Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29.04.2025 Справа №607/1129/25 Провадження №2/607/1638/2025

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі головуючого судді Стельмащука П.Я., за участю секретаря судового засідання Двикалюк І.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Тернополі в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом представника ОСОБА_1 адвоката Беляєвої Олени Михайлівни до ОСОБА_2 про повернення безпідставно набутого майна,

В С Т А Н О В И В:

Представник ОСОБА_1 адвокат Беляєва О.М. звернулась до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 , у якому просить стягнути з відповідача на користь позивача безпідставно набуті кошти в розмірі 68029,20 грн.

В обґрунтування вимог зазначено, що позивач перерахувала на банківську картку відповідача наступні суми грошових коштів: 31.03.2023 - 8233,30 грн.; 03.04.2023 - 9795,90 грн.; 03.04.2023 - 50000,00 грн. Всього 68029,20 грн. Проте, жодних договорів між сторонами не укладалось, тому вказані кошти отримані відповідачем без жодних правових підстав. 10.01.2025 позивач надіслала відповідачу вимогу про повернення перерахованих нею грошових коштів. Проте вимога відповідачем не виконана, що й стало підставою звернення до суду із цим позовом.

Ухвалою судді від 30.01.2025 відкрито провадження у справі за вищевказаним позовом, за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

25.03.2025 суд отримав відзив на позов, згідно із яким представник відповідача ОСОБА_3 у задоволенні позову просить відмовити. Вказує на те, що відповідно до практики Верховного Суду безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, тому що вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів. Позивачка декілька разів в різні дні переказувала відповідачу грошові кошти, знаючи, що між сторонами відсутні договірні відносини чи будь-які зобов`язання з повернення таких коштів, а тому її вимога про повернення цих коштів є вочевидь суперечливою, недобросовісною та задоволенню не підлягає.

31.03.2025 суд отримав відповідь на відзив, згідно з доводами якої посилання відповідача на правові позиції Верховного Суду є безпідставними, оскільки, встановлені фактичні обставини у цих справах і у даній справі є різними, а тому не можуть застосовуватись до спірних правовідносин.

В судовому засіданні 24.04.2025 представник позивача ОСОБА_4 позовні вимоги підтримала та просила задовольнити їх.

Відповідач ОСОБА_2 та представник відповідача ОСОБА_3 в судове засідання 24.04.2025 не з`явились, представник просить розглянути справу без участі сторони відповідача, про що зазначив у прохальній частині відзиву.

Ухвалення та проголошення судового рішення відкладено до 12 год. 00 хв. 29.04.2025.

Дослідивши наявні у справі докази, суд встановив таке.

31.03.2023 позивач перерахувала на банківський рахунок відповідача кошти у сумі 8233,30 грн. (квитанція №).

03.04.2023 позивач перерахувала на банківський рахунок відповідача кошти у сумі 9795,90 грн. (квитанція №).

03.04.2023 позивач перерахувала на банківський рахунок відповідача кошти у сумі 50000,00 грн. (квитанція №).

Всього три перекази на суму 68029,20 грн.

Відповідно до виписки по картці ОСОБА_2 № НОМЕР_1 виданої АТ «Приватбанк», на даний картковий рахунок надходили кошти, зокрема: 31.03.2023 - 8233,30 грн, 03.04.2023 - 9795,90 грн, 03.04.2023 - 50000,00 грн.

У відзиві представник відповідача ці обставини не заперечує.

Відповідно до статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Характерною особливістю кондикційних зобов`язань є те, що підстави їх виникнення мають широку сферу застосування: зобов`язання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов`язання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так і неправомірних. Крім того, у кондикційному зобов`язанні не має правового значення, чи вибуло майно з володіння власника за його волею або всупереч його волі, чи є набувач добросовісним або недобросовісним.

Аналіз норм статті 1212 ЦК України дає підстави для висновку, що кондикційне зобов`язання виникає за наявності таких умов: а) набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); б) набуття чи збереження майна відбулося за відсутності достатньої правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

Конструкція статті 1212 ЦК України, як і загалом норм глави 83 цього Кодексу, свідчить про необхідність установлення так званої абсолютної безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.

Ознаки, характерні для кондикції, свідчать про те, що пред`явлення кондикційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі.

Наведене у своїй сукупності свідчить, що кондикція - це позадоговірний зобов`язальний спосіб захисту права власності або іншого права, який може бути застосований самостійно. Кондикція також застосовується субсидіарно до реституції та віндикації як спосіб захисту порушеного права у тому випадку, коли певна вимога власника (титульного володільця) майна не охоплюється нормативним урегулюванням основного способу захисту права, але за характерними ознаками, умовами та суб`єктним складом підпадає під визначення зобов`язання з набуття або збереження майна без достатньої правової підстави.

Таким чином, права особи, яка вважає себе власником майна (носія іншого цивільного права), підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця (набувача майна) з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 ЦК України, у разі наявності цивільних відносин безпосередньо між власником та володільцем майна.

Такий спосіб захисту можливо здійснити шляхом застосування кондикційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 1212 ЦК України, які дають право витребувати у набувача таке майно.

Аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 25 жовтня 2017 року у справі № 3-905гс17 та у постанові Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 757/42443/15-ц (провадження № 61-38890св18).

Під відсутністю правової підстави розуміють такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 23 січня 2020 року у справі № 910/3395/19, від 23 квітня 2019 року у справі № 918/47/18, від 01 квітня 2019 року у справі № 904/2444/18.

Звертаючись з позовом, у позовній заяві позивач вказує на те, що жодних договорів із відповідачем не укладала, а грошові кошти були перераховані без правових на це підстав.

В судовому засіданні представник позивача пояснила, що перерахувати кошти саме на рахунок відповідача позивача спонукала невідома їй особа, яка під час телефонної розмови запевнила позивачку, що вона отримає благодійну допомогу, якщо перерахує певну суму коштів на банківську картку № НОМЕР_1 . І як в подальшому було встановлено, вказана банківська картка належить відповідачу, який жодного стосунку до благодійного допомоги не має.

У відзиві представник відповідача отримання від позивача вищевказаних коштів без жодних правових підстав не заперечує.

Відповідно до статті 1215 ЦК України, не підлягає поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом.

Доказів того, що на спірні кошти поширюються положення статті 1215 ЦК України, відповідачем не надано.

З огляду на викладене, судом встановлено, що між сторонами були відсутні будь-які, в тому числі й договірні відносини, відповідно у позивачки були відсутні підстави для перерахування відповідачу грошових коштів, а у останнього були відсутні підстави отримувати та користуватись цими коштами, тому суд дійшов висновку про порушення відповідачем майнових прав позивача та, що позов слід задовольнити шляхом стягнення на користь позивача, на підставі статті 1212 ЦК України, безпідставно отриманих відповідачем коштів в розмірі 68029,20 грн.

Суд відхиляє доводи представника відповідача про те, що Верховний Суд у справах №185/446/18, №548/741/21 та №127/12240/22 висловив правові позиції щодо необхідності відмови у задоволенні позову за схожих обставин, а саме, що добровільне перерахування позивачем коштів відповідачу, при тому, що позивач знала, що між ними відсутні будь-які договірні чи зобов`язальні відносини, і, в подальшому, вимога до відповідача повернути ці кошти є суперечливою та недобросовісною.

Фактичні обставини справ №185/446/18, №548/741/21, №127/12240/22 та даної цивільної справи №607/1129/25 є різними.

А саме у постанові Верховного Суду від 04.08.2021 по справі №185/446/18 встановлено, що «суди встановили, що з серпня 2017 року до грудня 2017 року ОСОБА_1 зі свого рахунку № НОМЕР_6 здійснював періодичне перерахування грошових коштів на поточний рахунок ОСОБА_2 окремими платежами на загальну суму 1 330 000,00 грн, цільове призначення платежів не зазначено. У судовому засіданні відповідачка та її представник підтвердили факт переведення вказаних коштів позивачем на її особистий рахунок. Витягом з рахунку ОСОБА_2 № НОМЕР_1 підтверджено отримання коштів з рахунку позивача № НОМЕР_6 , та цілі, на які витрачалися кошти. Сторони в письмових заявах по суті спору зазначили та в судовому засіданні підтверджено, що грошові кошти в розмірі 130 000,00 грн, переведені 04 грудня 2017 року, зняті 06 грудня 2017 року, були надані позивачем на придбання товару, і відповідачка їх витратила за призначенням на придбання товару - косметичних засобів. У судовому засіданні позивач зазначав, що між ним та відповідачем були близькі стосунки, в тому числі і інтимні, вони разом проводили час, подорожували за кордон декілька разів, також він дарував подарунки. Відповідачка у судовому засіданні зазначила, що стосунки з позивачем у них були близькі як чоловіка та жінки, вона сприймала ці відносини як сімейні, вони планували разом жити, і для цього шукали та купували квартиру, вона познайомила з позивачем свою доньку та друзів. Позивач часто перебував в квартирі, в якій вона проживала з донькою, ночував в ній, також в кватирі були його речі, вони часто разом обідали та вечеряли в ресторанах, також з її друзями. Позивач дарив їй багато подарунків, також збільшити груди, купити машину та квартиру це була його ініціатива, він «підтягував її до свого рівня». Також в квартирі у них перебували кошти, які давав позивач, та вони їх витрачали на спільні покупки. Але після того, як вона дізналась про дружину позивача, вони розійшлись, та він вирішив через цей позов повернути кошти. Рахунок в банку вона, також відкрила, за пропозицією позивача, він переводив на нього кошти, які вони витрачали на спільній відпочинок, купівлю продуктів, на машину, збільшення грудей, квартиру та інше. Кошти витрачались тільки з дозволу позивача, він говорив скільки і для чого зняти, вона на вважала ці кошти своїми, ними розпоряджався позивач, вона робила все з його дозволу та вказівок. Кошти, які є предметом договору, позивач надавав добровільно, вона сприймала їх як кошти які він витрачає на неї, так як в них спільні сімейні відносини і він вкладає ці кошти в неї для того, щоб «підняти до свого рівня».

Згідно із постановою Верховного Суду від 11.01.2023 по справі №548/741/21 «у справі, яка переглядається, ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 12 квітня 2018 року купив у ОСОБА_2 частку у статутному капіталі ТОВ «Таращамолоко» у розмірі 5 100,00 грн,які покупець сплатив продавцю до підписання цього договору. Отже, розрахунок за вказаним договором здійснений у сумі 5 100,00 грн та не передбачав видачу окремої розписки. 12 квітня 2018 року ОСОБА_2 склав розписку, згідно з якою одержав 800 000,00 грн. Оригінал цієї розписки знаходиться у позивача. Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1, посилаючись на положення статті 1212 ЦК України, просив стягнути з ОСОБА_2 на його користь 794 900,00 грн, тобто різницю між ціною договору та коштами, які отримав відповідач за розпискою».

Відповідно до постанови Верховного Суду від 17.04.2024 по справі №127/12240/22 «з 01 травня 2021 року по 19 січня 2022 року ОСОБА_1 перерахував на банківську карту ОСОБА_4 суму коштів у розмірі 555 728,21 грн (виписка по банківській картці ОСОБА_1 від 19 січня 2022 року). З виписки по банківській картці ОСОБА_2 від 20 квітня 2023 року слідує, що у період з 14 липня 2021 року по 14 грудня 2021 року на банківську картку останнього зараховано від ОСОБА_5 грошові кошти у сумі 555 645 грн. 07 лютого 2023 року адвокат Михайловський Р. В. в інтересах ОСОБА_1 звернувся до ОСОБА_2 з претензією про повернення безпідставно набутих коштів. Зі змісту претензії слідує, що між сторонами була досягнута усна домовленість про створення та фінансування спільного бізнес проєкту з подальшою його реєстрацією та виділом часток, для забезпечення виконання якої позивачем здійснено переказ грошових коштів на банківський рахунок відповідача у сумі 555 728,21 грн, проте останній не виконав своє зобов`язання щодо створення бізнесу».

Таким чином, наведена представника практика Верховного Суду не є релевантною до справи №607/1129/25, в якій сторони ніколи не були знайомі, між ними не було жодних усних чи письмових домовленостей, а також між ними не виникало інших недоговірних зобов`язань.

На підставі ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути 1211 грн. 20 коп. судового збору, сплаченого позивачем при зверненні до суду.

Керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 81, 141, 263, 265, 273, 354, 355 Цивільного процесуального кодексу України, суд

У Х В А Л И В:

Позов задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 безпідставно набуті кошти в розмірі 68029,20 грн.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 1211 грн. 20 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Тернопільського апеляційного суду у 30-денний строк з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , місце проживання АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 , місце проживання АДРЕСА_2 .

Рішення складено та проголошено 29.04.2025.

Головуючий суддяП. Я. Стельмащук