ЗАОЧНЕ Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
Справа №338/1529/24
13 травня 2025 року селище Богородчани
Богородчанський районний суд Івано-Франківської області в складі головуючого судді Куценка О. О., з участю секретаря судового засідання Двібородчин І. В., розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку загального позовного провадження в селищі Богородчани цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів,
в с т а н о в и в :
05 листопада 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Богородчанського районного суду Івано-Франківської області з позовною заявою до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики.
Ухвалою від 08 листопада 2024 року відкрито провадження по справі та ухвалено розглядати справу за правилами загального позовного провадження.
Ухвалою від 24 квітня 2025 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду.
Заявлені вимоги позивач мотивує тим, що між ним та відповідачкою 04 листопада 2020 року укладено договір позики грошових коштів оформлених розпискою.
Відповідно до цієї розписки Позичальник бере у борг Позикодавця 5000 Євро, що на момент звернення до суду (30 жовтня 2024 року) відповідно до курсу НБУ становить 44,6 грн. за 1 євро, в загальному розмірі 223 000, а також 14 000 доларів США, що на момент звернення до суду (30 жовтня 2024 року) відповідно до курсу НБУ становить 41.2 грн. за 1 долар США в загальному розмірі 576 800 грн. терміном на 1 рік.
Однак, на день звернення до суду, відповідачка своїх зобов`язань не виконала і не повернула кошти. Тому просив стягнути з відповідачки борг у розмірі 5000 Євро та 14 000 доларів США. Крім того, позивач просив покласти на відповідачку судові витрати, а саме витрати по сплаті судового збору у сумі 7 998,00 грн. та 10 000 грн. витрат на правничу допомогу.
Позивач у судове засідання подав заяву про розгляд справи у його відсутність, вимоги позову підтримав та просив їх задовольнити.
Відповідач в судове засідання не з`явилась, будучи повідомленою про час і місце розгляду справи. Письмового відзиву на позов суду не подала.
З огляду на встановлення одночасного існування умов передбачених ч. 1 ст. 280 ЦПК України, судом постановлено ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у ній доказів.
Відповідно до положень ч.2 ст. 247 ЦПК України, зважаючи на відсутність всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, не здійснювалось.
Дослідивши письмові докази, які подані у розпорядження суду, суд прийшов до висновку, що заявлені вимоги підлягають задоволенню.
За правилами ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до приписів ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Судом встановлено, що відповідно до розписки, складеної 04 листопада 2020 року, написаної власноручно відповідачем ОСОБА_2 , вона отримала в борг у позивача ОСОБА_1 5000 Євро та 14 000 доларів США терміном на 1 рік (а.с.27).
Наявність оригіналу розписки у позичальника свідчить про те, що обов`язок повернення коштів відповідачкою не виконано.
Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику, такої позиції дотримується Верховний Суд України у правовому висновку, викладеному у Постанові ВСУ від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13.
Зі змісту договору позики можна зробити висновок, що відбулася передача грошової суми від позикодавця ОСОБА_1 до позичальника ОСОБА_2 .
Статтею 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.
Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян (ч. 1 ст. 1047 ЦК України).
Частиною 2 ст. 1047 ЦК України допускається пред`явлення на підтвердження укладення договору позики та його умов розписки позичальника або іншого документа, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми грошей або кількості речей.
Згідно з ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Згідно з ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Стаття 610 ЦК України визначає, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки відповідно до статті 611 ЦК України, зокрема, припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, або розірвання договору, сплата неустойки, відшкодування збитків та моральної шкоди.
Позивач стверджує, що відповідачка свої зобов`язання за договором позики від 04 листопада 2020 року не виконала, на підтвердження чого надав оригінал боргової розписки.
Таким чином, судом встановлено, що відповідачка взяла грошові кошти у розмірі 5000 Євро та 14 000 доларів США терміном на 1 рік (боргова розписка від 04 листопада 2020 року) у позивача в борг, проте їх не повернула, позивач звернувся до суду в межах позовної давності, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог в цій частині.
Надані відповідачем у якості доказів сплати боргу копії квитанцій про перерахування певних сум коштів, скріншоти з екрана мобільного телефону, щодо здійснення платежів у Приват 24 та переписка з позивачем, копії платіжних інструкцій та накладних (а.с.57-78), не спростовують встановлених судом обставин.
Згідно до ч.2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Суд наголошує, що наявність оригіналу розписки у позичальника свідчить про те, що обов`язок повернення коштів відповідачкою не виконано.
Щодо надання відповідачкою письмових доказів по здійсненню нею певних платежів(наданню коштів) на користь позивача, суд вважає їх неналежними доказами, оскільки відсутні відомості про призначення вказаних платежів, що вони були здійснені саме в рахунок погашення боргу за договором позики від 04 листопада 2020 року.
Згідно до ч.1, 3 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Відповідач не обгрунутвала та не надала відповідних доказів, що вказані кошти, платежі були вчинені нею в рахунок погашення боргу за договором позики від 04 листопада 2020 року.
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Відповідно до ч.1 ст. 80, ч.1 ст.81, ст. 89 ЦПК України достатніми є доказами, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Щодо іноземної валюти як валюти зобов`язання
Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Водночас Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання на території України грошових одиниць іноземних держав.
Відповідно до вимог статті 192 ЦК України гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.
За змістом статті 524 ЦК України грошовим визнається зобов`язання, виражене у грошовій одиниці України - гривні, проте в договорі сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.
Загальні положення виконання грошового зобов`язання закріплені у статті 533 ЦК України, зокрема: грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях; якщо в зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом; використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.
Згідно із частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Одним із елементів належного виконання зобов`язання є його виконання у валюті, погодженій сторонами.
Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які укладаються та виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.
Разом з цим, у цивільному законодавстві відсутня заборона на укладення правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги.
У розписці від 04 листопада 2020 року, відповідач зазначила про взяття у борг 5000 Євро та 14 000 доларів США терміном на 1 рік
Валюту платежу сторони у розписці не визначили. Водночас, на переконання суду, відсутність у розписці посилання на валюту платежу не спростовує вимог публічного порядку про те, що на території України гривня є єдиним засобом платежу незалежно від валюти зобов`язання, що виникло між фізичними особами - резидентами.
Разом з цим, сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті (ч. 2 ст. 524 ЦК України). Якщо в зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, то сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом (ч. 2 ст. 533 ЦК України).
Таким чином у разі отримання в позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачено законом чи договором, повернути позикодавцеві таку саму суму грошей (суму позики), тобто таку ж суму грошових коштів в іноземній валюті, яку він отримав у позику (ч. 1 ст. 1046, ч. 1 ст. 1049 ЦК України).
При цьому належним виконанням зобов`язання, яке виникло між сторонами є повернення грошових коштів у національній валюті, сума яких є еквівалентною 5000 Євро та 14 000 доларів США на момент платежу.
За таких обставин, якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, що у випадку наявності спору між сторонами та його вирішення судом відповідає дню виконання судового рішення.
Таким чином із відповідача на користь позивача підлягають стягненню 5000 (п`ять тисяч) Євро та 14 000 (чотирнадцять тисяч) доларів США - боргу за договором позики від 04 листопада 2020 року, які підлягають сплаті у гривнях, за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу.
Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд приходить до наступного висновку.
Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. до яких належать витрати на професійну правничу допомогу (п.1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України).
Оскільки позовні вимоги задоволено у повному обсязі, судові витрати, понесені позивачем і документально підтверджені квитанцією до платіжної інструкції за переказ готівки від 31 жовтня 2024 року(а.с.5), за правилами ст.141 ЦПК України покладаються на відповідача, а тому суд має підстави для стягнення із відповідача на користь позивача судових витрат по оплаті судового збору у розмірі 7998,00 грн.
Згідно з ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, в межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання.
Велика Палата Верховного Суду вказала, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, провадження № 14-382цс19 та постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, провадження № 12-171гс19).
Представництво та захист позивача здійснювало адвокатське бюро «СП Груп Абрам`юк» на підставі договору про надання правової допомоги від 25 жовтня 2024 року (а.с.11-12) .
Згідно попереднього розрахунки витрат та акту передачі-приймання виконаних робіт від 25 жовтня 2024 року адвокатським об`єднанням надано правову допомогу на загальну суму 10 000 грн. (а.с.13-14).
Вказані витрати понесені позивачем документально підтверджені квитанцією до платіжної інструкції за переказ готівки від 31 жовтня 2024 року(а.с.15), а тому підлягають стягненню із відповідача на користь позивача у розмірі 10 000 грн.
На підставі наведеного, ст.ст. 1046-1050, 625 ЦК України, керуючись ст.ст.263-265, 280 ЦПК України, суд,
ухвалив:
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 5000 (п`ять тисяч) Євро та 14 000 (чотирнадцять тисяч) доларів США - боргу за договором позики від 04 листопада 2020 року, які підлягають сплаті у гривнях, за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору у розмірі 7998,00 грн.,
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 10 000 грн.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 30 днів з дня його проголошення.
Позивачкою заочне рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Івано-Франківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повний текст судового рішення складено 13 травня 2025 року.
Позивач: ОСОБА_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 .
Відповідачка: ОСОБА_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 .
Суддя: