РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №766/24071/19

Пров. №2/766/1244/25

13 травня 2025 року м. Херсон

Херсонський міський суд Херсонської області в складі: головуючого судді Ус О.В., секретар судового засідання Петішкін О.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань міського суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про виселення, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач 02.12.2019 р. звернувся до суду з позовом, в якому просив виселити відповідачів без надання іншого жилого приміщення з будинку АДРЕСА_1 , мотивуючи тим, що він є власником спірного житлового будинку, згідно довідки про зареєстрованих осіб у вищевказаному будинку ніхто не зареєстрований, оскільки відповідно до рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 08.07.2019 року відповідачі були визнані такими, що втратили право користування спірним помешканням. Після придбання позивачем вищевказаного будинку, відповідачі звільняти будинок у добровільному порядку відмовляються та чинять йому перешкоди в його користуванні. Внаслідок таких дій відповідачів він позбавлений можливості вселитися до свого будинку зі своєю родиною. Договір найму з відповідачами не укладався, таким чином відповідачі в будинку не зареєстровані, не оплачують ніяких комунальних платежів, займають приміщення самоправно, внаслідок чого змушений звернутись до суду з даним позовом.

Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 18.12.2019 року справу відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження та призначено судовий розгляд.

17.01.2020 року представником відповідачів ( ОСОБА_2 , ОСОБА_4 ) подано відзив на позовну заяву в якому вказав, що відповідачі не погоджуються і заперечують проти задоволення позову з наступних підстав. Обґрунтовуючи необхідність задоволення позовної заяви позивач вказує, що відповідно до рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 08.07.2019 року по справі №766/6729/18 відповідачів визнано такими, що втратили право користування житловим будинком АДРЕСА_1 . Вказане рішення суду першої інстанції в частині визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, було залишено без змін постановою Херсонського апеляційного суду від 12.11.2019 року. Однак в рамках цієї ж справи (766/6729/18) судами обох інстанцій розглядалось й інше питання, а саме питання про виселення відповідачів без надання їм іншого житлового приміщення. За наслідками розгляду справи №766/6729/18 Херсонський міський суд та Херсонський апеляційний суд відмовили у задоволенні позовної вимоги, щодо примусового виселення відповідачів із вказаного житлового будинку. Тобто таке питання як виселення відповідачів судами вже розглядалось і залишилось без задоволення. Відмовляючи в задоволенні позовної вимоги, щодо виселення відповідачів, суди в рамках справи №766/6729/18, зробили правильні висновки про неможливість виселення відповідачів із займаного приміщення і ці рішення набрали законної сили. Представник відповідачів вказує на те, що позивач не міг не знати, що набуває у власність житловий будинок, в якому проживають люди. На сьогодні загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого житлового приміщення, встановлено ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР, винятком з цих правил є виселення громадян без надання іншого житлового приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбано за рахунок кредиту (позики), повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. В даному випадку будинок не був придбаний за кошти отримані на підставі договору позики, а іпотечний договір між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 або ОСОБА_1 ніколи не укладався. Також на відповідачів не поширюється дія ч.3 ст. 116 ЖК, відповідно до якої осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяються без надання їм іншого жилого приміщення, тому що відповідачі не можуть вважатися такими, що самоправно займають житлове приміщення, - ОСОБА_2 зайняла будинок у 1996 році та була його власником, а інші відповідачі зайняли будинок, як члени сім`ї власника, тобто всі відповідачі мали достатні правові підстави займати будинок, і тому вселились туди повністю законно.

22.01.2020 року представником позивача подано відповідь на відзив в якому вказав, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. У подібних правовідносинах слід застосовувати частину другу ст. 406 ЦК України «припинення сервітуту». Право на проживання колишнього члена сім`ї розглядається як сервітут, який припиняється судом за позовом власника житлового приміщення, при наявності обставин, які мають істотне значення. Такі по суті висновки містяться у ряді постанов Верховного Суду України. Таким чином відповідачі втратили право користування спірним будинком, зняті з реєстрації за вищевказаною адресою, відповідно до ст. 406 ЦК України втратили право на проживання у вказаному будинку, проживають у будинку без дозволу позивача, без реєстрації та укладення відповідного договору.

28.01.2020 року представником відповідачів ( ОСОБА_2 , ОСОБА_4 ) подані заперечення на відзив по справі в яких вказав, що на розгляді Великої Палати Верховного суду перебувала справ №753/12729/15-ц предметом якої було усунення перешкод у користуванні приватною власністю шляхом виселення. За результатами розгляду цієї справи Велика Палата ухвалила постанову від 31.10.2018 року, відповідно до цієї постанови Велика Палата зробила висновок про те, що осіб неможна виселяти із займаного приміщення без надання іншого приміщення, окрім випадків, коли дане приміщення було придбано за кредитні (позичені) кошти і було забезпечено іпотекою. Враховуючи вищевикладене просить відхилити відповідь на відзив.

Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 18.06.2020 року відмовлено у прийнятті зустрічної позовної заяви ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про витребування майна з чужого незаконного володіння, роз`яснено ОСОБА_2 її право на звернення до суду з вказаними позовними вимогами в загальному порядку; зустрічну позовну заяву разом із доданими матеріалами повернуто представнику відповідача ОСОБА_2 адвокату Харченку Д.М.

Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 01.09.2020 р. провадження у справі зупинено до набрання законної сили судовим рішенням у справі № 766/20403/18 за позовом ОСОБА_8 до приватного нотаріуса Херсонського міського нотаріального округу Нікодон Ольги Олександрівни, треті особи без самостійних вимог щодо предмету спору: ОСОБА_7 , ОСОБА_6 про скасування рішення про реєстрацію права власності та запису про реєстрацію права власності.

06.08.2024 року представником позивача подано постанову Херсонського апеляційного суду від 22.02.2022 року по справі № 766/20403/18 за позовом ОСОБА_8 до приватного нотаріуса Херсонського міського нотаріального округу Нікодон Ольги Олександрівни, треті особи без самостійних вимог щодо предмету спору: ОСОБА_7 , ОСОБА_6 про скасування рішення про реєстрацію права власності та запису про реєстрацію права власності.

Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 07.08.2024 року поновлено провадження у справі, продовжено судове провадження, призначено судовий розгляд.

В судове засідання сторони не прибули, в матеріалах справи наявні заяви позивача, відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_5 про розгляд справи у їх відсутність. Відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про причини своєї неявки суд не повідомляли.

За приписами ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини.

Згідно Витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №188237199 та №188237919 від 11.11.2019 року, вбачається, що власником житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 є ОСОБА_1 , підставою виникнення права власності вказано договір іпотеки, серія та номер 2864, виданий 15.08.2019 року, видавник: приватний нотаріус Херсонського міського нотаріального округу Маковецька О.А. (арк. справи 9,10).

Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 08.07.2019 року по справі №766/6729/18 за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа: ОСОБА_7 , про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням та виселення, позовні вимоги задоволено частково, визнано відповідачів такими, що втратили право користування житловим будинком АДРЕСА_1 , в решті позову відмовлено, зокрема відмова у задоволенні позовних вимог в частині виселення мотивована тим, що позивачем не надано доказів направлення відповідачам вимоги про звільненні житлового будинку (арк. справи 5-8).

Постановою Херсонського апеляційного суду від 12.11.2019 року рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 08.07.2019 року в частині відмови в задоволенні позову адвоката Старюка В.А., діючого від імені ОСОБА_6 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 (третя особа ОСОБА_7 ) про виселення залишено без змін. Це ж рішення в частин стягнення судових витрат змінено. Це ж рішення в частині задоволенні позову про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщення, в апеляційному порядку не переглядалось як таке, що не оскаржувалось (арк. справи 13-18).

ОСОБА_2 належав житловий будинок АДРЕСА_1 на підставі договору дарування посвідченого 02.09.1996 року державним нотаріусом Першої Херсонської державної нотаріальної контори Зориною Л.М. за реєстровим №2-2294 (арк. справи 47-48).

Згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 26.09.2016 року №68980082, вбачається, що власником житлового будинку АДРЕСА_1 є ОСОБА_7 на підставі іпотечного договору, серія та номер 1554, виданий 17.10.2014 року приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Нікодон О.О. (арк. справи 49-50).

З Договору оренди квартири укладеного 27.03.2020 року між ОСОБА_9 (орендодавець) та ОСОБА_1 (орендар) вбачається, що орендодавець надає, орендар приймає в строкове безоплатне користування кімнату, за адресою: АДРЕСА_2 . Об`єкт оренди передається в оренду для проживання ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , термін оренди складає 4 місця з моменту набрання законної сили рішення Херсонського міського суду або з моменту заселення до приміщення. Об`єкт оренди передається в оренду безоплатно (арк. справи 81).

Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 29.09.2021 року у справі №766/20403/18 у задоволенні позову ОСОБА_2 до приватного нотаріуса Херсонського міського нотаріального округу Нікодон Ольги Олександрівни, треті особи без самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , ОСОБА_1 про скасування рішення про реєстрацію права власності та запису про реєстрацію права власності відмовлено (арк. справи 147-151).

Постановою Херсонського апеляційного суду від 22.02.2022 року рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 29.09.2021 року змінено, викладено його мотивувальну частину в редакції цієї постанови (арк. справи 163-171).

Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 13.01.2022 року у справі №766/13279/20 в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про витребування майна із чужого незаконного володіння відмовлено; в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про визнання добросовісним набувачем відмовлено (арк. справи 153-156).

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Статтею 47 Конституції України встановлено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Положення цього конституційного принципу кореспондуються з приписами частини четвертої статті 9 ЖК України, згідно з якими ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Аналогічні положення закріплені у частині четвертій статті 311 ЦК України.

Згідно з частиною першою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Із положень статті 109 ЖК України слідує, що виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Як передбачено частиною першою статті 40 Закону №898-IV, звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Одними з засад цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України).

Відповідно до частини четвертої статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі Суд) як джерело права.

За змістом частини першої статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року №3477-ІV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Статтею 8 Конвенції визначено, що кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла і кореспонденції (пункт 1). Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб (пункт 2).

За змістом частини 1статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі, шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Суд у справі «Садов`як проти України» (Sadovyak v. Ukraine, заява №17365/14, пункт 27 рішення від 17 травня 2018 року) вказав на те, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Як зазначив Суд у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine, заява №30856/03, пункти 40, 41 рішення від 2 грудня 2010року) згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла.

У пункті 44 вказаного рішення у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine, заява №30856/03) Суд зауважив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.

В силу статті 1 Першого Протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно з рішенням Суду від 23 вересня 1982 року в справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» (Sporrong and Lonnroth v. Sweden, заяви №№7151/75, 7152/75) положення статті 1 Першого протоколу Конвенції містить три правила: перше правило має загальний характер і проголошує принцип мирного володіння майном; друге стосується позбавлення майна і визначає певні умови для визнання правомірним втручання у право на мирне володіння майном; третє визнає за державами право контролювати використання майна за наявності певних умов для цього. Зазначені правила не застосовуються окремо, вони мають тлумачитися у світлі загального принципу першого правила, але друге та третє правило стосуються трьох найважливіших суверенних повноважень держави: права вилучати власність у суспільних інтересах, регулювати використання власності та встановлювати систему оподаткування.

Будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання пропорційним законній меті.

У своїй діяльності Суд керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення Суду від 20 жовтня 2011 року у справі «Рисовський проти України» (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), від 16 лютого 2017 року у справі «Кривенький проти України» (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07)).

У справі «Ятрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece, заява №31107/96, рішення від 25 березня 1999 року, пункт 54) Суд вказав на те, що концепція «майна» в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у національному праві. Як і матеріальні речі, певні інші права та інтереси, що становлять активи, також можуть розглядатися як «майнові права», а відтак і як «майно» за змістом цього положення.

Аналіз указаних норм права дає підстави для висновку, що право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпоряджання майном. Таке право є непорушним. Ніхто не може бути позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, передбачених законом.

Власник (титульний володілець) може вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоча б ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Таке право забезпечується йому за допомогою негаторного позову.

До негаторних позовів віднесені позадоговірні вимоги власників, які володіють річчю, до третіх осіб про усунення перешкод у здійсненні правомочностей користування та розпоряджання майном.

Суб`єктивне право фізичної особи на житло це можливість людини і громадянина мати житло у власності чи одержати його за договором найму з державного чи громадського фонду, користуватися житлом та вимагати від інших осіб або держави забезпечення реалізації цього права.

Однією з гарантій реалізації права фізичної особи на житло є законодавче закріплення недоторканості та неможливості протиправного позбавлення житла. Фізична особа може бути позбавлена займаного жилого приміщення або обмежена у праві користування лише на підставі чинного закону і за рішенням компетентного суду.

Дії учасників цивільних відносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно принципів застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладених у вищевказаних рішеннях Суду, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету та є необхідним у демократичному суспільстві.

Із положень статті 109 ЖК України слідує, що виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Частина друга статті 109 ЖК України установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону України "Про іпотеку", так і норма статті 109 ЖК України.

Відповідно до частини першої статті 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них.

Враховуючи норми статті 109 ЖК України та статті 379 ЦК України, у поєднанні із главою 26 ЦК України, виселення без надання іншого житлового приміщення відбувається у тому разі, якщо саме це житлове приміщення було придбане за кредитні кошти.

З матеріалів справи встановлено, що спірне житлове приміщення було набуто відповідачкою ОСОБА_2 на підставі договору дарування посвідченого 02.09.1996 року державним нотаріусом Першої Херсонської державної нотаріальної контори Зориною Л.М. за реєстровим №2-2294 (арк. справи 47-48), тобто, майно придбано не за грошові кошти отримані у борг.

Крім того, при зверненні стягнення на предмет іпотеки шляхом переходу права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя ОСОБА_7 , а в подальшому на підставі договору іпотеки серія та номер 2864 від 15.08.2019 р., іпотекодержателем майна став позивач ОСОБА_1 , які були обізнані про наявність обтяжень спірного житлового будинку, який належав на праві власності іпотекодавцю ОСОБА_2 , зокрема те, що вона з родиною зареєстрована та проживають у спірному будинку. Позивач мав можливість виявити ризики, пов`язані з набуттям права власності на спірну нерухомість у зв`язку із невиконанням боргових зобов`язань, забезпечених іпотекою, а також мав усвідомлювати, що права власника будинку обмежуються у зв`язку із наявністю прав осіб, які мають право користування вказаним будинком, про що додатково свідчать рішення у спорах між позивачем та відповідачами про зняття осіб з реєстрації.

Наявність права осіб, які поживали на законних підставах у набутій позивачем на підставі іпотечного договору будинку, обмежує право останнього на користування майном. Частина друга статті 109 ЖК України на час реалізації прав іпотекодержателя містила заборону виселення осіб без надання іншого житлового приміщення у випадку, якщо квартира придбана не за рахунок коштів, отриманих у позику.

Таким чином, іпотекодержатель, як потенційний (у разі невиконання боргових зобов`язань, забезпечених іпотекою) новий власник спірного житлового приміщення, мав об`єктивну можливість знати про наявність прав відповідачів на користування спірною квартирою і при набутті права власності мав усвідомлювати, що відповідачі мають зареєстроване місце проживання у квартирі й право користування житлом.

Вказані висновки узгоджуються із правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц (провадження № 14-317цс18) та від 05 червня2019 року у справі № 643/18788/15-ц (провадження № 14-93цс19).

Подібні висновки висловлені Верховний Судом у постанові від 06 травня2020 року у справі № 640/15833/16-ц, провадження № 61-44536св18.

Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи..

У відповідності до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 6 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно вимог ч. 1 ст. 76 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є, показання свідків, письмові докази, речові, електронні докази і висновки експертів.

Відповідно до ст. 77-78 ЦПК України суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Виходячи з того, що позивачем не надано доказів того, що вище вказаний об`єкт нерухомого майна було придбано за кошти отримані в борг, а тому, виселення відповідачів із іпотечного майна, не можливе без надання іншого постійного жилого приміщення, яке відповідно до вимог статті 109 ЖК України має бути надане особам одночасно з їхнім виселенням.

При цьому сама по собі втрата відповідачкою ОСОБА_2 права власності на будинок, не має наслідком втрати право користування ним нею та членами її сім`ї, оскільки позивач не арґументував ні мету, яку він переслідував, подавши позов про виселення відповідачів без надання їм іншого постійного жилого приміщення, ні співмірність такого виселення відповідній меті.

В матеріалах позову відсутні відомості про надання відповідачам іншого постійного жилого приміщення, згідно вимог ч.2 ст.109 ЖК України та ст. 39, 40 Закону «Про іпотеку».

Суд констатує, що втручання у право на повагу до житла відповідачів буде відповідати Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не лише тоді, коли таке втручання здійснюється згідно із законом, але й якщо для такого втручання існують легітимні цілі, вичерпний перелік яких наведений у пункті другому статті 8 Конвенції. Обґрунтування пропорційності виселення Європейський суд з прав людини вважає обов`язковою умовою належного застосування статті 8 Конвенції (див. mutatis mutandis «Dakus v. Ukraine», № 19957/07, § 50-51, ЄСПЛ від 14 грудня 2017 року).

Враховуючи вимоги як міжнародних договорів, так і національного законодавства, зміст правовідносин сторін, позицію, неодноразово підтриману Великою Палатою Верховного Суду, дотримуючись балансу прав та інтересів сторін спірних правовідносин, суд, у повному обсязі встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог із урахуванням гарантій, передбачених частиною другою статті 109 ЖК України, за відсутності відомостей про інше постійне жиле приміщення, яке підлягає наданню відповідачам у зв`язку із виселенням.

З огляду на вище викладене, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

На підставі ст. 141 ЦПК України судові витрати у зв`язку із відмовою у задоволенні позову покладаються на позивача.

Підстави для негайного виконання судового рішення відсутні.

Заходи забезпечення позову (заяви) судом не застосовувалися.

Рішення в повному обсязі складено 13 травня 2025 року.

На підставі викладеного, ст. 6-13, 81, 200, 206, 258, 259, 263-265, 273, 354 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_3 ) до ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 ), ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_1 ), ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_4 , місце проживання: АДРЕСА_1 ), ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_5 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) про виселення відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Херсонського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

СуддяО. В. Ус