ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2025 року

м. Київ

справа № 334/7308/20

провадження № 61-16630св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Гулейкова І. Ю., Гулька Б. І., Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , в інтересах якого діє ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 23 травня 2024 року, ухвалене у складі судді Гнатюка О. М., та постанову Запорізького апеляційного суду від 06 листопада 2024 року, прийняту у складі колегії суддів: Онищенка Е. А., Кухаря С. В., Полякова О. З.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання договору іпотеки недійсним.

Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що 20 червня 2014 року між її синомОСОБА_10 та відповідачкою укладений нотаріально посвідчений договір іпотеки на забезпечення виконання зобов`язань за договором позики, укладеним 20 червня 2014 року між тими ж сторонами.

Згідно з умовами договору іпотеки її син передав в іпотеку будівлю спортивно-оздоровчого комплексу літ. А-2, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , яка належала йому на праві власності.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_10 помер. Після його смерті відкрилася спадщина, до складу якої увійшла зазначена будівля.

Вказувала на те, що вона як спадкоємець першої черги спадкування, прийняла спадщину.

Зазначала, що договором позики від 20 червня 2014 року передбачено складання розписки позичальником на підтвердження отримання ним коштів за цим договором, а така розписка не складалася, отже грошові кошти за цим договором ОСОБА_2 не передавала ОСОБА_10 .

Оскільки ОСОБА_10 не отримувавгрошових коштів від ОСОБА_2 , то договір позики є неукладеним, та, відповідно, договір іпотеки є недійсним, оскільки укладений для забезпечення неіснуючого зобов`язання.

З урахуванням зазначеного, ОСОБА_1 просила судвизнати недійсним договір іпотеки від 20 червня 2014 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_10 , посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Грибановою О. В. за реєстровим № 463.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 23 травня 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що позивачка не є позичальником за договором позики, а тому не може вимагати встановлення факту його неукладення.

Постановою Запорізького апеляційного суду від 06 листопада 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 23 травня 2024 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що позивачка не довела, що ОСОБА_2 не передавала ОСОБА_10 грошових коштів за договором позики від 20 червня 2014 року. Відповідно до умов договору позики була складена розписка від 20 червня 2014 року про отримання грошових коштів від ОСОБА_2 у розмірі 1 166 000,00 грн, яка підписана ОСОБА_10 .

Суд першої інстанції призначав у справі судову почеркознавчу експертизу розписки від 20 червня 2014 року, яка не була проведена у зв`язку з несплатою вартості експертизи позивачкою.

За таких обставин апеляційний суд дійшов висновку про те, що позивачка не довела, що договір позики є неукладеним, а тому відсутні правові підстави для визнання договору іпотеки недійсним.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів

У грудні 2024 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не дослідили зібрані у справі докази та проігнорували приписи статті 109 ЦПК України.

Суд першої інстанції призначив у справі почеркознавчу експертизу, доручивши її проведення Дніпровському науково-дослідному інституту судових експертиз Міністерства юстиції України, та поставив перед експертом на вирішення питання: чи виконаний підпис в документі із назвою «розписка», датованому 20 червня 2014 року, поряд із прізвищем та ініціалами « ОСОБА_10 » - ОСОБА_10 ?

Вказана експертиза не була проведена, а тому суди мали з`ясувати, ухилення кого із учасників справи унеможливило проведення експертизи.

Для того, щоб у експерта були наявні зразки підпису ОСОБА_10 і експерт зміг провести почеркознавчу експертизу підпису на спірному документі, позивачка надала до суду для передачі експерту наявні у неї оригінали нотаріальних документів, на яких вчинено підпис ОСОБА_10 . Крім того, за клопотанням позивачки суд також витребував із Хортицького районного суду м. Запоріжжя матеріали кримінального провадження № 1-кп/337/8/2017, в якому були наявні численні документи із підписом ОСОБА_10 . Матеріали зазначеної кримінальної справи також були передані судом першої інстанції в експертну установу. Отже, позивачка через суд надала експерту багато документів із підписом ОСОБА_10 , щоб забезпечити можливість проведення експертизи.

Від відповідачки ухвалою суду про призначення експертизи від 17 квітня 2023 року вимагалося протягом 15 днів після постановлення цієї ухвали надати суду лише оригінал боргової розписки, виконаної від імені ОСОБА_10 та датованої 20 червня 2014 роком. Отже, відповідачка повинна була до 02 травня 2023 року надати суду оригінал зазначеного документа, який надалі суд мав передати експертній установі.

У листі Дніпропетровського науково-дослідницького інституту судових експертиз від 14 вересня 2023 року № 2329-23 зазначено, що судовим експертом порушено клопотання (вих. № 3235/04-11/13-23 від 26 травня 2023 року) про надання оригіналу досліджуваного документа, проте зазначене клопотання не виконане.

Ненадання відповідачкою оригіналу досліджуваного документа унеможливило проведення почеркознавчої експертизи.

Також у листі Дніпропетровського науково-дослідницького інституту судових експертиз від 14 вересня 2023 року № 2329-23 зазначено, що не здійснено попередню оплату експертизи за рахунком № 280 від 01 червня 2023 року, яку покладено на позивачку.

Суди не врахували, що не може бути перешкодою в проведенні експертизи нездійснення оплати за її проведення, якщо у експерта відсутній сам предмет (документ), щодо якого має проводитися експертне дослідження.

Крім того, позивачка подавала до суду заяву, в якій вказувала на те, що через відсутність документа, щодо якого має проводитися експертне дослідження, вона поки не здійснює оплату.

Суди помилково не застосували наслідків ухилення відповідачки від участі в експертизі.

Підставами касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду від 02 червня 2021 року у справі № 531/152/18 (провадження № 12849св20); суд не дослідив зібрані у справі докази.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 17 грудня 2024 року касаційну скаргу залишено без руху та надано строк для усунення недоліків касаційної скарги.

Ухвалою Верховного Суду від 14 січня 2025 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.

У березні 2025 року до Верховного Суду надійшли матеріали справи.

Ухвалою Верховного Суду від 06 травня 2025 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

20 червня 2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_10 укладений договір позики у письмовій формі.

Відповідно до пункту 1.1 договору позики позикодавець передає на умовах цього договору позичальнику грошові кошти у сумі 1 166 000,00 грн, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцю таку ж суму грошей у термін, обумовлений цим договором.

Згідно з пунктом 1.2 договору позики зазначена у пункті 1.1 сума позики надається позичальнику на термін до 13 грудня 2014 року.

Пунктом 2.1 договору позики визначено, що позикодавець зобов`язується надати зазначені в пункті 1.1 цього договору грошові кошти позичальнику шляхом передачі готівкою в день укладення цього договору.

У пункті 2.2 договору позики зазначено, що позичальник в момент отримання грошових коштів зобов`язується скласти та передати позикодавцю відповідну розписку, у якій вказується: дата і місце її складання; найменування сторін; дата передання коштів; сума грошових коштів.

Пунктом 2.3 договору позики визначено, що датою надання позики вважається дата складання розписки, вказаної у пункті 2.2.

Датою виконання позичальником свого зобов`язання з повернення суми позики позикодавцю вважається дата складання відповідної розписки позикодавцем (пункт 2.6 договору позики).

20 червня 2014 року складена розписка про отримання грошових коштів від ОСОБА_2 у розмірі 1 166 000,00 грн, яка підписана ОСОБА_10 .

Розписка складена у присутності ОСОБА_11 .

На забезпечення виконання зобов`язань за вказаним договором позики 20 червня 2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_10 укладений нотаріально посвідчений договір іпотеки, згідно з умовами якого ОСОБА_10 передав в іпотеку будівлю спортивно-оздоровчого комплексу літ. А-2, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_10 на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 05 травня 2008 року НОМЕР_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_10 помер, після смерті якого відкрилася спадщина.

ОСОБА_1 є матір`ю померлого ОСОБА_10 .

Згідно зі свідоцтвом про народження ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , його батьками є ОСОБА_10 та ОСОБА_5 .

Відповідно до свідоцтва про народження ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , її батьками є ОСОБА_10 та ОСОБА_5 .

11 червня 2020 року ОСОБА_1 звернулася із заявою до приватного нотаріуса про прийняття спадщини за законом після смерті ОСОБА_10 .

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину від 03 березня 2021 року ОСОБА_1 є власником 2/7 часток будівлі спортивно-оздоровчого комплексу літ. А-2, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , яка належала спадкодавцю ОСОБА_10 .

Згідно зі свідоцтвом про право на спадщину від 15 лютого 2021 року ОСОБА_4 є власником 2/7 часток будівлі спортивно-оздоровчого комплексу літ. А-2, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , яка належала спадкодавцю ОСОБА_10 .

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину від 15 лютого 2021 року ОСОБА_6 є власником 2/7 часток будівлі спортивно-оздоровчого комплексу літ. А-2, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , яка належала спадкодавцю ОСОБА_10 .

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Статтею 400 ЦПК України встановлено межі розгляду справи судом касаційної інстанції. Так, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду від 15 березня 2023 року у справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справа № 582/18/21 (провадження № 61-20968сво21)).

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., постанову Верховного Суду від 08 листопада 2023 року у справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23)).

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 посилалась на те, що ОСОБА_10 не отримував грошових коштів від ОСОБА_2 , а тому договір позики є неукладеним, та, відповідно, договір іпотеки є недійсним.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Статтею 203 ЦК України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі та правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Положеннями статей 626-628 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (частина перша статті 638 ЦК України).

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Факт отримання позичальником грошових коштів, момент їх отримання (як певний проміжок часу) є обов`язковою та істотною умовою договору позики, яку повинен встановити суд у справах цієї категорії. У разі встановленні факту неотримання позичальником грошей або речей від позикодавця договір позики вважається неукладеним.

Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі № 629/5364/13-ц, від 26 лютого 2020 року у справі № 205/5292/15-ц.

Неукладеність договору у зв`язку з недотриманням встановленої для нього законом обов`язкової письмової форми, зокрема й щодо його підписання, повинна насамперед корелюватися з відсутністю у сторони правочину будь-якого волевиявлення на його укладення, тобто якщо особа фактично не є учасником договірних правовідносин, про що, зокрема, може свідчити факт непідписання договору цією особою чи підписання його від імені сторони іншою неуповноваженою особою (підроблення підпису) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2024 року у справі № 204/8017/17 (провадження № 14-29цс23)).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

У справі, яка переглядається, судами встановлено, що договір позики від 20 червня 2014 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_10 , та нотаріально посвідчений договір іпотеки від 20 червня 2014 року,укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_10 , підписані сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі.

На виконання вимог пункту 2.2 договору позики позичальник ОСОБА_10 склав розписку про отримання грошових коштів, яка підписана останнім.

Позивачка не довела належними і допустимими доказами, що позичальник ОСОБА_10 не отримував від відповідачки коштів, що було її процесуальним обов`язком відповідно до статей 12, 81 ЦПК України, отже, не довела, що договір позики є неукладеним, та, відповідно, договір іпотеки є недійсним.

Посилання у касаційній скарзі на те, що судова почеркознавча експертиза розписки від 20 червня 2014 року, яка призначена ухвалою Ленінського районного суду міста Запоріжжя від 17 квітня 2023 року, не була проведена у зв`язку з ненаданням відповідачкою оригіналу боргової розписки від 20 червня 2014 року для проведення почеркознавчої експертизи, спростовуються листом Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз від 14 вересня 2023 року, згідно з яким експертиза не проведена у зв`язку з невиконанням клопотання експерта - не здійснена попередня оплата відповідно до рахунку від 01 червня 2023 року № 280 (а. с. 30б-30в, т. 2),

За таких обставин колегія суддів погоджується з висновком судів попередніх інстанцій про відсутність правових підстав для задоволення позову про визнання договору іпотеки недійсним.

Помилкове посилання суду першої інстанції на те, що позивачка не є позичальником за договором позики, а тому не може вимагати встановлення факту його неукладення, не призвело до неправильного результату вирішення справи. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України).

Доводи касаційної скарги не дають підстав для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки зводяться до незгоди заявника з висновками судів попередніх інстанцій та стосуються переоцінки доказів, що в силу вимог статті 400 ЦПК України знаходяться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Суди попередніх інстанцій забезпечили повний та всебічний розгляд справи на основі наданих доказів, судові рішення відповідають нормам матеріального та процесуального права. Наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків суду по суті вирішення указаних позовів та не дають підстав вважати, що судами порушено норми матеріального чи процесуального права, що може бути підставою для скасування судових рішень.

Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню, Верховний Суд не встановив.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін.

Оскільки касаційна скарга залишається без задоволення, то відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України в такому разі розподіл судових витрат не проводиться.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 23 травня 2024 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 06 листопада 2024 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. Ю. Гулейков

Б. І. Гулько

Г. В. Коломієць

Р. А. Лідовець