Дата документу 13.05.2025 Справа № 317/905/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 317/905/20
Провадження №22-ц/807/218/25
Головуючий в 1-й інстанції Ткаченко М.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2025 року місто Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідачаКухаря С.В.
суддів:Кочеткової І.В., Трофимової Д.А.,
секретарОстащенко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , Долинської сільської рада Запорізького району Запорізької області, ОСОБА_2 в особі представника адвоката Воронова Олексія Олександровича на рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 01 листопада 2024 року, ухвалене у м. Запоріжжі (повний текст рішення складено 04 листопада 2024 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до Долинської сільської ради Запорізького району Запорізької області про визнання права довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою, визнання незаконним і скасування рішення органу місцевого самоврядування,-

В С Т А Н О В И В:

У березні 2020 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Долинської сільської ради Запорізького району Запорізької області (далі Долинська сільська рада) про визнання права довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою, визнання незаконним і скасування рішення органу місцевого самоврядування. В обґрунтування позову вказував, що рішенням Запорізької районної ради народних депутатів № 7 від 22 червня 1991 року його батьку ОСОБА_3 надано у довічне успадковане володіння земельну ділянку площею 48,9 га для організації фермерського господарства (державний акт на право довічного успадковуваного володіння землею № 000663). У 1995 році ОСОБА_3 заснував і зареєстрував селянське (фермерське) господарство. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, після чого позивач очолив фермерське господарство і продовжив здійснювати господарську діяльність. Розпорядженням голови Запорізької районної державної адміністрації № 106/1 від 27 березня 2001 року спірну земельну ділянку передано позивачу як спадкоємцю першої черги після ОСОБА_3 . Рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 16 березня 2007 року у справі №2-566/2007 за позивачем в порядку спадкування визнано право власності на корпоративне право на Селянське (фермерське) господарство «Желудько» (далі СФГ «Желудько»), невід`ємною частиною якого є право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою. 20 лютого 2020 року Долинською сільською радою прийнято рішення про припинення дії державного акта № 000663. Позивач вважає вказане рішення Долинської сільської ради незаконним, оскільки він як спадкоємець ОСОБА_3 успадкував право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою площею 48,9 га. За таких обставин просив визнати за ним право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою для організації фермерського господарства (державний акт № 000663) площею 48,9 га з кадастровим номером :01:002:5004, розташованої на території Долинської сільської ради; визнати незаконним та скасувати рішення Долинської сільської ради від 20 лютого 2020 року про припинення дії державного акта № 000663 на право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою площею 48,9 га, виданого ОСОБА_3 для організації фермерського господарства.

Рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 01 листопада 2024 року, позовні вимоги ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Долинської сільської ради Запорізького району Запорізької області (70420, Запорізька область, Запорізький район, с. Долинське, вул. Центральна, б. 37, ) про визнання права довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою, визнання незаконним і скасування рішення органу місцевого самоврядування задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою для організації фермерського господарства (державний акт №000663) площею 48,9 га, розташованої на території Долинської сільської ради Запорізького району Запорізької області.

Визнано незаконним та скасовано рішення Долинської сільської ради Запорізького району Запорізької області № 3 від 20.02.2020 в частині припинення дії державного акту на право довічного успадкованого володіння землею №000663 від 1992 р. площею 48,9 га, який було надано гр. ОСОБА_3 для організації фермерського господарства на території Долинської сільської ради Запорізького району Запорізької області, в зв`язку зі смертю останнього.

Стягнуто з Долинської сільської ради Запорізького району Запорізької області на користь ОСОБА_1 судові витрати у вигляді судового збору в сумі 3043,60 грн (три тисячі сорок три гривні 60 копійок).

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду змінити стягнувши додатково на користь позивача витрати на правничу допомогу у розмірі 400000,00 грн.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що позивачем надано належні докази на підтвердження понесення витрат на правничу допомогу, такі докази відповідачем не спростовано, клопотань про зменшення розміру відповідних витрат не заявлено, а тому у суду першої інстанції були відсутні підстави для відмови у задоволенні таких вимог.

Відповідно до відзиву на апеляційну скаргу, Долинська сільська рада Запорізького району Запорізької області зазначає, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами у справі, з`ясовано їх правову природу та як наслідок винесено обґрунтоване та законне рішення в частині розподілу судових витрат, а доводи апеляційної скарги в цій частині є безпідставними та необґрунтованими.

Не погоджуючись з рішенням суду, Долинська сільська рада Запорізького району Запорізької області подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду скасувати частині визнання за позивачем права довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою для організації фермерського господарства (державний акт №000663) площею 48,9 га, розташованої на території Долинської сільської ради Запорізького району Запорізької області та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні вимог позову.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що на час отримання свідоцтва про право на спадщину за законом ОСОБА_4 , спірна земельна ділянка до переліку спадкового майна не входила. ОСОБА_4 був єдиним, хто отримав вказане свідоцтво, оскільки інші спадкоємці від прийняття спадщини відмовились. Розпорядженням №106/1 від 27.03.2001 року надано дозвіл на перереєстрацію голови фермерського господарства «Сім`я», а спірну земельну ділянку передано у користування на загальних підставах, а не в порядку спадкування права довічного успадкованого володіння. Позивачем не доведено вступ в управління спадковим майном та здійснення фермерської діяльності, не підтверджено факт прийняття спадщини у вигляді права довічного успадкованого володіння земельною ділянкою.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_2 в особі представника адвоката Воронова Олексія Олександровича подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду скасувати в частині визнання за позивачем права довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою для організації фермерського господарства (державний акт №000663) площею 48,9 га, розташованої на території Долинської сільської ради Запорізького району Запорізької області та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні вимог позову.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що ОСОБА_2 є спадкоємцем першої черги після свого померлого чоловіка ОСОБА_4 , який у свою чергу є єдиним спадкоємцем після смерті ОСОБА_3 . Таким чином, скаржниця має право на спадок у вигляді права довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою для організації фермерського господарства, і відповідно рішення суду в оскаржуваній частині порушує її права спадкоємця.

Відповідно до відзиву на апеляційну скаргу, ОСОБА_1 в особі представника адвоката Ями Д.М. зазначає, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами у справі, з`ясовано їх правову природу та як наслідок винесено обґрунтоване та законне рішення в частині вимог позову, а доводи апеляційної скарги в цій частині є безпідставними та необґрунтованими.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційних скарг і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційні скарги підлягають задоволенню частково з наступних підстав.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до копії Державного акту №000663 ОСОБА_3 на підставі рішення Запорізької районної Ради народних депутатів Запорізького району Запорізької області Української РСР від 22.06.1991 р. № 7 надано у довічне успадковане володіння 48,9 га землі в межах згідно із планом землеволодіння для організації фермерського господарства. (т.1 а.с.13-16)

Відповідно до Акту про визначення меж ділянки в натурі від 15.12.1992 на виконання вищевказаного рішення Запорізької районної Ради народних депутатів Запорізького району Запорізької області Української РСР від 22.06.1991 р. №7 були визначені межі земельної ділянки площею 48,9 га, наданої ОСОБА_3 для організації фермерського господарства. (т.1 а.с.17-23)

Відповідно до копі свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 від 16.06.1998 р. встановлено, що ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що Долинською сільською радою зроблено відповідний актовий запис № 30 (т.1 а.с.25)

Відповідно до копії розпорядження голови Запорізької районної державної адміністрації від 27.03.2001 №106/1 позивача ОСОБА_1 зареєстровано головою об`єднання фермерських господарств «Сім`я». Земельну ділянку площею 48,9 га, надану ОСОБА_3 для організації фермерського господарства «Желудько» передано позивачу ОСОБА_1 (т.1 а.с.26).

Рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 16.03.2007, яке набрало законної сили 27.03.2007, визнано право власності в порядку спадкування за ОСОБА_1 на корпоративне право (право управління та отримання відповідної частки прибутку, а також активів у разі його ліквідації відповідно діючого законодавства) на СФГ «Желудько», яке зареєстровано за адресою: с. Нове-Запоріжжя, вул. Першотравнева, 21-а, Запорізького району, Запорізької області, свідоцтво про державну реєстрацію видане 16.09.1996 Запорізькою районною державною адміністрацією, розпорядження №225 від 29.12.1995 р. (т.1 а.с.27-28)

Отже користувачем земельної ділянки площею 48,9 га, яка надавалася ОСОБА_3 , є позивач ОСОБА_1 ..

ОСОБА_3 отримав спірну земельну ділянку на праві довічного успадковуваного володіння на підставі Земельного кодексу Української РСР (далі ЗК Української РСР) від 18 грудня 1990 року та на підставі Закону України «Про селянське (фермерське) господарство» від 20 грудня 1991 року, якими і було визначено порядок успадкування такого права.

Із копії спадкової справи №349/2000 від 25.05.2000, відкритої після смерті ОСОБА_3 вбачається, що із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 до нотаріальної контори звернувся ОСОБА_4 , як син померлого, крім нього також є спадкоємці дружина померлого - ОСОБА_5 , діти ОСОБА_6 та ОСОБА_1 (позивач). (т.1 а.с.196-209)

13 червня 2000 року дружина спадкодавця ОСОБА_5 та його діти ОСОБА_6 , ОСОБА_1 , які проживали зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, подали до Запорізької районної державної нотаріальної контори заяви, посвідчені секретарем виконавчого комітету Долинської сільської ради, за змістом яких вони обізнані про відкриття спадщини після ОСОБА_3 та «хоча і мешкали зі спадкодавцем за однією адресою, але не мають бажання оформлювати спадщину» (т.1 а.с.199/зворот-200/зворот).

Судом було допитано у якості свідка ОСОБА_7 (син померлого ОСОБА_4 ), ОСОБА_6 , та дружину позивача ОСОБА_8 , які зазначили, що спору між синами та дружиною померлого ОСОБА_3 щодо спірної земельної ділянки не було, від спадщини ОСОБА_1 не відмовлявся, а лише зазначив про небажання оформлювати спадщину, оскільки законодавчого механізму оформлення спадкування права довічного успадковуваного володіння землею на той час не було. За згодою всіх спадкоємців ОСОБА_1 очолив фермерське господарство «Желудько» та фактично вступив у володіння землею. На час смерті батька ОСОБА_3 позивач та його дружина проживали разом із батьком, та продовжили проживати у тому самому будинку.

Свідки ОСОБА_9 та ОСОБА_10 повідомили суду, що саме позивач ОСОБА_1 після смерті батька займався фермерським господарством на спірній земельній ділянці.

Крім того, на підтвердження факту фактичного вступу в управління спадковим майном та здійснення фермерської діяльності позивачем надано суду у якості доказів копії наступних документів: акт про встановлення меж ділянки в натурі ОСОБА_3 від 15.12.1992; акт про встановлення меж ділянки в натурі ОСОБА_6 від 15.12.1992; акт про встановлення меж ділянки в натурі ОСОБА_4 від 15.12.1992; лист Запорізького обласного управління статистики №24-2744 від 05.04.1993; Статут С(Ф)Г «Желудько», зареєстрований розпорядженням голови районної державної адміністрації №225 від 29.12.1995; розпорядження голови районної державної адміністрації №225 від 29.12.1995 «Про реєстрацію Статуту селянського (фермерського) господарства «Желудько» фермера ОСОБА_3 ; Статут ОФГ «Сім`я», зареєстрований розпорядженням Представника Президента України в Запорізькому районі №250 від 12.10.1992, із змінами та доповненнями зареєстрованими розпорядженням голови районної державної адміністрації №207 від 29.03.1996; свідоцтво про державну реєстрацію (перереєстрацію) суб`єкта підприємницької діяльності юридичної особи Об`єднання фермерських господарств «Сім`я», видане 03.04.1996, №211, внесене до Єдиного державного реєстру підприємств та організацій 03.01.1996; довідка №5597 з Єдиного державного реєстру підприємств та організацій; довідка про взяття на облік платника податків Об`єднання фермерських господарств «Сім`я» від 05.02.1999 №40; розпорядження голови районної державної адміністрації №206 від 29.03.1996 «Про внесення змін до розпорядження голови районної державної адміністрації №225 від 29.12.95 «Про реєстрацію Статуту селянського (фермерського) господарства «Желудько» фермера ОСОБА_3 »; розпорядження голови районної державної адміністрації №207 від 29.03.1996 «Про реєстрацію змін та доповнень до Статуту Об`єднаного фермерського господарства «Сім`я»; свідоцтво про державну реєстрацію (перереєстрацію) суб`єкта підприємницької діяльності юридичної особи Селянське (фермерське) господарство «Желудько», видане Запорізькою районною державною адміністрацією, розпорядження №225 від 29.12.1995, видане 16.09.1996; протокол №3 засідання засновників об`єднання фермерських господарств «Сім`я» від 04.07.1998, за результатом якого призначено директором об`єднання фермерських господарств «Сім`я» ОСОБА_1 ; розпорядження голови районної державної адміністрації №106/1 від 27.03.2001 «Про реєстрацію голови об`єднання фермерських господарств «Сім`я»; трудова книжка ОСОБА_1 ; виписка з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань щодо Селянського (фермерського) господарства «Желудько» (т.4 а.с.33-64, 66, 79)

В ході розгляду справи судом установлено, що земельна ділянка із кадастровим №:01:002:5004 має площу 54,598 га, а отже не є тотожною успадкованій ОСОБА_1 на підставі права довічного успадкованого володіння земельній ділянці, площею 48,9 га, за державним актом №000663.

Зокрема, відповідно до додатку до рішення сесії Долинської сільської ради від 27.12.2018 №1 «Перелік земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності, які приймаються у комунальну власність Долинської сільської об`єднаної територіальної громади» під № 39 зазначено земельну ділянку із кадастровим номером №:01:002:5004, площа якої 54,5980 га, із цільовим призначенням 01.02 (т.1 а.с.81-83)

Згідно із Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №152355177 від 11.01.2019, земельна ділянка із кадастровим номером №:01:002:5004, має площу 54,598 га (т.1 а.с.137).

А отже, позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання за ним права довічного успадкованого володіння земельною ділянкою площею 48,9 га (державний акт №000663), що розташована на території Долинської сільської ради Запорізького району Запорізької області, підлягають задоволенню без визначення кадастрового номеру земельної ділянки.

Рішенням Долинської сільської ради Запорізького району Запорізької області №3 від 20.02.2020 припинено дію державного акту на право довічного успадкованого володіння землею №000663 від 1992 року площею 48,9 га, який було надано ОСОБА_3 для організації фермерського господарства на території Долинської сільської ради Запорізького району Запорізької області, в зв`язку зі смертю останнього. Припинено дію державного акту на право довічного успадкованого володіння землею № 000665 від 1992 року площею 48,9 га, який було надано ОСОБА_4 для організації фермерського господарства на території Долинської сільської ради Запорізького району Запорізької області, в зв`язку зі смертю останнього (т. 1 а.с.176)

Задовольняючи вимоги позову, суд першої інстанції виходив з того що ОСОБА_1 , на підставі п. 1 ч. 1 ст. 549 ЦК Української РСР, прийняв спадщину у вигляді права довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою шляхом фактичного вступу в управління спірною земельною ділянкою. Оскільки спірна земельна ділянка, площею 48,9 га, є об`єктом спадкування, та успадкована позивачем на праві довічного успадкованого володіння земельною ділянкою, рішення Долинської сільської ради Запорізького району Запорізької області від 20.02.2020 р. № 3 в частині припинення дії Державного акту на право довічного успадкованого володіння землею № 000663 від 1992 року площею 48,9 га. який було надано ОСОБА_3 для організації фермерського господарства на території Долинської сільської ради Запорізького району Запорізької області, в зв`язку зі смертю останнього, є незаконним та таким, що підлягає скасуванню в цій частині.

Вирішуючи питання відшкодування судових витрат у вигляді витрат на професійну правничу допомогу, суд виходив з того, що на підтвердження таких витрат представником позивача надано додаток до договору про надання послуг адвоката №316-з-2019 від 16.03.2020, а також акт передачі-приймання послуг, відповідно до якого загальні витрати позивача на професійну правничу допомогу за договорами №316-з-2019 від 09.12.2019 та 333-ц-2020 від 01.03.2020 складають 250 000 грн, однак такі докази не можуть бути прийняті, оскільки за договором № 316-з-2019 адвокат Яма Д.М. не приймав участь у даній справі.

З вказаними висновками суду першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду погоджується частково, виходячи з наступного.

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів звертає увагу, що рішення суду першої інстанції в частині вирішення вимог позову щодо визнання незаконним та скасування рішення Долинської сільської ради Запорізького району Запорізької області № 3 від 20.02.2020 в частині припинення дії державного акту на право довічного успадкованого володіння землею №000663 від 1992 р. площею 48,9 га, який було надано гр. ОСОБА_3 для організації фермерського господарства на території Долинської сільської ради Запорізького району Запорізької області, в зв`язку зі смертю останнього не оскаржується, а тому суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини рішення.

Оскаржуване рішення суду переглядається в частині вимог, щодо визнання за ОСОБА_1 права довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою для організації фермерського господарства (державний акт №000663) площею 48,9 га, розташованої на території Долинської сільської ради Запорізького району Запорізької області та в частині витрат на правничу допомогу, стягнення яких заявлено стороною позивача.

Згідно з частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні.

Відповідно до частин першої, третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Частиною першою статті 48 ЦПК України визначено, що сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач.

Відповідач - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами та яка, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами.

За результатами розгляду справи суд приймає рішення, в якому, серед іншого, робить висновок про задоволення позову чи відмову в задоволенні позову, вирішуючи питання про права та обов`язки сторін (позивача та відповідача).

Згідно зі статтю 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а в разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі в ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача.

Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд починається спочатку.

Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за цим позовом. Установлення цієї обставини є підставою для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Для визнання відповідача неналежним, крім названої обставини, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Визнати відповідача неналежним суд може тільки в тому випадку, коли можливо вказати на особу, що повинна виконати вимогу позивача, тобто належного відповідача.

Статтею 175 ЦПК України встановлено, що, викладаючи зміст позовної заяви, саме позивач визначає коло відповідачів, до яких він заявляє позовні вимоги.

У постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц Велика Палата Верховного Суду вказала, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача.

Разом з тим, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Водночас встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.

Верховний Суд у постанові від 28 жовтня 2020 року у справі № 761/23904/19 також вказав, що визначення позивачем у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом. Незалучення до участі у справі особи як співвідповідача за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті є підставою для відмови у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад.

Висновки суду по суті вирішення спору про обґрунтованість або необґрунтованість позовних вимог мають бути зроблені за належного суб`єктного складу її учасників.

Позивачем заявлено позов до Долинської сільської ради Запорізького району Запорізької області зокрема про визнання права довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою.

Між тим, слід зазначити, що право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою відноситься до тих прав, які можуть бути успадковані, тому, враховуючи, що зі смертю особи не відбувається припинення прав і обов`язків, спадкоємець стає учасником правовідношення з довічного успадковуваного володіння. Аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 368/54/17 (провадження № 14-487цс19), від якого Велика Палата Верховного Суду не відступила, і в постанові від 23 червня 2020 року у справі № 179/1043/16-ц (провадження № 14-63цс20) та застосовано в постанові Верховного Суду від 30 серпня 2023 року у справі № 313/1192/20 (провадження № 61-3206св23).

Вимога позивача щодо визнання права довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою обґрунтована саме спадкуванням такого права після померлого - ОСОБА_3 .

Із копії спадкової справи №349/2000 від 25.05.2000, відкритої після смерті ОСОБА_3 вбачається, що із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 до нотаріальної контори звернувся ОСОБА_4 , як син померлого, крім нього також є спадкоємці дружина померлого - ОСОБА_5 , діти ОСОБА_6 та ОСОБА_1 (позивач). (т.1 а.с.196-209).

Скаржник ОСОБА_2 звернулась до суду з апеляційної скаргою посилаючись на те, що вона є спадкоємицею померлого ОСОБА_4 і вирішення цього спору стосується також ї її прав та інтересів.

Таким чином, враховуючи специфіку предмету позову, а саме визнання права в порядку спадкування до участі у справі повинні були бути залучені всі особи, прав і інтересів, яких стосується вирішення даної справи. Судом першої інстанції помилково встановлено, що єдиним спадкоємцем, який прийняв спадщину, що відкрилася після смерті ОСОБА_3 є позивач, оскільки це не відповідає встановленим фактичним даним.

Незалучення осіб прав і інтересів яких стосується вирішення справи до участі у справі позбавляє таких осіб права на вчинення процесуальних дій, які передбачені законом лише для відповідача, зокрема, можливості подання відзиву на позовну заяву, зустрічного позову, заяви про застосування позовної давності тощо.

Колегія суддів констатує, що суд першої інстанції не дотримав вимог процесуального закону, розглянув справу по суті у неналежному суб`єктному складі осіб, які повинні брати участь у спірних правовідносинах.

Таким чином, позивачем пред`явлено позов до неналежного відповідача, що є безумовною підставою для відмови в його задоволенні.

Оскільки справу судом першої інстанції розглянуто у неналежному суб`єктному складі, а в апеляційного суду відсутні повноваження щодо залучення до розгляду справи співвідповідача в порядку ст. 51 ЦПК України, виходячи з повноважень апеляційного суду, рішення суду першої інстанції згідно з п.п.3, 4 ч. 3 ст. 376 ЦПК України слід скасувати в частині визнання за позивачем права довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні вимог позову, що не перешкоджає позивачу звернутися з новим позовом, правильно визначивши суб`єктний склад сторін.

Щодо вирішення судом першої інстанції питання компенсації витрат на правничу допомогу понесених позивачем під час розгляду справи, то колегія суддів не може погодитись з висновком суду щодо недоведеності таких вимог, та вважає зазначити наступне.

Частинами 1, 3 ст. 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Так, під час розгляду справи, який триває з березня 2020 року представником позивача неодноразова заявлялось про понесення позивачем витрат на правничу допомогу на необхідність їх компенсації.

На підтвердження повноважень адвоката Ями Д.М. та факту надання ним правничої допомоги ОСОБА_1 надано: ордер на надання правової допомоги серія ЗП №104146 на представлення інтересів ОСОБА_1 відповідно до договору №333-ц-2020 від 01.03.2020р. (т.1 а.с.67); договір про надання послуг адвоката №333-ц2020 від 01.03.2020р. (т.1 а.с.68); додаток до договору про надання послуг адвоката №316-з-2019 від 16.03.2020 року, яким встановлено наступний розмір оплати послуг 25000,00 грн підготовка позовної заяви, 15000,00 грн участь в судовому засіданні, 150000,00 грн - винагорода за досягнення позитивного рішення (т.1 а.с.187); розрахунок витрат на правову допомогу на загальну суму 25000,00 грн. (т.1 а.с.188); квитанція до прибуткового ордеру №б/н від 05.05.2020 року на суму 55000,00 грн (т.1 а.с.189); договір про надання послуг адвоката № 316-з-2019 від 09.12.2019 року (т.2 а.с.20); додаток до договору про надання послуг адвоката №316-з2019 від 16.03.2020 року (т.4 а.с.163); акт передачі-приймання послуг від 01.11.2024 року (до договору №333-ц-2020 від 01.03.2020р. та до договору №316-з-2019 від 09.12.2019 р.) на загальну суму 250000,00 грн.(т.4 а.с.164)

Згідно зі ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Враховуючи надані стороною позивача докази на підтвердження понесення витрат на правничу допомогу, колегія суддів апеляційного суду доходить до висновку про обґрунтованість та доведеність вимог щодо необхідності компенсації судових витрат на професійну правничу допомогу, які були понесені позивачем у зв`язку із розглядом справи. Висновки суду першої інстанції з приводу недоведеності участі у справі адвоката Ями Д.М., як представника ОСОБА_1 , спростовуються матеріалами справи та наданими на підтвердження повноважень адвоката документами.

Вирішуючи питання щодо розміру таких витрат, колегія суддів зазначає наступне.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Аналогічні критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі "Двойних проти України" (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі "Гімайдуліна і інших проти України" (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі "East/West Alliance Limited" проти України", від 26 лютого 2015 року у справі "Баришевський проти України" (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Відповідно до статті 28 Правил адвокатської етики, затверджених звітно-виборним з`їздом адвокатів України 09 червня 2017 року, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата тощо), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини.

Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України" від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268)).

Такий правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 13 січня 2021 року у справі № 596/2305/18-ц (провадження № 61-13608св20).

Отже, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір витрат на правничу допомогу, визначений стороною та її адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони, тощо.

Тобто, у застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який, тим не менш, повинен ґрунтуватися на критеріях, визначених у частині 4 статті 137 ЦПК України.

Виходячи зі встановлених обставин та норм процесуального законодавства, колегія суддів доходить до переконання, що надані стороною позивача докази про понесення судових витрат на правничу допомогу під час розгляду справи є достатніми, допустимими і достовірними, між тим розмір таких витрат, який підлягає стягненню з відповідача слід зменшити до 40000,00 грн., зважуючи на категорію справи, зміст наданих послуг, участь представника позивача в судових засіданнях, кількість складених процесуальних документів, а також те, що за підсумками розгляду справи вимоги позову залишаються задоволеними частково, вартість наданих послуг за договором правничої допомоги є завищеною, зокрема вартість участі в судових засіданнях, зважуючи, що час участі в таких засіданнях є різний. Також при визначенні суми відшкодування витрат на правничу допомогу, колегія суддів виходила з принципу пропорційності, розумності та справедливості, зважуючи на законодавче закріплене право на відшкодування судових витрат, а також на те, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Керуючись ст.ст. 367, 374, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,-

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Апеляційну скаргу Долинської сільської рада Запорізького району Запорізької області задовольнити частково.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі представника адвоката Воронова Олексія Олександровича задовольнити частково.

Рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 01 листопада 2024 року у цій справі скасувати в частині визнання за ОСОБА_1 права довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою для організації фермерського господарства (державний акт №000663) площею 48,9 га, розташованої на території Долинської сільської ради Запорізького району Запорізької області, та в частині відмови у відшкодуванні витрат на правничу допомогу, які поніс позивач у справі і ухвалити в цій частині нову постанову наступного змісту.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Долинської сільської ради Запорізького району Запорізької області про визнання права довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою відмовити.

Стягнути з Долинської сільської ради Запорізького району Запорізької області на користь ОСОБА_1 судові витрати на правничу допомогу у розмірі 40000,00 грн.

В решті рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 01 листопада 2024 року не оскаржувалось.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повна постанова складена 15 травня 2025 року.

Головуючий, суддя-доповідач С. В. Кухар

судді: І. В. Кочеткова

Д. А. Трофимова