К И Ї В С Ь К И Й А П Е Л Я Ц І Й Н И Й С У Д
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 квітня 2025 року місто Київ

справа № 754/9134/24

апеляційне провадження № 22-ц/824/9635/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача - Головачова Я.В.,

суддів: Нежури В.А., Невідомої Т.О.,

за участю секретаря судового засідання: Приходька Р.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду міста Києва у складі судді Скрипки О.І. від 19 лютого 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей Борщагівської сільської ради Бучанського району Київської області, про позбавлення батьківських прав,

в с т а н о в и в :

Короткий зміст позовних вимог

В червні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей Борщагівської сільської ради Бучанського району Київської області, про позбавлення батьківських прав.

Позов обґрунтовано тим, що з 17 серпня 2012 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано на підставі рішення Деснянського районного суду м. Києва від 12 липня 2023 року.

Під час шлюбу у сторін народилася донька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживає разом із позивачем та перебуває на його повному утриманні.

Незважаючи на те, що шлюб розірвано в липні 2023 року, стосунки сторін погіршилися ще у 2014 році і з того часу вони припинили шлюбні відносини. З 2014 року відповідачка зовсім не приймає участі в житті дитини, не спілкується з нею, не надає ніякої матеріальної допомоги та не виконує жодних батьківських обов`язків. Останні п`ять

років відповідачка не бачила доньку та не цікавилася її життям, донька не знає своєї біологічної матері; має заборгованість зі сплати аліментів.

Посилаючись на викладене, позивач просив позбавити ОСОБА_3 батьківських прав відносно дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 19 лютого 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення мотивовано тим, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не доведено. Позивачем не надано достатніх доказів наявності умислу в діях відповідачка щодо невиконання своїх батьківських обов`язків з виховання та утримання дитини. Також суд виходив того, що відповідачка категорично заперечує проти позбавлення її батьківських прав, бажає спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та її узагальнені доводи

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Скаржник зазначає, що не відповідає дійсним обставинам справи висновок суду про не надання позивачем доказів на підтвердження факту не виконання відповідачкою батьківських обов`язків.

Вказує, що Верховний Суд в своїх постановах неодноразово наголошував на тому, що дитина має бути заслухана, а її думка має бути врахована судом. Проте, суд першої інстанції не виконав вимог закону та при ухваленні оскаржуваного рішення не врахував думку дитини, яка в судовому засіданні повідомила, що не знає відповідачку і спілкуватися з нею не хоче, так як вона викликає в неї негативні емоції та змушує її боятися.

Вважає, що ним надано суду усі належні та допустимі докази щодо невиконання батьківських обов`язків ОСОБА_3 відносно доньки упродовж більш ніж десять років, а тому є всі законні підстави для скасування рішення.

Також в обґрунтування апеляційної скарги позивач зазначив обставини, на які посилався в позовній заяві та серед іншого наголосив на тому, з 2014 року їх з відповідачкою спільна донька знаходиться на його утриманні та весь цей час лише він займається її вихованням та забезпечує всім необхідним для нормального життя, тоді як біологічна мати дитини не приймає участі в житті доньки, не спілкується з нею, не надає матеріальної допомоги та не виконує жодних батьківських обов`язків.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_3 - ОСОБА_5 зазначає, що оскаржуване рішення є законним та обґрунтованим, а тому не підлягає скасуванню.

Служба у справах дітей Бородянської селищної ради Київської області відзив на апеляційну скаргу до суду не подала.

Позиція учасників справи, які з`явилися в судове засідання

Позивач ОСОБА_1 в суді апеляційної інстанції підтримав апеляційну скаргу з наведених в ній підстав та просив задовольнити.

Відповідачка та її представник ОСОБА_5 в суді апеляційної інстанції проти задоволення апеляційної скарги заперечували. Зокрема, відповідачка повідомила, що змінила прізвище з " ОСОБА_6 " на " ОСОБА_7 ".

Служба у справах дітей Борщагівської сільської ради Бучанського району Київської області, в судове засідання не з`явилася, однак подала клопотання про розгляд справи без участі представника.

З урахуванням положень частини 2 статті 372 ЦПК України неявка представника третьої особи не перешкоджає розгляду справи.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Судом установлено, що з 17 серпня 2012 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано на підставі рішення Деснянського районного суду м. Києвавід 12 липня 2023 року.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією повторного свідоцтва про народження, виданого 23 травня 2018 року Деснянським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві.

Малолітня ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає разом з батьком.

Деснянським районним судом міста Києва від 11 серпня 2023 року видано судовий наказ, яким стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частини від всіх видів заробітку (доходу), щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 8 серпня 2023 року.

Рішенням виконавчого комітету Борщагівської сільської ради Бучанського району Київської області від 30 липня 2024 року № 446/4 визначено способи участі матері ОСОБА_2 у вихованні малолітньої дитини - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Встановлено наступний графік спілкування матері з дитиною: одна зустріч на два тижні, тривалістю дві години, за попередньою домовленістю між батьками. За бажанням дитини тривалість зустрічі може бути продовжена. Зустрічі проводити в місцях культурно-розважального характеру, призначених для повноцінного відпочинку дітей, з обов`язковим врахуванням бажання дитини, стану її здоровця, режиму дня, графіку занять, інтересів та потреб.

Згідно розрахунку заборгованості зі сплати аліментів від 4 жовтня 2024 року, складеного державним виконавцем Деснянського РВ ДВС у м. Києві ЦМУ МЮ (м. Київ) В. Повч, станом на 1 жовтня 2024 року ОСОБА_2 має заборгованість зі сплати аліментів в розмірі 12 690 грн 43 коп.; сплата аліментів з частковим погашенням заборгованості здійснюється з травня 2024 року.

Відповідно до Висновку Органу опіки та піклування Борщагівської міської ради Бучанського району Київської області від 20 листопада 2024 року № 19, визначено за недоцільне позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 батьківських прав відносно малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Судом також встановлено, що позивачем надано копії договорів оренди квартири на підтвердження обставин проживання разом з донькою, довідки та характеристики відносно дитини з навчальних закладів, а також документи щодо дитини з медичних закладів.

Позиція суду апеляційної інстанції

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною 1 статті 164 Сімейного кодексу України.

Зокрема, пунктом 2 частини 1 статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини.

Тлумачення пункту 2 частини 1 статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні й остаточні правові наслідки (втрата прав, заснованих на спорідненості) як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України).

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у справі "Хант проти України" від 7 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграфи 57, 58).

У статті 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року зазначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

У рішенні "Мамчур проти України" від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими (параграф 100).

Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батьків спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин.

Саме такий правовий висновок викладено Верховним Судом в постанові від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18.

Подібні правові висновки викладені у низці постанов Верховного Суду, зокрема від 8 квітня 2020 року у справі № 645/731/18, від 29 січня 2020 року у справі № 127/31288/18, від 29 січня 2020 року у справі № 643/5393/17, від 17 січня 2020 року у справі № 712/14772/17, від 25 листопада 2019 року у справі № 640/15049/17, від 13 березня 2019 року у справі № 631/2406/15-ц, від 24 квітня 2019 року у справі № 331/5427/17.

З наведеного слідує, що судова практика щодо застосування положень статті 164 СК України є усталеною.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції правильно застосував положення статті 164 СК України, з урахуванням висновків щодо застосування даної норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду, а також взяв до уваги, що позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, тобто природних прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність та пропорційність застосування якого за обставин цієї справи не доведено.

Встановивши фактичні обставини справи, суд, правильно розтлумачивши поняття винного ухилення від виконання батьківських обов`язків і з`ясувавши, що матеріали справи не містять доказів свідомого умисного ухилення ОСОБА_2 від виконання своїх батьківських обов`язків, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для позбавлення останньої батьківських прав відносно доньки ОСОБА_8 , яка проживає разом з батьком.

Законодавцем визначено, що при вирішенні судом питання щодо позбавлення батьківських прав визначальним є ставлення матері (батька) до дитини, бажання спілкуватися і приймати участь у її вихованні.

У даній справі судом першої інстанції не встановлено обставин, які б свідчили про те, що ОСОБА_2 не бажає спілкуватися зі своєю донькою та брати участь у її вихованні, остаточно і свідомо самоусунулася від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, яка наразі проживає з батьком. Разом з цим, слід також враховувати, що батьківські права засновані на спорідненості матері з дитиною, тому погіршення особистих стосунків матері і дитини чи батьків самої дитини може мати тимчасовий характер і не є підставою для позбавлення батьківських прав.

Та обставина, що на час розгляду справи вихованням і розвитком дитини займається батько, безумовно не свідчить про те, що мати дитини не бажає приймати участь в утриманні і вихованні дітей, тобто свідомо умисно нехтує батьківськими обов`язками. Навпаки, матеріалами справи підтверджується, що відповідачка бажає приймати участь в житті своєї дитини та займатися її вихованням; звернулася до органу

опіки та піклування для встановлення графіку спілкування з дитиною та її виховання; сплачує аліменти; протягом всього розгляду справи заперечувала проти позову.

Позбавлення батьківських прав батька (матері), які не відмовляються від виконання своїх батьківських обов`язків, а навпаки бажають спілкуватись та бачитись з дитиною, не втратили інтересу до дитини, до участі у її вихованні та мають намір і вчиняють дії для відновлення з нею відносин не відповідатиме інтересам самої дитини (постанова Верховного Суду від 1 серпня 2024 року у справі № 761/25311/20-ц).

Суд першої інстанції під час розгляду справи у присутності психолога заслухав думку малолітньої ОСОБА_4 , яка зазначила, що вона проживає з батьком, свою маму не пам`ятає, не бачила її 7 років, мама її кинула. Вона не бажає спілкуватися з матір`ю, бо боїться її.

Щодо посилання скаржника на те, що суд першої інстанції не врахував думку малолітньої дитини відносно позбавлення батьківських прав відповідачки, колегія суддів зазначає таке.

Хоча прецедентна практика ЄСПЛ і Верховного Суду вимагає врахування поглядів дітей, ці погляди не обов`язково є незмінними, а заперечення дітей, яким необхідно приділяти належну увагу, не обов`язково є достатніми, щоб переважити інтереси батьків, особливо щодо регулярних контактів зі своїми дітьми (рішення ЄСПЛ від 14 березня 2017 року у справі "K.B. та інші проти Хорватії" (K.B. AND OTHERS v. CROATIA), заява № 36216/13, пункт 143).

Зокрема, право дитини висловлювати свої власні погляди не варто тлумачити як фактичне надання дітям безумовного права вето без урахування будь-яких інших факторів і проведення експертизи для визначення їхніх інтересів (рішення ЄСПЛ від 09 травня 2006 року у справі "C. Проти Фінляндії"(C. v. Finland), заява № 18249/02, пункти 57-59). Такі інтереси зазвичай вимагають збереження зв`язків дитини з її сім`єю, за винятком випадків, коли це завдасть шкоди її здоров`ю та розвитку (рішення ЄСПЛ від 6 липня 2010 року у справі "Нойлінгер і Шурук проти Швейцарії" (Neulinger and Shuruk v. Switzerland), заява № 41615/07, пункт 136).

Суд першої інстанції, оцінивши думку дитини, керувався обставинами щодо особистих взаємовідносин сторін, віку дитини (12 років) та фактичного впливу батька на дитину, оскільки останні тривалий час проживали без відповідачки. Суд також взяв до уваги наявність рішення органу опіки та піклування, відповідно до якого участь матері у вихованні дитини сприятиме налагодженню стосунків між ними, а також надасть можливість відповідачу в повній мірі виконувати свої батьківські обов`язки, що відповідатиме інтересам дитини.

Відсутність емоційного зв`язку між членами родини, що може бути результатом відсутності сталого спілкування чи різних світоглядів, не може бути підставою для позбавлення батьківських прав.

Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 9 листопада 2020 року у справі № 753/9433/17.

У постанові від 4 квітня 2024 року у справі № 553/449/20 Верховний Суд вказав, що "…сімейні відносини мають "складний" характер, і сім'я може переживати як найкращі, так й найгірші часи. Суду завжди складно зробити висновок про те, що сімейні стосунки неможливо врятувати, і тому суд має позбавляти батьків такого шансу тільки в тому разі, якщо вони становлять реальну загрозу для благополуччя дитини".

У справі, що переглядається, суд першої інстанції не встановив будь-якої реальної загрози від відповідачки, як матері, благополуччю її доньки, водночас лише сам факт образи, або емоційного неприйняття матері дитиною протягом семи років (зі слів дитини), що стало наслідком конфліктів між сторонами у справі та, зокрема, впливу думки батька на сприйняття донькою матері, не може бути підставою для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав. В той же час, це вказує на необхідність налагодження стосунків між донькою та матір`ю, та за можливості застосування сімейної медіації.

Отже, позбавлення батьківських прав матері, яка не відмовляється від виконання своїх батьківських обов`язків, а навпаки бажає спілкуватись та бачитись з дитиною, не втратила інтересу до дитини, до участі у її вихованні та має намір і вчиняє дії для відновлення з нею відносин не відповідатиме інтересам малолітньої ОСОБА_4 .

Окрім того, колегія суддів звертає увагу, що позовна заява не містить аргументованого викладення того, у чому саме полягає порушення прав дитини та яким чином позбавлення відповідачки батьківських прав щодо доньки, якій 12 років, відповідатиме її найкращим інтересам.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про недоведеність позивачем позовних вимог щодо умисного ухилення відповідачки від виконання своїх батьківських обов`язків та правомірно відмовив в задоволенні позову.

Власна інтерпретація позивачем обставин справи та юридичного змісту норм права, викладених в апеляційній скарзі, яка не збігається з висновками суду першої інстанції, не є доказом помилковості висновків суду.

Доводи апеляційної скарги фактично є тотожними доводам позовної заяви, яким суд першої інстанції надав повну та належну оцінку. Ці доводи не спростовують висновків суду першої інстанції та у відповідності до вимог цивільного процесуального законодавства не потребують повторного правового аналізу з боку суду апеляційної інстанції.

Таким чином, рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 19 лютого 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді: