ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

14 травня 2025 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 750/2656/25

Головуючий у першій інстанції - Супрун О. П.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/772/25

Чернігівський апеляційний суд у складі:

головуючого-судді: Скрипки А.А.

суддів: Євстафіїва О.К., Шарапової О.Л.

секретар: Мальцева І.В.

учасники справи:

заявник: ОСОБА_1

заінтересовані особи: ОСОБА_2 ,

ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції, цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Деснянського районного суду м. Чернігова у складі судді Супруна О.П. від 27 лютого 2025 року, місце постановлення ухвали - м. Чернігів, у справі за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту перебування дітей на утриманні, заінтересовані особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про встановлення факту перебування дітей на утриманні, зазначивши заінтересованими особами: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в якій просив суд встановити факт перебування на його утриманні дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . В обґрунтування вимог поданої заяви ОСОБА_1 зазначав, що він та ОСОБА_7 03.06.2023 року зареєстрували шлюб, від якого мають дитину - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Крім того, від попереднього шлюбу із ОСОБА_2 він має двох дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . Всі діти від двох шлюбів зареєстровані та проживають з ним. Відповідно до судового наказу Деснянського районного суду м.Чернігова від 18.12.2018 року №750/13394/18, стягнуто із ОСОБА_8 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання дітей: ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , у розмірі 1/3 частки заробітку щомісячно, починаючи з 10.12.2018 року та до досягнення ними повноліття. ОСОБА_1 вказує, що заборгованість по сплаті аліментів у нього відсутня, тобто, він належним чином виконує свій обов`язок по утриманню дітей. ОСОБА_1 зазначає, що заява про встановлення факту перебування на його утриманні неповнолітніх дітей, подається ним з метою подання належного списку документів, закріпленого постановою Кабінету Міністрів України №560, згідно якого вимагається подання до ТЦК та СП рішення суду про встановлення факту перебування дитини на утриманні військовозобов`язаного, відповідно до положень статті 315 Цивільного процесуального кодексу України для оформлення відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 27.02.2025 року відмовлено у відкритті провадження у цивільній справі за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту перебування дітей на утриманні.

Як вбачається із ухвали суду першої інстанції від 27.02.2025 року, відмовляючи у відкритті провадження у справі, суд першої інстанції дійшов висновку, що факт, про встановлення якого просить ОСОБА_1 , не підлягає з`ясуванню в порядку окремого провадження, оскільки із поданої заяви вбачається спір про право, який не може розглядатися в порядку окремого провадження. При цьому, суд першої інстанції зазначив, що оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання та утримання дитини, а визначена ч.1 статті 15 Сімейного кодексу України "невідчужуваність" сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема, від обов`язків щодо виховання та утримання дитини, то факт одноосібного виховання та утримання дитини одним із батьків разом з іншими особами може бути встановлений судом, як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання та утримання дитини. Суд першої інстанції зазначив, що за встановлених у цій справі обставин, існує спір про право щодо участі одного із батьків у вихованні та утриманні дитини. Оскільки зі змісту заяви вбачається спір про право, зокрема, спір щодо участі батька дітей у їх матеріальному забезпеченні (утриманні) та/або ухилення від участі у матеріальному забезпеченні/утриманні матері, який підлягає розгляду в порядку позовного провадження, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідно до ч.4 статті 315 ЦПК України, у відкритті провадження у справі необхідно відмовити.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу Деснянського районного суду м. Чернігова від 27.02.2025 року, як таку, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, i направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 вказують, що суд першої інстанції виніс необґрунтовану та незаконну ухвалу про відмову у відкритті провадження у справі про встановлення факту утримання ОСОБА_1 трьох неповнолітніх дітей, застосовуючи мотивування, скопійоване із постанови Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2024 року у справі №201/5972/22, предметом розгляду у якій було встановлення факту самостійного виховання дитини, тим самим застосувавши висновок Верховного Суду до правовідносин, що не є подібними. Не здійснюючи аналізу правовідносин, посилаючись виключно на висновки Верховного Суду при розгляді справи зовсім іншого змісту та предмету, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що встановлення факту належного здійснення ОСОБА_1 своїх батьківських обов`язків, з метою подальшого оформлення відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, матиме негативні наслідки для заінтересованих осіб. В доводах апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначає, що відповідно до пункту 3 частини 1 статті 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані: жінки та чоловіки, на утриманні яких перебувають троє i більше дітей віком до 18 років, крім тих, які мають заборгованість із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці. Отже, з метою оформлення відстрочки, до ТЦК та CП мають бути подані підтверджуючі такий факт документи, а саме: - свідоцтво про народження дітей (трьох i більше) із зазначенням батьківства військовозобов`язаного та один із документів: - свідоцтво про реєстрацію шлюбу з матір`ю (батьком) дітей (трьох i більше), - або рішення суду про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дітей з батьком (матір`ю), - або рішення органу опіки i піклування про визначення місця проживання з тим із батьків, який є військовозобов`язаним, - або письмовий договір між батьками про те, з ким будуть проживати діти та участь другого з батьків у їх вихованні, - або рішення суду про встановлення факту перебування дитини на утриманні військовозобов`язаного відповідно до положень статті 315 Цивільного процесуального кодексу України, а також договір про сплату аліментів на дитину. Апелянт не має можливості надати: свідоцтво про реєстрацію шлюбу із матір`ю 3 дітей, а має 3 дітей від двох жінок; рішення суду про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дітей з батьком, оскільки не звертався до суду із відповідною заявою та не має такого наміру; рішення органу опіки i піклування про визначення місця проживання з тим із батьків, який є військовозобов`язаним, оскільки діти проживають з ним за спільною згодою батьків; письмовий договір між батьками про те, з ким будуть проживати діти та участь другого з батьків у їх вихованні, оскільки нотаріуси відмовляють у посвідченні відповідних договорів. За доводами апелянта, з метою оформлення відстрочки, ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про встановлення факту перебування дитини на утриманні військовозобов`язаного, відповідно до положень статті 315 Цивільного процесуального кодексу України. Апелянт стверджує, що у заяві він не просив суд визнати факт самостійного утримання ним трьох дітей, як помилково зазначив у оскаржуваній ухвалі суд першої інстанції, а просив суд встановити, що він утримує дітей у встановленій у статтях: 141, 157, 180, 181 Сімейного кодексу України мірі, а саме, у відповідності до домовленостей із біологічними матерями своїх дітей. Факт утримання апелянтом своїх дітей жодним чином не впливає на обсяг прав та обов`язків інших заінтересованих осіб у справі, зміст та обсяг яких встановлений та закріплений чинними положеннями Сімейного кодексу України, оскільки не обмежує такі права та не встановлює жодних умов їх здійснення. Апелянт ОСОБА_1 стверджує про безпідставність висновку суду першої інстанції про можливі негативні наслідки для ОСОБА_2 , як матері дітей, чи про спір про право, зокрема, спір щодо участі одного з батьків у матеріальному забезпеченні (утриманні) дитини та/або ухилення від участі у матеріальному забезпеченні/утриманні, оскільки в такому випадку, ОСОБА_1 мала б бути подана заява про встановлення факту самостійного утримання дітей, чого зроблено не було. Апелянт вказує, що подання ним заяви про встановлення факту перебування дітей на утриманні не свідчить про його самостійне утримання неповнолітніх дітей, не містить відповідних доказів та не може розцінюватись судом як заява, направлена на подальші наміри застосування такого рішення суду у позовних провадженнях.

В судовому засіданні апеляційного суду, в режимі відеоконференції, представник заявника ОСОБА_1 - адвокат Стріченко Д.А. підтримав вимоги та доводи поданої апеляційної скарги, та просив її задовольнити.

В судове засідання апеляційного суду заявник ОСОБА_1 та заінтересовані особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, не з`явилися.

Відповідно до приписів ч.2 статті 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення учасника судового розгляду даної справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступного висновку.

Оскаржуваною ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 27.02.2025 року відмовлено у відкритті провадження у цивільній справі за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту перебування дітей на утриманні. Як вбачається із ухвали суду першої інстанції від 27.02.2025 року, відмовляючи у відкритті провадження у справі, суд першої інстанції дійшов висновку, що факт, про встановлення якого просить ОСОБА_1 , не підлягає з`ясуванню в порядку окремого провадження, оскільки із поданої заяви вбачається спір про право, який не може розглядатися в порядку окремого провадження. При цьому, суд першої інстанції зазначив, що оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання та утримання дитини, а визначена ч.1 статті 15 Сімейного кодексу України "невідчужуваність" сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема, від обов`язків щодо виховання та утримання дитини, то факт одноосібного виховання та утримання дитини одним із батьків разом з іншими особами може бути встановлений судом, як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання та утримання дитини. Суд першої інстанції зазначив, що за встановлених у цій справі обставин, існує спір про право щодо участі одного із батьків у вихованні та утриманні дитини. Оскільки зі змісту заяви вбачається спір про право, зокрема, спір щодо участі батька дітей у їх матеріальному забезпеченні (утриманні) та/або ухилення від участі у матеріальному забезпеченні/утриманні матері, який підлягає розгляду в порядку позовного провадження, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідно до ч.4 статті 315 ЦПК України, у відкритті провадження у справі необхідно відмовити.

Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що доводи апеляційної скарги не спростовують обґрунтованості висновків оскаржуваної ухвали суду першої інстанції від 27.02.2025 року, виходячи із наступного.

Відповідно до приписів ч.1 статті 293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно із п.5 ч.2 статті 293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Положеннями ч.1, ч.2 статті 315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.

У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Отже, в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто, від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; встановлення факту не пов`язується із наступним вирішенням спору про право.

Юридичні факти можуть бути встановлені для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника, за умови, що вони не стосуються прав чи законних інтересів інших осіб. У випадку останнього між цими особами виникає спір про право.

Як вбачається із матеріалів справи, у поданій до суду заяві (а.с.1-5), ОСОБА_1 просив встановити факт перебування на його утриманні дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , які народжені у двох його шлюбах, яким він є біологічним батьком, і які зареєстровані та проживають разом із ним.

В доводах апеляційної скарги апелянт стверджує, що у заяві він не просив суд визнати факт самостійного утримання ним трьох дітей, як помилково зазначив у оскаржуваній ухвалі від 27.02.2025 року суд першої інстанції, а просив суд встановити, що він утримує дітей у встановленій у статтях: 141, 157, 180, 181 Сімейного кодексу України мірі, а саме, у відповідності до домовленостей із біологічними матерями своїх дітей. Апелянт вказує, що факт утримання ним своїх дітей жодним чином не впливає на обсяг прав та обов`язків інших заінтересованих осіб у справі, зміст та обсяг яких встановлений та закріплений чинними положеннями Сімейного кодексу України, оскільки не обмежує такі права та не встановлює жодних умов їх здійснення. Апелянт ОСОБА_1 стверджує про безпідставність висновку суду першої інстанції про можливі негативні наслідки для ОСОБА_2 , як матері дітей, чи про спір про право, зокрема, спір щодо участі одного з батьків у матеріальному забезпеченні (утриманні) дитини та/або ухилення від участі у матеріальному забезпеченні/утриманні, оскільки в такому випадку, ОСОБА_1 мала б бути подана заява про встановлення факту самостійного утримання дітей, чого зроблено не було. Апелянт зазначає, що подання ним заяви про встановлення факту перебування дітей на утриманні не свідчить про його самостійне утримання неповнолітніх дітей, не містить відповідних доказів та не може розцінюватись судом як заява, направлена на подальші наміри застосування такого рішення суду у позовних провадженнях.

З даного приводу апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.

У статті 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Виходячи зі змісту статті 1 Сімейного кодексу України, регулювання сімейних відносин з метою забезпечення кожної дитини сімейним вихованням здійснюється Сімейним кодексом України.

Приписами ч.1 статті 121 Сімейного кодексу України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.

Положеннями статті 141 Сімейного кодексу України встановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема, визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

При цьому, необхідно зазначити, права та обов`язки батьків щодо виховання дитини регламентовані статтями: 150, 151 Сімейного кодексу України. Згідно із ч.2 статті 150 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Виходячи із правового аналізу наведених вище норм Закону, факт перебування дитини на утриманні у батька та матері регламентовано Законом, та підтверджується відповідними вищезазначеними документами, і тому не потребує встановлення у судовому порядку, зокрема, у порядку окремого провадження. Відповідно до приписів статті 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину регламентовано положеннями статті 181 Сімейного кодексу України, відповідно до яких, способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними; за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі.

На підставі наведеного вище, слід дійти висновку, що питання утримання дітей до 18 років, врегульовано положеннями Сімейного кодексу України, відповідно до норм якого, саме батьки (матір та батько) зобов`язані утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття. При цьому, способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними, а у разі відсутності такої домовленості - у судовому порядку, шляхом звернення до суду із відповідним позовом або заявою про видачу судового наказу.

Зі змісту поданої ОСОБА_1 заяви про встановлення факту перебування дітей на його утриманні не вбачається, що ОСОБА_1 просить суд встановити, що він утримує дітей, у контексті приписів статей: 141, 157, 180, 181 Сімейного кодексу України. У вказаній заяві ОСОБА_1 йдеться мова про встановлення факту перебування дітей саме на його утриманні.

З даного приводу, у оскаржуваній ухвалі від 27.02.2025 року суд першої інстанції зазначив, що оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо утримання дитини, а визначена частиною першою статті 15 Сімейного кодексу України ''невідчужуваність'' сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема, від обов`язків щодо утримання дитини, то факт одноосібного утримання дитини одним із батьків може бути встановлений судом, як одна із обставин, що становить предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з утримання дитини. Інститут окремого провадження не може використовуватися для створення преюдиційних фактів з метою подальшого вирішення будь-якого спору про право.

Доводи апеляційної скарги не спростовують вказаних вище висновків оскаржуваної ухвали суду першої інстанції від 27.02.2025 року, оскільки вони узгоджуються із приписами норм права, які регламентують дані правовідносини.

Враховуючи наведене вище, суд першої інстанції у оскаржуваній ухвалі від 27.02.2025 року дійшов обґрунтованого висновку, що оскільки зі змісту заяви ОСОБА_1 вбачається спір про право, зокрема, спір щодо участі батька дітей у їх матеріальному забезпеченні (утриманні) та/або ухилення від участі у матеріальному забезпеченні/утриманні матері, який підлягає розгляду в порядку позовного провадження, то відповідно до приписів ч.4 статті 315 ЦПК України, необхідно відмовити у відкритті провадження у цивільній справі за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту перебування дітей на утриманні.

Доводи апеляційної скарги щодо необґрунтованості вказаного висновку оскаржуваної ухвали суду першої інстанції від 27.02.2025 року, не можуть бути підставами для її скасування, оскільки висновок суду першої інстанції про відмову у відкритті провадження у цивільній справі за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту перебування дітей на утриманні, узгоджується із вказаними вище положеннями норм права, які регулюють дані правовідносини.

Приймаючи до уваги вищенаведене, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, а ухвалу Деснянського районного суду м.Чернігова від 27.02.2025 року, необхідно залишити без змін.

Керуючись статтями: 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Деснянського районного суду м. Чернігова від 27 лютого 2025 року, залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Дата складення повної постанови - 15.05.2025 року.

Головуючий: Судді: