного Суду стосовно застрахованих транспортних засобів, що не стосується предмету спору, адже автомобіль SUZUKI Grand Vitara, р.н. НОМЕР_3 на день ДТП не був застрахований. Судом не прийнято до уваги показання свідка ОСОБА_9 щодо наполегливого бажання ОСОБА_2 частково компенсувати ОСОБА_1 вартість відновлювального ремонту його автомобіля. Також вказує, що суд безпідставно зменшив розмір моральної шкоди з 100 000, 000 грн на 5 000, 00 грн та протиправно відмовив стягненні моральної шкоди солідарно з трьох відповідачів. Зазначає, що судом першої інстанції всупереч норм чинного законодавства не було належно вирішено питання про судові витрати.

На обґрунтування вимог апеляційної скарги на додаткове рішення суду першої інстанції зазначила, що ОСОБА_2 відповідно до вимог чинного законодавства та судової практики не надав суду детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом та здійснених ним витрат, необхідних для надання правової допомоги. У заяві про стягнення судових витрат в частині вимоги щодо розподілу судових витрат на користь ОСОБА_2 відсутнє документальне підтвердження витрат на правничу допомогу і розрахунку. З наданих відповідачем-1 неможливо визначити обсяг наданих робіт їх виконання, вартість та оплату ОСОБА_2 наданих адвокатом Олексієнко М.М. послуг. Вказує, що розмір судових витрат, заявлених до відшкодування, безпідставно та істотно перевищує суму, заявлену в попередньому (орієнтовному) розрахунку. Вказує, що судом першої інстанції в оскаржуваному додатковому рішенні також через неналежне дослідження письмових доказів, наявних в матеріалах справи, було порушено вимоги закону відмовлено ОСОБА_1 у солідарному стягненні судових витрат з трьох позивачів, безпідставно зменшено розмір судових витрат на суму 2 380, 00 грн. Вказує, що відповідачі по справі проти позовних вимог не заперечували та повністю визнали факт понесених позивачем судових витрат у розмірі 117 138, 00 грн.

08 березня 2024 року на адресу суду від відповідача ОСОБА_2 надійшла апеляційна скарга на додаткове рішення, в якій він просив скасувати додаткове судове рішення в частині стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 114758,00 грн в рахунок відшкодування понесених судових витрат, змінити додаткове рішення по справі, стягнути з ОСОБА_10 на користь ОСОБА_1 20 000, 00 грн в рахунок відшкодування понесених судових витрат; в іншій частині додаткове судове рішення - залишити без змін.

На обґрунтування вказаних доводів апеляційної скарги ОСОБА_2 зазначив, що розмір заявлених позивачем до відшкодування за рахунок відповідача витрат на правову допомогу в розмірі 101 000, 00 грн не є співмірними зі складністю справи та ціною позову. Вважає, що таким, що підлягає відшкодуванню є розмір витрат позивача на професійну правничу допомогу у розмірі 20 000, 00 грн. Зазначає, що витрати, пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведення експертного інженерно-технічного дослідження, є безпідставними та необґрунтованими, які були спрямовані на перегляд справи про адміністративні порушення з метою встановлення факту керування автомобілем ОСОБА_2 та такими, що суперечать ч.4 ст.82 ЦПК України.

29 березня 2024 року на адресу суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якій вона просить апеляційну скаргу відповідача -1 на додаткове рішення залишити без задоволення, апеляційну скаргу позивача задовольнити в повному обсязі.

16 квітня 2024 року на адресу суду від позивача надійшла заява про розгляд апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи та повторне клопотання про витребування доказів.

Згідно із ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах даної категорії розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Необхідність розгляду апеляційних скарг саме в судовому засіданні з викликом сторін представник позивача обумовлював бажанням надати суду свої пояснення, а також необхідністю витребування додаткових доказів по справі. В той ж час у своєму клопотанні представник апелянта навів обставин, які б унеможливили подання ним своїх пояснень суду в письмовому вигляді і необхідності їх представлення суду безпосередньо в судовому засіданні. Це ж стосується і доводів щодо необхідності витребування додаткових доказів по справі. За таких умов, враховуючи також те, що дана справа не відноситься до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, з точки зору колегії суддів апеляційного суду вказане клопотання не підлягає до задоволення, а справа підлягає розгляду в порядку письмового провадження.

У відповідності до положень ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до положень ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими (за умови дотримання встановлених законом умов) доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до наступного:

В ході розгляду справи судом було встановлено, що ОСОБА_1 є власником транспортного засобу «Hyundai Elantra», д.н.з. НОМЕР_1 , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_5 .

22 жовтня 2020 року о 21 годині 50 хвилин ОСОБА_7 , керуючи транспортним засобом «Suzuki Grand Vitara», державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , на вул. Кавказька, 7 у м. Києві не дотримався безпечного бокового інтервалу до автомобіля «Hyundai», д.н.з. НОМЕР_1 , і здійснив з ним зіткнення, чим порушив п.п.2.3 б, 13.1 Правил дорожнього руху України. В результаті ДТП транспортні засоби отримали механічні пошкодження, після чого залишив місце ДТП.

Постановою Солом`янського районного суду м. Києва у справі №760/28146/20 від 14 січня 2021 року ОСОБА_4 було визнано винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених статтями 122-4, 124 КУпАП, накладено на нього стягнення у виді штрафу у розмірі 340 грн.

Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

З реєстраційної картки транспортного засобу та відповіді Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в м. Києві №31/26-86Аз від 10.02.2021 року у період з 04.02.2013 року по 08.02.2021 року автомобіль «Suzuki Grand Vitara», д.н.з. НОМЕР_2 , був зареєстрований за ОСОБА_2 .

Згідно з Централізованої бази даних МТСБУ на момент ДТП автомобіль «Suzuki Grand Vitara», д.н.з. НОМЕР_2 не був застрахований (ОСЦПВ).

Згідно рахунку-фактури №401 від 04.11.2020 року спеціалізованого підприємства автомобільного сервісу «Hyundai» вартість професійного відновлювального ремонту легкового автомобіля «Hyundai Elantra», д.н.з. НОМЕР_1 , становить 200471,00 грн.

26 лютого 2021 року МТСБУ здійснило регламентну виплату ОСОБА_1 в розмірі 98671,29 грн.

Згідно висновку судової товарознавчої експертизи №556/20 від 19.03.2021 року, вартість відновлювального ремонту автомобіля «Hyundai Elantra», д.н.з. НОМЕР_1 , пошкодженого внаслідок ДТП, що сталася 22 жовтня 2020 року, за умови його проведення на спеціалізованому підприємстві автомобільного сервісу «Hyundai» - ФОП ОСОБА_11 станом на дату складення висновку експерта становить 184018,21 грн.

Суд першої інстанції, задовольняючи частково позовні вимоги позивача, зазначив, що вина ОСОБА_4 у заподіянні майнової шкоди позивачу внаслідок пошкодження її автомобіля встановлена постановою Солом`янського районного суду м. Києва від 14 січня 2021 року, а тому відповідно до ч.2 ст.1187 ЦК України саме ОСОБА_7 має відшкодовувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. Позивачем не доведено, що ОСОБА_7 неправомірно заволодів транспортним засобом і цьому сприяла недбалість відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

По своїй суті позиція позивача, висловлена в апеляційній скарзі, в переважній більшості співпадає з доводами та обґрунтуваннями його вимог, які він висловлював в суді першої інстанції, і яким судом надано відповідну правову оцінку.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини.

В своєму рішенні у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, ЄСПЛ зазначив про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції й зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Верховний Суд у постанові від 24 квітня 2020 року у справі № 554/2491/17 зазначив наступне:

«Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій щодо установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували.

Із урахуванням того, що доводи касаційної скарги є майже ідентичними доводам апеляційної скарги заявника, яким судом апеляційної інстанції надана належна оцінка, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.»

З огляду на зазначене апеляційний суд вважає відсутніми підстави для повторного наведення тих доводів і аргументів, якими керувався суд першої інстанції при вирішенні даної справи, і з якими в повній мірі погоджується колегія суддів апеляційного суду.

Позивачем було заявлено апеляційному суду клопотання про витребування додаткових доказів.

У відповідності до положень ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Обґрунтовуючи своє клопотання, апелянт зазначала про безпідставне з її точки зору незадоволення такого клопотання судом першої інстанції.

Згідно ч. 1 ст. 84 ЦПК України учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений у частинах другій та третій статті 83 цього Кодексу (позивачем - з поданням позовної заяви; відповідачем, третьою особою - разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи). Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї.

З матеріалів справи вбачається, що ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 30 листопада 2022 року у задоволенні клопотання позивача про витребування доказів відмовлено, оскільки подане позивачем клопотання не відповідає вимогам ч.1 ст.84 ЦПК України, тобто заявлене з пропуском строку встановленого ч.2 ст.83 ЦПК України. При цьому позивачем не обґрунтовано неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї. Водночас у клопотанні не зазначено обставини , які можуть підтвердити витребувані нею докази або аргументи, які вони можуть спростувати. Крім того, позивачем не обґрунтовано, що витребувані докази можуть містити інформацію щодо предмета доказування.

Клопотання про витребування матеріалів справи, подане до апеляційного суду є аналогічним з клопотанням, яке було подане до суду першої інстанції та якому було надано правову оцінку.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що ухвала суду першої інстанції про відмову у задоволенні клопотання про відмову у витребування доказів постановлена відповідно до вимог матеріального та процесуального законодавства, відтак підстави для задоволення вказаного клопотання на стадії апеляційного перегляду справи відсутні.

Стосовно доводів апеляційної скарги позивача про безпідставне зменшення судом першої інстанції розміру моральної шкоди та відмови у стягненні такої шкоди солідарно з трьох учасників, колегія суддів зазначає наступне:

Відповідно до частини першої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення їх прав.

Частина друга вказаної статті передбачає, що моральна шкода, може полягати у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. У той же час розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

Ст. 12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. При цьому сторона самостійно несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Обов`язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів міститься і в ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами. При цьому сторона сама визначає обсяг та достатність доказів, що надає до суду, а витребування таких доказів судом самостійно без наявності передбачених законом підстав у чітко визначених випадках було б порушення принципу змагальності сторін в судовому процесі, що є неприпустимим.

У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Заявляючи про невірне встановлення судом першої інстанції розміру спричиненого їй моральної шкоди, апелянт належним чином не підтвердила такі свої твердження належними доказами, з яких би суд апеляційної інстанції міг би встановити неналежність висновків суду першої інстанції. За таких умов вказані твердження апелянта залишилися фактично голослівними і не можуть бути прийняті судом.

Не було доведено апелянтом й факт спричинення такої шкоди іншими заявленими нею відповідачами по справі.

Відповідно до вимог ст.1167 ЦК України зазначено, що моральна шкода, завдана фізичній особі або юридичній особі неправовірними рішеннями, діями або бездіяльністю, відшкодовується особою, яка їх завдала за наявності її вини.

Колегія суддів погоджується з позицією суду першої інстанції щодо відмови у солідарному стягненні моральної шкоди з усіх відповідачів, оскільки протиправної поведінки останніх судом не встановлено.

З урахуванням вищенаведеного за результатами розгляду апеляційної скарги колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про те, що апелянтом не було відповідним чином доведено наявності передбачених законом підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції від 06 вересня 2023 року.

Що стосується оскарження позивачем додаткового рішення по справі, колегія суддів зазначає наступне:

Суд першої інстанції, частково задовольняючи вимоги позивача, зазначив, що беручи до уваги часткове задоволення позовних вимог та відмову в частині позовних вимог до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , а також враховуючи, що заявлені до відшкодування позивачем судові витрати підтверджені належними доказами, стягнув з ОСОБА_12 на користь ОСОБА_1 114758,00 грн в рахунок відшкодування понесених позивачем судових витрат; вирішив питання про відшкодування позивачу понесених судових витрат зі сплати судового збору.

Також суд першої інстанції стягнув з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 28000 гривень в рахунок відшкодування понесених відповідачем судових витрат, які підтверджені належними доказами, та є співмірними із складністю справи, часом та обсягом робіт виконаних адвокатом.

Основним доводом апеляційної скарги позивача є те, що ОСОБА_2 відповідно до вимог чинного законодавства та судової практики, не надано детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Колегія суддів не погоджується з доводами апеляційної скарги з огляду на таке.

Згідно з ч. 8 ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

12 липня 2023 року від відповідача ОСОБА_2 до суду надійшла заява про стягнення судових витрат, у якій він просив вирішити питання щодо розподілу судових витрат, зокрема стягнути з ОСОБА_1 на його користь витрати на правничу допомогу в розмірі 28000 грн. На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування надано до суду: копію договору №18/06/21-ЦС про надання професійної правничої допомоги від 18 червня 2021 року, укладеного між відповідачем ОСОБА_2 та адвокатом Олексієнком М.М., копію додаткової угоди №1 до договору №18/06/21-ЦС про надання професійної правничої допомоги від 18 червня 2021 року, ордер серії КС №880734 від 22 червня 2021 року, копії актів виконаних робіт від 22.06.2021, від 24.06.2021, від 08.07.2021, від 12.07.2021, від 05.10.2021, від 17.11.2021, від 01.12.2021, від 02.11.2022, від 29.09.2022, від 30.11.2022, від 21.02.2023, від 03.05.2023, від 06.07.2022, копії меморіальних ордерів від 19.06.2021, від 24.09.2021, від 18.10.2021, від. 02.12.2021, від 21.02.2022, копії платіжних інструкцій від 16.12.2022, від 01.03.2023, від 15.05.2023.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 листопада 2022 року у справі №922/1964/21 відступила від висновку, викладеного в постанові Касаційного цивільного суду у складі ВС від 23 листопада 2020 року у справі № 638/7748/18, про те, що інформація, яка міститься в акті приймання правничої допомоги, зокрема перелік наданих послуг та фіксований розмір гонорару, не може вважатися тим розрахунком (детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом та здійснених ним витрат часу по кожному з видів робіт, необхідних для надання правничої допомоги), подання якого є необхідною умовою для стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

Велика Палата ВС виснувала, що подання детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, не є самоціллю, а є необхідним для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат.

Саме лише не зазначення учасником справи в детальному описі робіт (наданих послуг) витрат часу на надання правничої допомоги не може перешкодити суду встановити розмір витрат на професійну правничу допомогу (у разі домовленості між сторонами договору про встановлений фіксований розмір обчислення гонорару).

Як убачається з матеріалів справи, гонорар адвоката Олексієнка М. М. - представника ОСОБА_2 за складення відзиву на позовну заяву, адвокатського запиту до МТСБУ, інших документів визначено сторонами у у фіксованому розмірі і не залежить від обсягу витраченого адвокатом часу, а тому при його визначенні не потребується подання додаткового детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, із зазначенням витраченого адвокатом часу.

Деталізація виду наданої правової допомоги та розміру гонорару адвокату в повній мірі відображені в Договорі та Акті про надання правової (правничої) допомоги, що є формою виконання вимог закону про надання детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, в межах розгляду справи в суді першої інстанції. Більш того, в самій заяві про відшкодування витрат на правничу допомогу представник відповідача ОСОБА_2. детально зазначив, які саме дії ним були виконані в рамках справи.

Зважаючи на наведене, доводи апелянта ОСОБА_1 в цій частині не можуть бути прийняті судом.

Наступним доводом апеляції ОСОБА_1 є те, що заявлена до стягнення сума судових витрат перевищує орієнтовний розмір витрат на правову допомогу, зазначену у відзиві на позов.

Відповідно до ч.1 ст.134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний ) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 подав до суду першої інстанції відзив на позов, де зазначив попередній (орієнтовний ) розрахунок суми судових витрат, які він поніс і очікує понести у зв`язку із розглядом справи. Зокрема відповідачем були зазначені вид та вартість правової допомоги адвоката:

- складення і подання процесуальних документів в суді першої інстанції, в тому числі заяв по суті справи, заяв, клопотань, заперечень, письмових пояснень - 8 000 гривень 00 коп.;

участь в судовому засіданні - 2 000 (дві тисячі) гривень 00 коп./за кожне засідання.

Відповідно до частини четвертої статті 141 ЦПК України якщо сума судових витрат, заявлена до відшкодування, істотно перевищує суму, заявлену в попередньому (орієнтовному) розрахунку, суд може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні судових витрат в частині такого перевищення, крім випадків, якщо сторона доведе, що не могла передбачити такі витрати на час подання попереднього (орієнтовного) розрахунку.

Як убачається з матеріалів справи, адвокат відповідача брав участь у судових засіданнях 10 разів.

Таким чином, саме фактична кількість судових засідань вплинула на збільшення розміру гонорару адвоката.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується із заявленим до відшкодування розміром витрат на професійну правничу допомогу.

Наступним доводом апеляційної скарги є те, що судом першої інстанції безпідставно відмовлено у солідарному стягненні судових витрат з трьох відповідачів та зменшено розмір витрат на суму 2 380, 00 грн.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції в частині відмови в солідарному стягненні з усіх відповідачів, оскільки судом відмовлено в частині позовних вимог до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Крім того, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно понесених позивачем судових витрат зі сплати судового збору, оскільки це відповідає матеріалам та обставинам справи.

Згідно з вимогами ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на викладене, апеляційна скарга ОСОБА_1 на додаткове рішення суду першої інстанції від 09 лютого 2024 року не підлягає до задоволення.

Стосовно апеляційної скарги ОСОБА_2 на додаткове рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 09 лютого 2024 року колегія суддів апеляційного суду зважає на наступне:

У відповідності до положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

З аналізу наведеної норми вбачається, що особа має право ініціювати отримання судового захисту (у тому числі і в суді апеляційної інстанції) лише власних прав, свобод чи законних інтересів. Хоча чинним процесуальним законом і передбачено право особи звертатися за судовим захистом в інтересах інших осіб, однак такі випадки чітко регламентовані і до даної справи відношення не мають.

ОСОБА_2 оскаржив додаткове рішення суду першої інстанції у справі в частині стягнення судових витрат на користь позивача з ОСОБА_4 . В той же час жодної підстави виступати в інтересах вказаної особи апелянт до суду не представив. При цьому сам ОСОБА_7 такого рішення не оскаржував, фактично погодившись із ним. Зважаючи на наведене, колегія суддів апеляційного суду констатує недоведеність апелянтом порушення його прав оскаржуваним ним судовим рішенням, у зв`язку з чим скарга не підлягає до задоволення.

Керуючись ст. ст. 133, 137, 141, 374, 375, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 06 вересня 2023 року та додаткове рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 09 лютого 2024 року - залишити без змін

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий С.О. Журба

Судді: Т.О. Писана

К.П. Приходько