КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 квітня 2025 року місто Київ

єдиний унікальний номер справи: 757/28220/24

номер провадження: 22-ц/824/5090/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),

суддів: Невідомої Т.О., Нежури В.А.,

за участю секретаря - Габунії М.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Рижого Володимира Івановича на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 04 листопада 2024 року у складі судді Комаревцевої Л.В., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 , про зобов`язання припинити дії, шляхом демонтажу камер відеоспостереження, ІР-домофону, зобов`язання знищити інформацію, що міститься на них та стягнення матеріальної та моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

У червні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 , про зобов`язання припинити дії, шляхом демонтажу камер відеоспостереження, ІР-домофону, зобов`язання знищити інформацію, що міститься на них та стягнення матеріальної та моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 , що розташована на 9 поверсі в секції 3. Власником квартири №327 у цьому ж будинку є відповідач ОСОБА_2 .

Вказував, що 14 та 15 травня 2020 року відповідач, як власник квартири №327 , провів по зовнішнім стінам коридору над квартирою позивача зовнішні кабелі, встановив ІР-камери відеоспостереження, а саме, відеокамеру в ліфтовому холі та в коридорі у верхньому куті між квартирою №327 і квартирою №328 .

Зазначав, що товариство з обмеженою відповідальністю «Управління будівлями та спорудами» (далі - ТОВ «Управління будівлями та спорудами»), яке здійснює управління експлуатацією житлового комплексу «Престиж Холл» (далі - ЖК «Престиж Холл») за адресою: АДРЕСА_4 , не давало дозволи на встановлення обладнання - камер зовнішнього відеоспостереження на 9 поверсі в секції 3 по АДРЕСА_4 .

Позивач вказував, з 2020 року він та його рідні перебувають під відеоспостереженням відповідача, внаслідок чого в його сім`ї виникла напруга та дискомфорт. Дружина позивача - ОСОБА_3 , проходячи повз камер спостереження, почуває себе сковано та ніяково, оскільки відповідач контролює кожен крок, контролює їх присутність чи відсутність в квартирі та прихід гостей. Зазначав, що їх родичі та друзі уникають зустрічей з ними у квартирі, оскільки не хочуть бути об`єктами відеофіксації.

Зазначав, що камери зовнішнього відеоспостереження спрямовані так, що радіус (кут) огляду повністю фіксує вихід з ліфту на 9 поверсі (ліфтовий хол), підхід до дверей квартири позивача, вхід в квартиру позивача, що підтверджується актом та доданими до нього фотографіями, а ІР-домофон здійснює запис фото та відео на SD карту. Крім того, ІР-домофон забезпечує доступ до камер зовнішнього відеоспостереження (ІР-камер відеоспостереження) та дозволяє здійснювати постійне спостереження за всією територією 9 поверху в реальному часі, як з віддаленого комп`ютера так і зі смартфону, а також неодноразово переглядати архів вже записаного раніше відео. ІР-камери забезпечують здійснення відеозапису високої якості, що дозволяє збільшувати та наближати деталі без втрати якості, дивитися відео через мережу Інтернет необмеженій кількості користувачів, а аудіо вхід забезпечує запис та трансляцію аудіо сигналу. Такі дії відповідача, на думку позивача, свідчать про те, що він втручається в його особисте життя та членів його сім`ї.

Крім того, зазначав, що прокладені кабелі по зовнішнім стінам коридору над його квартирою створюють хибне враження, що камера зовнішнього відеоспостереження в ліфтовому холі на 9 поверсі та камера зовнішнього відеоспостереження в коридорі у верхньому куті між квартирами №327 та №328 встановлені саме ним і саме він здійснює постійне відеоспостереження та аудіо фіксацію на 9 поверсі.

Позивач наголошував, що він неодноразово просив відповідача зняти камери та припинити відеоспостереження та аудіо фіксацію на поверсі. Також дружина позивача - ОСОБА_3 зверталася до поліції з приводу встановлення цих камер відеоспостереження. 04 серпня 2020 року Печерське управління Національної поліції у місті Києві повідомило, що за фактом неправомірного встановлення у під`їзді будинку камери відеоспостереження власником квартири АДРЕСА_6 було проведено перевірку. Під час перевірки, достатніх даних, які б вказували на ознаки вчинення кримінального правопорушення встановлено не було.

Також вказував, що між ним і відповідачем існує конфліктна ситуація щодо недотримання з боку відповідача вимог ДБН під час проведення ремонтних робіт в квартирі відповідача, що загострюється питанням наявності камер відеоспостереження на поверсі. Так, 03 вересня 2020 року слюсарем-сантехніком виявлено, що при вмиканні крана у сантехнічному вузлі квартири №327 чути сильний шум у квартирі №328 . За вимогою мешканців квартири №327 подальший огляд сантехнічних точок був припинений. Також 02 червня 2021 року під час інспекції співробітниками товариства з обмеженою відповідальністю «УБС» (далі - ТОВ «УБС») та представниками Печерської районної у місті Києві державної адміністрації в квартирі №327 встановлено, що під час відкриття крана у ванній кімнаті, в квартирі №328 чути шум води.

Крім того, зазначав, що 02 червня 2021 року під час проведення позапланової перевірки посадовими особами Департаменту з питань державного архітектурно-будівельного контролю міста Києва, представниками обслуговуючої організації ТОВ «Управління будівлями та спорудами» та Печерської районної у місті Києві державної адміністрації за адресою: АДРЕСА_7 , встановлено, що власник квартири або його уповноважені особи були відсутні, що унеможливило проведення перевірки. Департамент з питань державного архітектурно-будівельного контролю міста Києва письмово запросив власника квартири №327 з необхідними для проведення перевірки документами, але власник квартири або уповноважені особи не прибули, необхідних для проведення перевірки документів не надали.

Стверджував, що в результаті проведення відповідачем кабелів на зовнішній стіні коридору над квартирою позивача та встановлення камери відеоспостереження були пошкоджені вхідні двері в квартирі позивача. З метою проведення реставраційних робіт дверей позивач звертався до реставраторів для відновлення їх зовнішнього вигляду, однак вони відмовлялися це роботи після того, як їм було повідомлено, що в коридорі встановлені камери відеоспостереження і їх робота буде зафіксована. Також вказував, що вартість локальної реставрації сколу (робота, матеріали, організаційні витрати) на вхідних дверях в квартиру складає 4 000 грн 00 коп. Вартість локальної реставрації вм`ятини (робота, матеріали, організаційні витрати) на вхідних дверях в квартиру позивача складає 4 800 грн 00 коп., а загальна вартість реставраційних робіт, з урахуванням знижки, складає 6 000 грн 00 коп.

Крім того, вказував, що неправомірними діями відповідача, пов`язаних із встановленням відеокамер і пошкодженням його вхідних дверей, йому заподіяно моральну шкоду, яка полягає у його душевних стражданнях від таких неправомірних дій відповідача. Розмір моральної шкоди ОСОБА_1 оцінив у сумі 50 000 грн 00 коп.

З урахуванням наведеного, ОСОБА_1 просив:

зобов`язати ОСОБА_2 демонтувати дві камери зовнішнього відеоспостереження, що розташовані на 9 поверсі в секції 3 по АДРЕСА_4 , а саме, камеру в ліфтовому холі та камеру в коридорі у верхньому куті між квартирами №327 та №328 ;

зобов`язати ОСОБА_2 демонтувати IP-домофон, встановлений біля квартири АДРЕСА_6 на 9 поверсі в секції 3;

зобов`язати ОСОБА_2 відновити зовнішній вигляд стін коридору на 9 поверсі в секції АДРЕСА_8 після демонтажу зовнішніх кабелів, камер відеоспостереження та IP-домофону;

зобов`язати ОСОБА_2 знищити інформацію із двох камер зовнішнього відеоспостереження, що розташовані на 9 поверсі в секції 3 по АДРЕСА_4 , а саме, з камери в ліфтовому холі та камери в коридорі у верхньому куті між квартирами №327 і №328 та IP-домофону;

- стягнути з ОСОБА_2 на свою користь матеріальну шкоду у розмірі 6 000 грн 00 коп. та моральну шкоду у розмірі 50 000 грн 00 коп.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 04 листопада 2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 - адвокат Рижий В.І. подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити повністю, посилаючись на невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд безпідставно прийняв до розгляду відзив на позовну заяву, який поданий відповідачем з порушенням строків, встановлених судом в ухвалі про відкриття провадження у справі від 16 серпня 2024 року.

Вважає, що суд дійшов помилкового висновку, що позивачем не доведено причинно-наслідкового зв`язку моральних страждань позивача та третьої особи у справі: ОСОБА_3 у розмірі 50 000 грн 00 коп. та не доведено причинно-наслідкового зв`язку між встановленням камер та реставрацією сколу і вм`ятини на дверях позивача. Вказує, що дії відповідача завдали позивачу істотної моральної шкоди, оскільки неправомірні дії відповідача поза розумним сумнівом викликали у позивача та його дружини душевні страждання, було порушено нормальний (звичний) ритм його життя та спричинило суттєвий дискомфорт побутового спокійного життя. Позивач від початку виникнення конфліктної ситуації та до сьогодні вимушений був звертатися до правоохоронних органів, до фахівців у галузі права для отримання професійної правничої допомоги й до суду за захистом своїх порушених прав та інтересів. Окрім того, зміст відзиву на позовну заяву підтверджує те, що відповідач принижує та ганьбить позивача при кожній можливості.

Зазначає, що на спірні правовідносин поширюється презумпція вини заподіяювача шкоди і відповідач не спростував факт того, що пошкодження вхідних дверей позивача не було пов`язане з проведенням відповідачем кабелів на зовнішній стіні коридору над квартирою позивача та встановленням камер.

Представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Ярошенко С.М. подав письмові заперечення на апеляційну скаргу, в яких вказує, що доводи апеляційної скарги є безпідставними. Зазначає, що суд першої інстанції ухвалив законне та обґрунтоване рішення, повно та всебічно з`ясував усі обставини справи. Тому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Третя особа: ОСОБА_3 не скористались своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направила.

Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явились в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, враховуючи доводи, викладені у запереченнях на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Згідно з положеннями ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Однак суд першої інстанції належним чином вимог закону не виконав, прийняв судове рішення без дотримання норм процесуального та матеріального права.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про зобов`язання ОСОБА_2 демонтувати камери зовнішнього відеоспостереження, IP-домофону, відновити зовнішній вигляд стін коридору та знищити інформацію з камер відеоспостереження, суд першої інстанції виходив із їх недоведеності належними та достатніми доками. Суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач встановив камери відеоспостереження та IP-домофону з метою забезпечення спільної безпеки мешканців будинку, а не для фіксації особистого життя позивача чи членів його родини і таке встановлення цих пристроїв відеофіксації не призвело до порушення прав позивача і його сім`ї на невтручання в особисте чи сімейне життя.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_2 матеріальної шкоди в розмірі 6 000 грн 00 коп., суд першої інстанції виходив із їх безпідставності.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_2 моральної шкоди, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем не доведено причинно-наслідкового зв`язку між моральними стражданнями позивача та третьої особи і заявленою сумою коштів в розмірі 50 000 грн 00 коп.

Проте повністю з вказаними висновками суду першої інстанції погодитися не можна з таких підстав.

Відповідно до ч.1 ст.3, ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи чи інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України.

Згідно з положеннями ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Положеннями ст.124 Конституції України, ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, визначеному ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизначених або оспорюванних прав, свобод чи інтересів.

Гарантоване п.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) право на доступ до правосуддя, має тлумачитися з урахуванням верховенства права, яке вимагає, щоб сторони у справі мали ефективний судовий засіб, що давав би їм можливість заявляти про свої громадянські права.

Конвенція покликана гарантувати не права, які є теоретичними або ілюзорними, а права, які є практичними та ефективними. Це особливо стосується гарантій, закріплених у ст. 6 Конвенції, з огляду на важливе місце, яке в демократичному суспільстві займає право на справедливий суд з усіма гарантіями відповідно до цієї статті.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 08 грудня 2021 року у справі № 2-25/2006 (провадження № 61-14703св20) у постанові від 30 травня 2022 року у справі № 2-49-2005 (провадження № 61-14054 св 21) та інших.

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно зі ст.ст.12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Положеннями ч.1 ст.76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до приписів ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Статтею 80 ЦПК України встановлено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

У ч.1 ст.89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З матеріалів справи вбачається та підтверджується даними витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №278789125, що квартира АДРЕСА_1 належить на праві власності ОСОБА_1 .

Згідно з даними Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №380301586 квартира АДРЕСА_6 належить на праві власності ОСОБА_2 .

Встановлено та не заперечуються сторонами, що квартира №327 та квартира АДРЕСА_1 знаходяться на одному поверсі та на одній сходовій клітці.

19 березня 2024 року ТОВ «Управління будівлями та спорудами» складено акт про обстеження місць загального користування секції 3, поверх 9 по АДРЕСА_4 та виявлено встановлення відеокамер в ліфтовому холі та в коридорі у верхньому куті між квартирами №327 , №328 . Вказано про наявне встановлення кабельного каналу на зовнішній стіні коридору над квартирою №328 , дозволи на встановлення у ТОВ «Управління будівлями та спорудами» відсутні (а.с.21).

Згідно з листом Департаменту з питань державного архітектурно-будівельного контролю міста Києва від 13 липня 2021 року, третій особі у справі: ОСОБА_3 , яка є дружиною позивача, повідомлено про те, що Департамент не видавав, не реєстрував документів, що дають право на виконання підготовчих/будівельних робіт і засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом робіт за адресою квартири АДРЕСА_6 , на письмове запрошення до Департаменту власник квартири або його уповноважені особи не прибули, необхідних для проведення перевірки документів не надали (а.с.31-32).

З матеріалів справи вбачається, що відповідач ОСОБА_2 не заперечує факт встановлення ним двох камер зовнішнього відеоспостереження, що розташовані на 9 поверсі в секції 3 по АДРЕСА_4 , а саме камери в ліфтовому холі та камери в коридорі у верхньому куті між квартирою №327 та квартирою №328 . Також відповідач визнав, що він установив IP-домофон біля його квартири №327 .

Крім того, ОСОБА_2 не заперечив локалізацію розташувань цих технічних пристроїв в місцях, зафіксованих на наданих позивачем фотографіях вхідних груп квартири №327 та квартири №328 на АДРЕСА_9 (а.с.20-27).

Отже, спірні правовідносини, які виникли між учасниками справи, стосуються, зокрема, встановлення відповідачем ОСОБА_2 двох камер зовнішнього відеоспостереження, що розташовані на АДРЕСА_9 , а саме камери в ліфтовому холі та камери в коридорі у верхньому куті між квартирою №327 (належить відповідачу ОСОБА_2 ) та квартирою №328 (належить позивачу ОСОБА_4 ), а також щодо встановлення відповідачем IP-домофону біля його квартири №327 .

Для правильного вирішення спору необхідно вирішити питання про дотримання при встановленні камер відеоспостереження гарантій, передбачених ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зокрема чи було втручання у право на повагу до приватного і сімейного життя позивача, якщо так, то чи було таке втручання проведено згідно із законом, чи переслідувало одну або декілька легітимних цілей, та чи було воно пропорційним.

Особа має право на самозахист свого цивільного права та права іншої особи від порушень і протиправних посягань.

Самозахистом є застосування особою засобів протидії, які не заборонені законом та не суперечать моральним засадам суспільства (ч.1 ст.19 ЦК України).

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод у ст.8 проголошує право на повагу до приватного і сімейного життя.

Згідно зі ст.68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Положеннями ст.32 Конституції України встановлено, що ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Частиною 1 ст.275 ЦК України передбачено, що фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб. Захист особистого немайнового права здійснюється способами, встановленими главою 3 цього Кодексу.

За загальним правом фізична особа має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію.

Збирання, зберігання, використання і поширення інформації про особисте життя фізичної особи без її згоди не допускаються, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини (ч.1 ст.302 ЦК України).

Частиною 2 ст.14 Закону України «Про захист персональних даних» передбачено, що поширення персональних даних без згоди суб`єкта персональних даних або уповноваженої ним особи дозволяється у випадках, визначених законом, і лише (якщо це необхідно) в інтересах національної безпеки, економічного добробуту, прав людини та для проведення Всеукраїнського перепису населення.

Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.307 ЦК України фізична особа може бути знята на фото-, кіно-, теле- чи відеоплівку лише за її згодою. Згода особи на знімання її на фото-, кіно-, теле- чи відеоплівку припускається, якщо зйомки проводяться відкрито на вулиці, на зборах, конференціях, мітингах та інших заходах публічного характеру. Знімання фізичної особи на фото-, кіно-, теле- чи відеоплівку, в тому числі таємне, без згоди особи може бути проведене лише у випадках, встановлених законом.

Зазначені положення цивільного законодавства спрямовані на захист особистих немайнових прав особи, зокрема особистого, сімейного життя від втручання у нього сторонніх осіб.

Відеоспостереження, приховане чи відкрите, визнається серйозним втручанням в приватне життя (рішення Європейського суду з прав людини у справі № 70838/13 Antovic and Mirkovic v. Montenegro від 28 листопада 2017 року, § 44).

Хоча мета ст.8 Конвенції переважно полягає у тому, щоб захистити осіб від свавільного втручання з боку органів державної влади, окрім цього первинно негативного зобов`язання, можуть існувати і позитивні зобов`язання, невід`ємні від дійсної поваги до приватного життя. Ці зобов`язання можуть передбачати вжиття заходів, спрямованих на гарантування поваги до приватного життя навіть у сфері стосунків між приватними особами (рішення Європейського суду з прав людини у справі № 6339/05 Evans v. The United Kingdom від 07 березня 2006 року, § 75).

Установивши, що спірні камери відеоспостереження змонтовані відповідачем на 9 поверсі в секції 3 по АДРЕСА_4 , а саме в ліфтовому холі між квартирою №327 (належить відповідачу ОСОБА_2 ) та квартирою №328 (належить позивачу ОСОБА_1 ), IP-домофон встановлений ОСОБА_2 біля його квартири №327 ззовні з можливістю огляду входу на належну позивачу квартиру №328 , тобто в приміщеннях, які перебувають у спільному користуванні сторін, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що як норми міжнародного права, так і національне законодавство, не допускають проведення однією особою відеоспостереження та збору відомостей про іншу особу за відсутності її згоди, з певними виключеннями (наприклад, якщо зйомка проводиться відкрито на вулиці, на зборах, конференціях, мітингах та інших заходах публічного характеру (ч.1 ст.307 ЦК України).

У спірних правовідносинах ОСОБА_1 , який є власником квартири №328 , яка перебуває в зоні відеоспостереження, не надавав своєї згоди на встановлення камер відеоспостереження та ІР-домофону у місцях загального користування (ліфтовий хол, простір між квартирами №327 і №328).

Крім того, таке погодження на встановлення засобів відеоспостереження не надавалося і відповідними комунальними організаціями, що управляють будинком по АДРЕСА_4 .

Заперечуючи проти задоволення позову, відповідач посилався на те, що відеокамери та IP-домофон встановлено не з метою стеження за позивачем, а для безпеки та охорони власного житла. Тобто, необхідність встановлення відеоспостереження обґрунтовує захистом права власності.

Як зазначалося вище, суд першої інстанцій, відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про зобов`язання ОСОБА_2 демонтувати камери зовнішнього відеоспостереження, й IP-домофону, а також зобов`язання відповідача відновити зовнішній вигляд стін коридору, виходив із їх недоведеності, оскільки відповідач встановив ці пристрої, однак з метою забезпечення спільної безпеки мешканців будинку, а не для фіксації особистого життя позивача чи членів його родини.

Тобто суд першої інстанції виходив із того, що мета встановлення спірних пристроїв є легітимною та не спричиняє втручання у особисте життя позивача, а тому доводи позивача про порушення права на привітність є недоведеними.

Колегія суддів не погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

У ст.1 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» визначено, що спільне майно багатоквартирного будинку - це приміщення загального користування (зокрема, сходові клітини, ліфти, вестибюлі, колясочні, горища, підвали, технічні поверхи), несучі, огороджувальні конструкції будинку, внутрішньобудинкові інженерні системи (водопостачання, водовідведення, опалення, газо- та електропостачання тощо), а також елементи зовнішнього благоустрою, якщо вони призначені для обслуговування саме цього будинку.

Відповідно до ст.4 зазначеного Закону, власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками спільного майна такого будинку. Власники зобов`язані утримувати таке майно спільно, не маючи права на його виокремлення в натурі чи приватизацію.

Згідно з ч.2 ст.10 цього ж Закону, співвласники зобов`язані не перешкоджати іншим співвласникам у користуванні спільним майном багатоквартирного будинку відповідно до його призначення.

Крім того, ч.3 ст.382 ЦК України встановлює, що власники квартир у багатоквартирному будинку є співвласниками спільного майна будинку, яке не може бути поділене між ними, зокрема технічних приміщень, несучих конструкцій тощо.

Право спільної власності здійснюється співвласниками за згодою всіх, відповідно до ст.369 ЦК України.

Особливістю справи, яка переглядається, є те, що спостереження здійснюється у приміщеннях багатоквартирного будинку, які перебувають у спільній власності/користуванні сторін спору.

Відеоспостереження у місцях загального користування, якими повсякденно користується, зокрема, позивач в особистих (побутових) цілях без згоди останнього, з метою забезпечення схоронності майна відповідача та контролю за можливими неправомірними діями інших недобросовісних осіб, не може вважатися пропорційним втручання в приватне життя позивача та його родини.

В аспекті пропорційності втручання колегія суддів ураховує характеристики допоміжних приміщень (ліфтове приміщення та зона між квартирами сторін, які не може оминати позивач і його родичі чи гості під час входу та виходу із приватного житла), необхідність у користуванні ними позивачем, цільове призначення приміщень (повсякденне побутове користування), а також те, що забезпечення схоронності особистого майна відповідача та контроль за можливими незаконними діями інших осіб відповідач має здійснювати без втручання у приватне життя позивача, зокрема шляхом встановлення камер відеоспостереження у приміщеннях, які перебувають у спільному користуванні сторін.

При цьому, відповідач не довів існування обґрунтованого ризику зникнення, викрадення їхнього майна.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає, що внаслідок встановлення відповідачем камер відеоспостереження та ІР-домофону в місцях загального користування, без згоди позивача, який правомірно користується такими приміщеннями, мало місце втручання у його право на повагу до приватного і сімейного життя, яке з урахуванням наведених вище обставин не можна визнати пропорційним.

Аналогічного висновку у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд у постанові від 23 листопада 2022 року у справі № 523/11819/15-ц (провадження № 61-6672св22).

Однак суд першої інстанції, у порушення вимог ст.264 ЦПК України, наведених вище вимог закону, правових висновків Верховного Суду та фактичних обставин справи не врахував, внаслідок чого дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про зобов`язання ОСОБА_2 демонтувати камер зовнішнього відео спостереження і IP-домофону а також про зобов`язання відповідача відновити зовнішній вигляд стін коридору з підстав їх необґрунтованості та недоведеності.

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 про зобов`язання ОСОБА_5 знищити інформацію із цих двох камер зовнішнього відеоспостереження та IP-домофону, то колегія суддів не вбачає підстав для їх задоволення з огляду на необґрунтованість таких вимог.

У цьому аспекті, колегія суддів звертає увагу на те, що пред`являючи вимоги про зобов`язання знищити інформацію, яка була отримана з використанням спірних камер відеоспостереження, ОСОБА_1 не конкретизував, яку саме інформацію він просить знищити.

При цьому в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази зберігання у ОСОБА_5 інформації, яка порушує право на приватне життя позивача, чи її поширення.

Саме посилання позивача на фотографії, що відображають кути (поле) огляду спірних камер, не є безумовним твердженням зберігання у відповідача станом на цей час інформації, яка порушує приватне життя позивача, оскільки як зазначалося вище, доказування та, відповідно, рішення суду, не можуть ґрунтуватися на припущеннях (ст.ст. 12, 81 ЦПК України).

Також колегія суддів вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_2 матеріальної шкоди у розмірі 6 000 грн 00 коп. не підлягають задоволенню, виходячи з такого.

Обґрунтовуючи позовні вимоги про стягнення з ОСОБА_2 матеріальної шкоди у розмірі 6 000 грн 00 коп., ОСОБА_1 вказував, що в результаті проведення відповідачем кабелів на зовнішній стіні коридору над квартирою позивача та встановлення камери відеоспостереження були пошкоджені вхідні двері в його квартиру. Зазначав, що вартість локальної реставрації сколу (робота, матеріали, організаційні витрати) на вхідних дверях в квартиру складає 4 000 грн 00 коп., а вартість локальної реставрації вм`ятини (робота, матеріали, організаційні витрати) на вхідних дверях становить 4 800 грн 00 коп. Загальна вартість реставраційних робіт, з урахуванням знижки, складає 6 000 грн 00 коп.

Згідно з ч.1 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Відповідно до п.1 ч.2 ст. 22 ЦК України, збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

До позовної заяви ОСОБА_1 додав рахунок №1405 від 15 травня 2024 року, згідно з яким він оплатив на рахунок фізичної особи-підприємця ОСОБА_6 послуги щодо локальної реставрації сколу та вм`ятини на загальну суму 6 000 грн 00 коп. (а.с. 34).

Проте ні надані позивачем фотографії (а.с.22-27), ні акти від 04 вересня 2020 року, від 02 червня 2021 року, від 19 березня 2024 року (а.с.21, 29, 30), не містять відомостей, які б могли беззаперечно документально підтвердити пошкодження дверей квартири позивача та, що таке пошкодження було здійснене відповідачем, що з огляду на приписи ст.ст. 12, 81 ЦПК України виключає можливість покладення на відповідача матеріальну відповідальність за понесені позивачем витрати на ремонт його дверей, шляхом стягнення з відповідача на користь позивача 6 000 грн 00 коп.

Крім того, колегія суддів не погоджується із висновками суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_2 моральної шкоди з підстав недоведеності причинно-наслідкового зв`язку між моральними стражданнями позивача та третьої особи і сумою коштів в розмірі 50 000 грн 00 коп.

Відповідно до ч.1 ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Згідно з п.3 ч.2 ст.23 ЦК України моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування (ч.4 ст.23 ЦК України).

Статтею 1167 ЦК України встановлено загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду, відповідно до частини першої якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

До загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Таким чином, в даному випадку предметом доказування є вина відповідача, причинно-наслідковий зв`язок між неправомірними діями відповідача та спричинення моральної шкоди позивачу, а не причинно-наслідковий зв`язку між моральними стражданнями позивача і сумою, яку позивач визначив, як компенсацію заподіяної моральної шкоди.

У справі апеляційним судом встановлено, що дії відповідача по установленню двох камер зовнішнього відеоспостереження та IP-домофону є протиправними, оскільки порушують конституційне право позивача на недоторканність приватного життя.

Водночас в контексті обставин цієї справи та обґрунтування позовних вимог про відшкодування моральної шкоди загалом правильним слід визнати, що задоволення позовних вимог про зобов`язання відповідача демонтувати спірні камери відеоспостереження та IP-домофону колегія суддів вважає достатньою та справедливою сатисфакцією, спрямованою на відновлення порушеного права позивача на повагу до приватного і сімейного життя, закріпленого у ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (див. аналогічний висновок Верховного Суду щодо моральної шкоди у подібних правовідносинах в постанові від 23 листопада 2022 року у справі № 523/11819/15-ц (провадження № 61-6672св22).

Тому саме з цих підстав не підлягають до задоволення позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_2 моральної шкоди, а не з підстав того, що ним не доведено причинно-наслідкового зв`язку між моральними стражданнями позивача та третьої особи і сумою коштів в розмірі 50 000 грн 00 коп., як виснував суд першої інстанції.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на викладене, рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам ст.263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, наведені вище порушення призвели до неправильного вирішення справи, що в силу ст.376 ЦПК України є підставою для його скасування та ухвалення нового рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково та зобов`язати ОСОБА_2 : демонтувати дві камери зовнішнього відеоспостереження, що розташовані на 9 поверсі в секції 3 по АДРЕСА_4 , а саме камеру в ліфтовому холі та камеру в коридорі у верхньому куті між квартирами №327 та №328 ; демонтувати IP-домофон, встановлений біля цієї квартири №327 ; відновити зовнішній вигляд стін коридору на 9 поверсі в секції АДРЕСА_8 після демонтажу зовнішніх кабелів, камер відеоспостереження та IP-домофону. У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 слід відмовити з наведених вище підстав.

Тому апеляційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката Рижого В.І. підлягає задоволенню частково.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Рижого Володимира Івановича задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 04 листопада 2024 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Зобов`язати ОСОБА_2 демонтувати дві камери зовнішнього відеоспостереження, що розташовані на 9 поверсі в секції 3 по АДРЕСА_4 , а саме, камеру, розташовану в ліфтовому холі та камеру, розташовану в коридорі у верхньому куті між квартирами №327 та №328 .

Зобов`язати ОСОБА_2 демонтувати IP-домофон, встановлений біля квартири АДРЕСА_6 на 9 поверсі в секції 3.

Зобов`язати ОСОБА_2 відновити зовнішній вигляд стін коридору на 9 поверсі в секції 3 по АДРЕСА_4 після демонтажу зовнішніх кабелів, камер відеоспостереження та IP-домофону.

У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 12 травня 2025 року.

Головуючий

Судді: