442/2801/25
2/465/2828/25
У Х В А Л А

Іменем України

14.05.2025 м. Львів

Суддя Франківського районного суду м. Львова Кушнір Б.Б., вивчивши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до Дрогобицького відділу державної виконавчої служби у Дрогобицькому районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про звільнення майна з-під арешту, -

встановив:

Представник позивачки ОСОБА_1 - адвокат Коць Є.П. звернулася до Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області з позовом, в якому просить зняти арешт з майна, яке належить ОСОБА_1 , що накладений на підставі постанови про відкриття виконавчого провадження з накладенням арешту на майно боржника у виконавчому провадженні №33489244, виданої 19.07.2012р Дрогобицьким відділом державної виконавчої служби у Дрогобицькому районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, та виключити з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна запис від 24.07.2012 №12777406 про арешт нерухомого майна, накладеного на підставі постанови про відкриття виконавчого провадження з накладенням арешту на майно боржника у виконавчому провадженні № 33489244, виданої 19.07.2012 Дрогобицьким відділом державної виконавчої служби у Дрогобицькому районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, а також просить стягнути судові витрати.

Ухвалою судді Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області Павліва З.С. від 16.04.2025 дану цивільної справи передано за підсудністю до Франківського районного суду м.Львова.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.05.2025, головуючим суддею у справі визначено Кушнір Б.Б.

Дослідивши матеріали позовної заяви, суддя вважає, що наявні підстави для відмови у відкритті провадження у справі, виходячи з наступного.

Як вбачається із змісту позовної заяви, рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 24 квітня 2012 року в справі №1306/1582/2012 стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» (правонаступник АТ «Сенс Банк») заборгованість за кредитним договором № 630/02-63 від 23 липня 2007 року в сумі 604737,53 гривень, а також стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» (правонаступник АТ «Сенс Банк») сплачені судові витрати, а саме судовий збір у розмірі 3219 гривень.

Під час підготовки документів на реалізацію (відчуження) квартири у АДРЕСА_1 , загальною площею 79,3 кв.м., позивачу стало відомо, що на все нерухоме майно накладено арешт.

Згідно інформації з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна відносно позивача, наявне обтяження № 12777406 від 24.07.2012, зареєстроване на підставі постанови про відкриття виконавчого провадження ВП №33489244 від 19.07.2012 ВДВС Дрогобицького міськрайонного управління юстиції; об`єкт обтяження: невизначене майно.

Як вбачається із листа Дрогобицького відділу державної виконавчої служби у Дрогобицькому районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 26.03.2025 № 22862 та інформаційної довідки з АСВП щодо виконавчого провадження №33489244 від 26.02.2025, що у відділі ДВС міськрайонного управління юстиції перебувало виконавче провадження ВП №33489244 з виконання виконавчого листа №1306/1582/2012, виданого 11.06.2012 Дрогобицьким міськрайонним судом Львівської області про стягнення солідарно з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість по кредитному договору № 630/02-63 від 23 липня 2007 року в розмірі 604737,53 гривень, та судового збору в розмірі 3219 гривень. Постановою про відкриття виконавчого провадження №33489244 від 19.07.2012 накладено арешт на все майно, що належить ОСОБА_1 . Вподальшому, 27.11.2012 державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачеві на підставі пункту 5 частини 1 статті 47 Закону України «Про виконавче провадження».

Позивачем вказано, що у ВП №33489244 виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження щодо позивача, повернуто стягувачеві ще 2012 році, однак, залишається чинний арешт на все майно позивача, що порушує його права. Існуючий арешт незаконно обмежує позивача у праві на вільне володіння, користування та розпорядженням своїм майном (коштами), так як правові підстави для такого арешту відпали у зв`язку з поверненням виконавчого документу стягувачу, строк пред`явлення до виконання якого сплив, та повністю погашеною заборгованість по кредитному договору. Виходячи із викладеного, зазначає про відсутність відкритого виконавчого провадження, претензій стягувача, знищенням матеріалів виконавчого провадження за терміном зберігання, що свідчить про відсутність правових підстав для існування арешту майна боржника.

Таким чином, позивач ОСОБА_1 є боржником у виконавчому провадженні №33489244 в межах якого накладено арешт на її майно.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно зі статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Статтею 129 Конституції України визначено, що суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права. Основними засадами судочинства є, зокрема забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Згідно зі статтею 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною першою статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до частини першої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

Згадані вище способи захисту мають універсальний характер, вони можуть застосовуватись до всіх чи більшості відповідних суб`єктивних прав. Разом з тим зазначений перелік способів захисту цивільних прав чи інтересів не є вичерпним.

У порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Під час виконання судових рішень сторони виконавчого провадження мають право оскаржити рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби, їх посадових осіб, виконавців чи приватних виконавців у порядку судового контролю, оскільки виконання судового рішення є завершальною стадією судового розгляду.

Відповідно до частини першої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження», особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

При цьому в порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби.

Спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до статті 19 ЦПК України розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства.

У статті 447 розділу VII «Судовий контроль за виконанням судових рішень» ЦПК України (в редакції, чинній станом на час звернення з даним позовом) передбачено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Таким чином, розділом VII ЦПК України встановлено спеціальний порядок, за яким здійснюється судовий контроль за виконанням судових рішень.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати касаційного цивільного суду від 24 травня 2021 року у справі № 712/12136/18 (провадження № 61-4726сво19) зроблено висновок, що «боржник, як сторона виконавчого провадження, у разі незгоди з арештом, який накладений державним або приватним виконавцем під час примусового виконання судового рішення, не може пред`явити позов про зняття арешту з майна та бути позивачем за таким позовом, оскільки має право на оскарження дій державного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Якщо суд помилково прийняв позов до розгляду, під час судового розгляду він має закрити провадження у справі з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України».

У постанові Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі № 369/3757/20 (провадження № 61-3588св21) зазначено, що «у разі, якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем або приватним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено Законом України «Про виконавче провадження». Установивши, що позивач є боржником у виконавчому провадженні, суди попередніх інстанцій не врахували того, що вона не може пред`явити позов про зняття арешту з майна, оскільки законом у цьому випадку передбачений інший спосіб судового захисту, а саме, оскарження боржником рішення, дій, бездіяльності державного виконавця або приватного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. А за таким позовом позивачка має бути відповідачем у справі. При цьому суд першої інстанції вірно послався на постанову Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 28 жовтня 2020 року у справі № 204/2494/20, проте не звернув уваги на те, що у наведеній справі суди саме відмовили у відкритті провадження у справі з наведених вище правових підстав, а не розглядали спір по суті».

У постанові Верховного Суду від 29 вересня 2021 року у справі № 234/18525/19 (провадження № 61-10369св20) та від 20 жовтня 2021 року у справі № 236/789/21 (провадження № 61-11689св21) вказано, що «в разі якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем або приватним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено Законом України «Про виконавче провадження». Установивши, що позивач є боржником у виконавчому провадженні, суди першої та апеляційної інстанцій не врахували того, що ця особа не може пред`являти позов про зняття арешту з майна, оскільки законом у цьому випадку передбачений інший порядок судового захисту, а саме оскарження боржником рішення, дій чи бездіяльності державного виконавця або приватного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Помилково прийнявши позов до розгляду, під час судового розгляду суд повинен закрити провадження у справі з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України. Отже, суди попередніх інстанцій помилково розглянули справу по суті та не врахували того, що арешт накладено на майно ОСОБА_1, який є боржником у виконавчому провадженні, з метою забезпечення виконання рішення суду, а тому він не може виступати позивачем у цій справі й така справа не підлягає розгляду в позовному провадженні, а отже, провадження у справі підлягає закриттю на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України. Аналогічні висновки містяться в постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року № 904/51/19 (провадження № 12-122гс19), у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 24 травня 2021 року у справі № 712/12136/18 (провадження № 61-4726сво19), у постанові Верховного Суду від 24 червня 2021 року у справі № 127/11276/20 (провадження № 61-882св21) та у постанові Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі № 369/3757/20 (провадження № 61-3588св21), підстави відступити від зазначених висновків судом не встановлено».

Аналогічної правової позиції Верховний Суд дотримується і на даний час, зокрема, в постанові від 14 травня 2024 року в справі № 711/8256/21 (провадження № 61-7900св23), від 15 січня 2025 року в справі № 592/5020/24 (провадження № 61-13199св24), що вказує на сталість правової позиції касаційного суду з цього питання.

В постанові Верховного Суду від 01 грудня 2021 року в справі № 201/6486/20 (провадження № 61-19066св20) касаційний суд погодився з висновками судів попередніх інстанцій про відмову у відкритті провадження у справі з підстав, передбачених п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України, оскільки законом передбачений інший спосіб судового захисту - оскарження боржником рішення, дій, бездіяльності державного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України, а не в позовному провадженні.

Також, у постановах від 27 березня 2024 року в справі № 303/6292/20 (провадження № 61-8454св21), від 11 березня 2024 року в справі № 932/6245/22 (провадження № 61-11086св23), Верховний Суд за подібних обставин, встановивши, що позивачі були боржниками у знищених в 2014 році виконавчих провадженнях, в ході примусового виконання яких державним виконавцем винесені постанови про арешт майна боржника, погодився з висновками судів попередніх інстанцій про закриття провадження у справі, оскільки законом передбачений інший спосіб судового захисту - оскарження боржником рішення, дій, бездіяльності державного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України, а не в позовному провадженні.

Аналогічного висновку Верховний Суд дійшов у постанові від 08 вересня 2021 року в справі № 369/3757/20 (провадження № 61-3588 св 21), скасовуючи рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26 жовтня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 26 січня 2021 року та закриваючи провадження в справі, за обставинами якої виконавче провадження також знищене за закінченням терміну зберігання після повернення виконавчого листа стягувачу в 2015 році. Верховний Суд зазначив, що суди попередніх інстанцій помилково розглянули справу по суті та не врахували того, що арешт накладено на майно позивача, яка є боржником у виконавчому провадженні, з метою забезпечення виконання рішення суду, а тому вона не може виступати позивачем у даній справі і така справа не підлягає розгляду в позовному провадженні, а отже, провадження у справі підлягає закриттю на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України.

Однак, позивачем в межах заявлених вимог не враховано вищевикладені правові висновки Верховного Суду про те, що заявлені позивачем як боржником у виконавчому провадженні вимоги про зняття арешту з належного їй майна не підлягають розгляду у позовному провадженні, що в залежності від стадії розгляду справи є підставою або для відмови у відкритті провадження у справі з підстав, передбачених п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України, або для закриття помилково відкритого провадження в справі з підстав, передбачених п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 є боржником у виконавчому провадженні, відкритого на виконання рішення суду, в рамках якого було накладено арешт на її майно, а тому не може звертатись в позовному провадженні з вимогами про зняття арешту з майна, оскільки законодавством України у цьому випадку передбачений інший спосіб судового захисту, а саме, оскарження боржником дій державного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України, суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до ч. 5 ст. 186 ЦПК України, відмовляючи у відкритті провадження з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої цієї статті, суд повинен роз`яснити заявнику, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи.

З огляду на вищевикладене, заява підлягає розгляду в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України, тому приходжу до висновку про наявність правових підстав для відмови у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Дрогобицького відділу державної виконавчої служби у Дрогобицькому районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про звільнення майна з-під арешту.

Разом з тим, слід роз`яснити позивачу, що вона в праві звернутися до суду зі скаргою на дії державного виконавця в порядку визначеному Розділом VII ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 4, 19, 186, 258-261, 263, 353, 354, 448 ЦПК України, суддя, -

п о с т а н о в и в:

Відмовити у відкритті провадження у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Дрогобицького відділу державної виконавчої служби у Дрогобицькому районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про звільнення майна з-під арешту.

Роз`яснити позивачу, що вона в праві звернутися до суду зі скаргою на дії державного виконавця в порядку визначеному Розділом VII ЦПК України.

Ухвала суду може бути може оскаржена шляхом подання апеляційної скарги до Львівського апеляційного суду протягом 15 днів з дня її проголошення

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на ухвалу суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Повний текст ухвали складено 14.05.2025.

Суддя Кушнір Б.Б.