Справа № 307/2693/19
П О С Т А Н О В А

Іменем України

01 травня 2025 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

головуючої судді Кожух О.А.,

суддів Джуги С.Д., Мацунича М.В.,

за участі секретаря Гусонька З.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 16 лютого 2022 року (повний рішення складено 16.02.2022, головуючий суддя Ніточко В.В.) у справі № 307/2693/19 за позовом Акціонерного товариства «Українська залізниця» до Бедевлянської сільської ради Тячівського району Закарпатської області та ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів: Головне управління Держгеокадастру у Закарпатській області, про визнання незаконними та скасування рішень органу місцевого самоврядування, скасування державної реєстрації речового права і земельної ділянки та усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою,

встановив:

Короткий зміст позовних вимог

28.08.2019 Акціонерне товариство «Українська залізниця» (далі: АТ «Укрзалізниця», Залізниця) звернулося до суду із зазначеним позовом до Бедевлянської сільської ради Тячівського району та ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів: Головне управління Держгеокадастру у Закарпатській області, мотивуючи його таким.

На підставі Державного акта на право постійного користування землею серії II-ЗК 011 № 000396 від 16.07.1996, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 146, у постійному користуванні позивача в особі Регіональної філії «Львівська залізниця» АТ «Укрзалізниця» перебуває земельна ділянка площею 113,92 га. Ця земельна ділянка була надана в постійне користування Львівській залізниці на Хустську дистанцію колії для розташування об`єктів залізничного транспорту на підставі розпорядження голови Тячівської райдержадміністрації від 16.07.1996 № 546.

Під час проведеного 17.04.2019 комісійного обстеження земельних ділянок в межах смуги відведення залізниці в населеному пункті Бедевля Тячівського району Закарпатської області виробничим підрозділом «Хустська дистанція колії» регіональної філії «Львівська залізниця» було виявлено порушення землекористування. На 118 км 7 пікет (117+665) перегону Тячів-Тересва (адреса: АДРЕСА_1 ), на відстані 7,3 м від осі головної колії викладений майданчик із бруківки, а на відстані 12,5 м від осі головної колії ведеться будівництво автомийки. Довжина майданчика, на якому викладена бруківка і ведеться будівництво, становить 41 м, ширина - 15,4 м, загальна площа - 631,4 кв.м. Смуга відведення згідно схеми до Державного акта на право постійного користування землею серії ІІ-ЗК 011 № 000396 від 16.07.1996 на цій ділянці становить 17 м.

Таким чином, у смузі відведення Залізниці знаходиться частина земельної ділянки, яка належить на праві власності ОСОБА_1 , площа перетину земельних ділянок Залізниці і відповідача ОСОБА_1 становить 397,7 кв. м.

Вказувало, що рішенням 28 сесії 6 скликання Бедевлянської сільської ради від 30.01.2015 № 513 надано дозвіл ОСОБА_1 на розробку проектів відводу земельної ділянки площею 0,0499 га для ведення особистого селянського господарства. Рішенням Бедевлянської сільської ради від 14.07.2017 № 231 затверджено проекти землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,0450 га з кадастровим номером :03:003:0030 у власність ОСОБА_1 для ведення особистого селянського господарства. Надалі рішенням Бедевлянської сільської ради від 21.02.2019 № 453 змінено цільове призначення земельної ділянки площею 0,0450 га з кадастровим номером :03:003:0030 із земель для ведення особистого селянського господарства на землі для будівництва та обслуговування будівель торгівлі.

Відповідно до Витягу з Державного земельного кадастру від 19.07.2019 № НВ-2019 земельна ділянка площею 0,0450 га належить на праві приватної власності ОСОБА_1 , вид використання земельної ділянки - для будівництва та обслуговування будівель торгівлі.

Згідно Інформаційної довідки від 02.08.2019 № 176165479 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, право власності на земельну ділянку площею 0,0450 га з кадастровим номером :03:003:0030 належить ОСОБА_1 .

Виходячи з наведеного, земельна ділянка відповідача ОСОБА_1 входить у ширину смуги відведення залізниці і загальна площа її накладення на землю позивача в смузі відведення залізниці становить 397,7 кв.м.

Питання про вилучення від позивача земельної ділянки в смузі відведення в межах населеного пункту Бедевля Тячівського району Закарпатської області не вирішувалося, до Залізниці з таким питанням ніхто не звертався, від права користування земельною ділянкою АТ «Укрзалізниця» не відмовлялося. Позивач сплачує земельний податок за цю земельну ділянку.

Відповідно до закону право землекористування є непорушним, захищається за тими ж правилами, що і право власності, статус земель залізничного транспорту не може бути змінений у спосіб інший, аніж той, що передбачений законом, жодних законних підстав для припинення права користування земельною ділянкою в смузі відведення залізниці не було, порушення цих прав підлягає припиненню, а земельні права позивача підлягають захисту та поновленню (ст. 19 Конституції України, ст.ст. 68, 84, 141, 149, 152 ЗК України, ст. 21 ЦК України, ст. 11 Закону України «Про транспорт», ст. 6 Закону України «Про залізничний транспорт», ст.ст. 24, 59, 77 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», інші норми законодавства).

Посилаючись на дані обставини, АТ «Українська залізниця» просило суд:

визнати незаконним та скасувати:

рішення 28 сесії 6 скликання Бедевлянської сільської ради від 30.01.2015 № 513;

рішення Бедевлянської сільської ради від 14.07.2017 № 231;

рішення Бедевлянської сільської ради від 21.02.2019 № 453;

скасувати державну реєстрацію права власності на земельну ділянку з кадастровим номером :03:003:0030, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 244, у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно;

скасувати державну реєстрацію земельної ділянки з кадастровим номером :03:003:0030 в Державному земельному кадастрі шляхом внесення до Державного земельного кадастру відомостей про її скасування;

зобов`язати ОСОБА_1 усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою площею 397,7 кв. м у смузі відведення залізниці на 118 км 7 пікет (117+665) перегону Тячів-Тересва (адреса: АДРЕСА_1 ), шляхом демонтажу бруківки і об`єкта будівництва;

стягнути з відповідачів судові витрати.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Тячівського районного суду від 16 лютого 2022 року у задоволенні позову АТ «Українська залізниця» відмовлено. Стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 30 000,00 грн судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачем не доведено належними й допустимими доказами накладання земельної ділянки відповідача на земельну ділянку АТ «Українська залізниця».

Короткий зміст вимог та доводи апеляційної скарги

На це рішення подало апеляційну скаргу АТ «Укрзалізниця». Посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким позов АТ «Укрзалізниця» задовольнити.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що суд першої інстанції не взяв до уваги дані Державного акту на право постійного користування землею серії II-ЗК 011 № 000396 від 16.07.1996 та додатку до нього, Технічному звіту по виготовленню держаного акту на право постійного користування, Плану смуги відведення лінії в межах населеного пункту Бедевля Тячівського району Закарпатської області, згідно з якими ширина смуги Залізниці на спірній ділянці становить 17 м від осі колії.

Щодо обставин розташування спірної земельної ділянки відповідача ОСОБА_1 частково в межах смуги відведення Залізниці у справі є й інші докази, зокрема, акт комісії від 19.04.2019 щодо перевірки правомірності зайняття суб`єктами господарювання земельних ділянко залізниці в межах населеного пункту Бедевля Тячівського району.

Відповідне право землекористування у залізниці виникло задовго до правовідносин, що пов`язані із набуттям ОСОБА_1 права власності на спірну земельну ділянку, і ніколи не припинялося, від земельної ділянки Залізниця ніколи не відмовлялася.

Вказує, що Бедевлянській сільській раді ці обставини були достеменно відомі, зокрема з 1996 року, коли межі землекористування Залізниці в смузі відведення були погоджені головою Бедевлянської сільської ради, рада щороку отримувала від Залізниці земельний податок за земельну ділянку площею 10,49 га в межах смуги відведення на території населеного пункту.

Земельна ділянка відповідача ОСОБА_1 розташована на відстані 12,5 м від осі головної колії, тобто, її частина накладається на земельну ділянку Залізниці, що знаходиться на відстані 17 м від осі колії.

Зазначає, що Бедевлянська сільська рада під час розгляду справи судом першої інстанції не заперечувала проти пред`явленого позову, зокрема проти скасування оспорених рішень цієї ради, скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_1 , скасування державної реєстрації земельної ділянки у Державному земельному кадастрі.

Під час розгляду справи судом було неправильно вирішено питання про проведення судової експертизи з метою з`ясування обставин справи, зокрема, суд за клопотанням судового експерта відкликав справу з експертної установи для уточнення питань, які ставилися на експертизу, однак, фактично у подальшому ці питання не були змінені. При цьому, витрати на оплату судової експертизи були покладені на ОСОБА_1 і питання про зміну особи, відповідальної за оплату, не вирішувалося.

Суд вирішив спір на підставі висновку експертів від 29.09.2021 № 07/10.20/2021, який фактично не стосується предмета спору та безпідставно поклав на позивача витрати в сумі 30 000 грн за оплату цього висновку, що до того ж є надмірними.

Позиція інших учасників справи

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Решетар В.В., посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, безпідставність апеляційної скарги, просить залишити скаргу без задоволення, а рішення місцевого суду без змін. Зокрема зазначає, що позивач не довів належними і допустимими доказами порушення свого права на землю.

Посилається на те, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.03.2019 у справі № 514/1571/14-ц зазначено, що «у матеріалах справи відсутні докази на підтвердження, що право позивача порушене, оскільки для таких висновків мають бути надані належні та допустимі докази, які б беззаперечно вказували, яка саме земельна ділянка перебувала у власності позивачки, де проходить її межа, чи порушена межа її земельної ділянки відповідачем. Такі докази зазвичай можуть підтверджуватися висновками експерта чи спеціаліста».

У відзиві на апеляційну скаргу третя особа без самостійних вимог: ГУ Держгеокадастру у Закарпатській області, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просить залишити скаргу без задоволення, а рішення місцевого суду без змін. Зокрема вказує, що позивач не довів наявності у нього сформованої земельної ділянки, за захистом прав на яку він звернувся до суду, а доводи позову ґрунтуються на припущеннях.

Позивач АТ «Укрзалізниця» подало відповідь на відзив відповідача ОСОБА_1 , в якому підтримав свою правову позицію у справі, що наведена в апеляційній скарзі.

Рух справи в суді апеляційної інстанції

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.03.2022 визначено для розгляду колегію суддів у складі: головуючого (судді-доповідача) ОСОБА_2 , суддів Собослоя Г.Г., ОСОБА_3 . Ухвалою Закарпатського апеляційного суду від 15.03.2022 відкрито апеляційне провадження.

Ухвалою Закарпатського апеляційного суду від 10.04.2023 у справі було призначено судову інженерно-технічну експертизу та зупинено провадження у справі.

На підставі рішення Вищої ради правосуддя від 09.01.2024 суддю ОСОБА_2 звільнено з посади судді Закарпатського апеляційного суду у зв`язку з поданням заяви про відставку.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.01.2024 визначено для розгляду колегію суддів у складі: головуючої (судді-доповідача) Кожух О.А., суддів Джуги С.Д., Собослой Г.Г.

05.11.2024 до Закарпатського апеляційного суду надійшло повідомлення від Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз про неможливість надання висновку судової земельно-технічної, будівельно-технічної експертизи та експертизи з питань землеустрою. Ухвалою Закарпатського апеляційного суду від 13.11.2024 поновлено провадження у справі №307/2693/19.

Ухвалою Закарпатського апеляційного суду від 06.03.2025 за клопотанням Акціонерного товариства «Українська залізниця» було зупинено провадження у справі №307/2693/19 до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду судового рішення у справі №446/478/19.

Ухвалою Закарпатського апеляційного суду від 25.03.2025 поновлено провадження у справі. Справу призначено до розгляду на 01.05.2025

Межі розгляду справи та явка учасників

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч.2 ст.367 ЦПК України).

В судовому засіданні апеляційного суду представник АТ «Укрзалізниця» Борисова Г.Й. апеляційну скаргу підтримала та просила задовольнити. Представник відповідача ОСОБА_1 ОСОБА_4 рішення суду просив залишити без змін. Інші учасники справи та їх представники в судове засідання не з?явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином (а.с.211, 212, 216 т. 6). Колегія суддів, відповідно до ч. 2 ст 372 ЦПК України, розглянула справу за відсутності осіб, які не з?явились в судове засідання.

Заслухавши суддю-доповідача, позицію осіб, які з?явились в судове засідання, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Щодо права постійного користування АТ «Укрзалізниця» землями залізниці

Відповідно до частини першої статті 84 ЗК України у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності.

До земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать, зокрема, землі під державними залізницями (пункт «б» частини четвертої статті 84 ЗК України).

Відповідно до статті 68 ЗК України до земель залізничного транспорту належать землі смуг відведення залізниць під залізничним полотном та його облаштуванням, станціями з усіма будівлями і спорудами енергетичного, локомотивного, вагонного, колійного, вантажного і пасажирського господарства, сигналізації та зв`язку, водопостачання, каналізації; під захисними та укріплювальними насадженнями, службовими, культурно-побутовими будівлями та іншими спорудами, необхідними для забезпечення роботи залізничного транспорту.

Згідно із частиною першою статті 11 Закону України «Про транспорт» землями транспорту визнаються землі, надані в користування підприємствам і організаціям транспорту відповідно до ЗК України, для виконання покладених на них завдань щодо експлуатації, ремонту, вдосконалення і розвитку об`єктів транспорту.

До земель залізничного транспорту належать землі, надані в користування підприємствам і організаціям залізничного транспорту відповідно до чинного законодавства України. До складу цих земель входять землі, які є смугою відведення залізниць, а саме землі, надані під залізничне полотно та його облаштування, станції з усіма будівлями і спорудами енергетичного, локомотивного, вагонного, колійного, вантажного і пасажирського господарства, сигналізації та зв`язку, водопостачання, каналізації, захисні і укріплюючі насадження, службові, культурно-побутові приміщення та інші споруди, необхідні для забезпечення роботи залізничного транспорту (частина перша статті 23 Закону України «Про транспорт»).

Згідно із частинами першою, другою статті 6 Закону України «Про залізничний транспорт» (тут і далі, якщо не вказано зворотнє, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) землі, що надаються в користування для потреб залізничного транспорту, визначаються відповідно до ЗК України та Закону України «Про транспорт». До земель залізничного транспорту належать землі смуг відведення залізниць під залізничним полотном та його облаштуванням, станціями з усіма будівлями і спорудами енергетичного, локомотивного, вагонного, колійного, вантажного і пасажирського господарства, сигналізації та зв`язку, водопостачання, каналізації; під захисними та укріплювальними насадженнями, службовими, культурно-побутовими будівлями та іншими спорудами, необхідними для забезпечення роботи залізничного транспорту.

На підтвердження права постійного користування спірною земельною ділянкою позивач зокрема надав Державний акт на право постійного користування землею серії II-ЗК 011 № 000396 від 16.07.1996, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 146, План смуги відведення лінії в межах населеного пункту Бедевля Тячівського району Закарпатської області (перегону Тячів-Тересва) Львівської залізниці (10-14 т. 1), Технічний звіт по виготовленню вказаного держаного акту на право постійного користування (а.с. 21-24 т. 2), План меж землекористування (а.с. 25 т. 2).

Частиною першою статті 92 ЗК України визначено, що право постійного користування земельною ділянкою це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.

Згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 14.12.1991 № 356 «Про створення Державної адміністрації залізничного транспорту України» було створено Державну адміністрацію залізничного транспорту України (Укрзалізницю), передано у відання Укрзалізниці Донецьку, Львівську, Одеську, Південну, Південно-Західну, Придніпровську залізниці, а також усі інші розташовані на території України підприємства, установи й організації, що були підпорядковані Міністерству шляхів СРСР.

Законом України від 23.02.2012 № 4442-VI «Про особливості утворення акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування» на базі Державної адміністрації залізничного транспорту України, а також підприємств, установ та організацій залізничного транспорту загального користування, які реорганізовуються шляхом злиття, було створено акціонерне товариство залізничного транспорту загального користування, 100 відсотків акцій якого належать державі (далі Товариство).

Частиною першою статті 4 Закону України «Про особливості утворення акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування» передбачено, що до статутного капіталу Товариства вноситься, зокрема, право постійного користування земельними ділянками, наданими для розміщення підприємств залізничного транспорту.

Абзацами першим, другим пункту 3 розділу ІІІ «Перехідні та прикінцеві положення» Закону України «Про особливості утворення акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування» встановлено:

«Земельні ділянки, які перебувають у постійному користуванні Державної адміністрації залізничного транспорту України та підприємств залізничного транспорту, використовуються Товариством відповідно до їх цільового призначення.

З дня припинення Державної адміністрації залізничного транспорту України та підприємств залізничного транспорту до дня оформлення Товариством прав на користування земельними ділянками, які перебували у постійному користуванні Державної адміністрації залізничного транспорту України та зазначених підприємств, Товариство зобов`язане використовувати згідно з цільовим призначенням відповідні земельні ділянки в розмірах та межах, у яких вони перебували в постійному користуванні Державної адміністрації залізничного транспорту України та підприємств залізничного транспорту або фактично використовувалися ними, і за які сплачувався земельний податок».

Пункт 5 розділу ІІІ «Перехідні та прикінцеві положення» Закону України від 23.02.2012 № 4442-VI «Про особливості утворення акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування» частину другу статті 92 ЗК України доповнено пунктом «г» про те, що права постійного користування земельною ділянкою із земель державної та комунальної власності набуває, зокрема, публічне акціонерне товариство залізничного транспорту загального користування, утворене відповідно до Закону України «Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування».

Постановою Кабінету Міністрів України від 25.06.2014 № 200 «Про утворення публічного акціонерного товариства «Українська залізниця»» відповідно до Закону України «Про особливості утворення акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування» утворено публічне акціонерне товариство «Українська залізниця», 100 відсотків акцій якого закріплюються в державній власності, на базі Державної адміністрації залізничного транспорту, підприємств та установ залізничного транспорту загального користування, які реорганізовуються шляхом злиття.

Постановою Кабінету Міністрів України від 02.09.2015 № 735 «Питання акціонерного товариства «Українська залізниця»» затверджено статут публічного акціонерного товариства «Українська залізниця».

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 31.10.2018 № 938 «Деякі питання акціонерного товариства «Українська залізниця»» змінено тип публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» з публічного на приватне та перейменовано в акціонерне товариство «Українська залізниця».

Отже, законом визначено, що АТ «Укрзалізниця» належать на праві постійного користування земельні ділянки, що відносяться до земель залізничного транспорту.

Аналогічні висновки зазначено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 січня 2025 року у справі №446/478/19.

Щодо способу захисту

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Кожна особа має право на захист її особистого немайнового або майнового права чи інтересу в суді (статті 15, 16 ЦК України).

Способами захисту суб`єктивних прав є закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника [див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16 (пункт 5.5), від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц (пункт 90), від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17 (пункт 68)].

Тобто це дії, спрямовані на запобігання порушенню або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі способи мають бути доступними й ефективними [постанови Великої Палати Верховного Суду від 29.05.2019 у справі № 310/11024/15-ц (пункт 14) та від 01.04.2020 у справі № 610/1030/18 (пункт 40)].

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог (частина перша статті 13 ЦПК України).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Таке право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (близькі за змістом висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15, від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14 (пункт 89), від 16.06.2020 у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 22.06.2021 у справі № 334/3161/17 (пункт 55) та ін.).

Отже, спосіб захисту повинен відповідати змісту порушеного права та природі спірних правовідносин.

Щодо визнання недійсним рішень органу місцевого самоврядування та скасування державної реєстрації у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та у Державному земельному кадастрі

Рішенням 28 сесії 6 скликання Бедевлянської сільської ради від 30.01.2015 № 513 надано дозвіл ОСОБА_1 на розробку проектів відводу земельної ділянки площею 0,0499 га для ведення особистого селянського господарства. Рішенням Бедевлянської сільської ради від 14.07.2017 № 231 затверджено проекти землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,0450 га з кадастровим номером :03:003:0030 у власність ОСОБА_1 для ведення особистого селянського господарства. Надалі рішенням Бедевлянської сільської ради від 21.02.2019 № 453 змінено цільове призначення земельної ділянки площею 0,0450 га з кадастровим номером :03:003:0030 із земель для ведення особистого селянського господарства на землі для будівництва та обслуговування будівель торгівлі (а.с. 128, 127,126 т. 1).

Відповідно до Витягу з Державного земельного кадастру від 19.07.2019 № НВ-2019 земельна ділянка площею 0,0450 га належить на праві приватної власності ОСОБА_1 , вид використання земельної ділянки - для будівництва та обслуговування будівель торгівлі (а.с. 17-21 т. 1).

Згідно Інформаційної довідки від 02.08.2019 № 176165479 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, право власності на земельну ділянку площею 0,0450 га з кадастровим номером :03:003:0030 належить ОСОБА_1 (а.с. 22-23 т. 1).

Посилаючись на те, що на земельну ділянку, яка знаходиться у постійному користуванні АТ «Укрзалізниця», частково накладається земельна ділянка, надана у власність ОСОБА_1 , АТ «Укрзалізниця» пред`явила позовні вимоги про визнання недійсним рішення 28 сесії 6 скликання Бедевлянської сільської ради від 30.01.2015 № 513; рішення Бедевлянської сільської ради від 14.07.2017 № 231; рішення Бедевлянської сільської ради від 21.02.2019 № 453; скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, скасування державної реєстрації земельної ділянки у Державному земельному кадастрі.

З цього приводу судова колегія вважає за необхідне зазначити таке.

Усталеною є практика Великої Палати Верховного Суду про неефективність такого способу захисту прав особи, як визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування, яке виконано на час звернення з позовом до суду. Зазначене рішення вичерпало свою дію виконанням (близькі за змістом висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 28.09.2022 у справі № 483/448/20, пункт 9.67; від 05.07.2023 у справі № 912/2797/21, пункт 8.13; від 12.09.2023 у справі № 910/8413/21, пункт 180; від 11.06.2024 у справі № 925/1133/18, пункт 143, від 22.01.2025 у справі №446/478/19, пункт 78).

Судова колегія апеляційного суду зауважує, що оскаржувані рішення 28 сесії 6 скликання Бедевлянської сільської ради від 30.01.2015 № 513, рішення Бедевлянської сільської ради від 14.07.2017 № 231, рішення Бедевлянської сільської ради від 21.02.2019 № 453, вичерпали свою дію виконанням (на підставі рішень сільської ради внесено відомості до Державного земельного кадастру про державну реєстрацію земельної ділянки та до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про право власності ОСОБА_1 на земельну ділянку). Визнання цих рішення недійсним не поновить порушене право або законний інтерес позивача.

Крім того, рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування за умови його невідповідності закону не тягне тих юридичних наслідків, на які воно спрямоване. Цей підхід у судовій практиці також є усталеним [див., наприклад, постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.09.2019 у справі № 911/3681/17 (пункт 39), від 15.10.2019 у справі № 911/3749/17 (пункт 6.27), від 22.01.2020 у справі № 910/1809/18 (пункт 35), від 01.02.2020 у справі № 922/614/19 (пункт 52), від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17 (пункт 83), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 109), від 08.08.2023 у справі № 910/5880/21 (пункт 53)]. Тому під час розгляду справи, в якій на вирішення спору може вплинути оцінка рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування як законного або протиправного (наприклад, у спорі за віндикаційним позовом), не допускається відмова у позові з тих мотивів, що рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування не визнане судом недійсним, або що таке рішення не оскаржене, відповідна позовна вимога не пред`явлена. Під час розгляду такого спору слід виходити з принципу jura novit curia «суд знає закони». Тому суд незалежно від того, оскаржене відповідне рішення чи ні, має самостійно дати правову оцінку рішенню органу державної влади чи місцевого самоврядування та викласти її у мотивувальній частині судового рішення [постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 109), від 12.09.2023 у справі № 910/8413/21 (пункт 181)].

Отже, у такій категорії спорів позивач може, зокрема, обґрунтовувати свій позов протиправністю рішення органу місцевого самоврядування, відповідно до якого відповідачу було передано частину земельної ділянки, яка накладається на смугу відведення залізниці. Натомість суд має надати оцінку відповідному рішенню органу місцевого самоврядування в мотивувальній частині судового рішення.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що позивач з дотриманням правил статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння кінцевого набувача.

Для такого витребування не потрібно заявляти вимоги про визнання незаконними та недійсними рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, рішень, записів про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за незаконним володільцем, самої державної реєстрації цього права, договорів, інших правочинів щодо спірного майна, у тому числі документів (свідоцтв, державних актів тощо), що посвідчують відповідне право.

Такі вимоги є неналежними, зокрема неефективними, способами захисту права власника. Їхнє задоволення не відновить володіння позивачем його майном. Тому не допускається відмова у віндикаційному позові, наприклад, з тих мотивів, що рішення органу влади, певний документ, рішення, відомості чи запис про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно не визнані незаконними або що позивач їх не оскаржив.

З 01.01.2013 у зв`язку з набранням чинності Законом України від 07.07.2011 № 3613-VI «Про Державний земельний кадастр» державні акти на право власності не видаються, а право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України від 01.07.2004 № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» шляхом внесення відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Позовні вимоги про визнання недійсними рішень органу місцевого самоврядування та вимоги про скасування рішень, записів, державної реєстрації права власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та у Державному земельному кадастрі не є необхідними для ефективного відновлення права власності позивача.

Якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту є віндикаційний позов, оскільки його задоволення є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Усталеною є практика Великої Палати Верховного Суду, коли позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, а отже, належним способом захисту є віндикаційний позов, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідними для ефективного відновлення порушеного права [постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18), від 09.11.2021 у справі № 466/8649/16-ц (провадження № 14-93цс20), від 22 січня 2025 року у справі №446/478/19].

Підсумовуючи викладене вище, слід зазначити, що Велика Палата Верховного Суду неодноразово викладала висновки, відповідно до яких, якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від цієї особи (стягнення з неї) нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову щодо такого майна, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого володіння, є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за кінцевим набувачем, який є відповідачем [див., зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.112018 у справі № 488/5027/14-ц (пункти 98, 123), від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16 (пункти 115, 116), від 19.05.2020 у справі № 916/1608/18 (пункт 80), від 30.06.2020 у справі № 19/028-10/13(пункт 10.29), від 22.06.2021 у справі № 200/606/18 (пункти 63, 74), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц(пункт 146)].

У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Такі висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16 (пункти 85, 86), від 21.08.2019 у справі № 911/3681/17 (пункт 38), від 22.01.2020 у справі № 910/1809/18 (пункт 34), від 22.06.2021 у справі № 200/606/18 (пункт 74), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 148).

Отже, належним способом захисту права позивача, що позбавлений володіння земельною ділянкою, є віндикаційний позов.

Щодо частини земельної ділянки, яка може бути витребувана

АТ «Укрзалізниця» просила визнати недійсними рішення органу місцевого самоврядування, яким ОСОБА_1 передано у власність земельну ділянку площею 0,0450 га, та надалі змінено її цільове призначення на землі для будівництва та обслуговування будівель торгівлі.

З цього приводу судова колегія вважає за необхідне зазначити таке.

На обґрунтування своїх вимог Залізниця вказувала, що площа накладення земельної ділянки відповідача ОСОБА_1 на смугу відведення залізниці складає 397,7 м.кв. (0,0397 га).

Тобто площа земельної ділянки, яка накладається на смугу відведення залізниці, менша загальної площі земельної ділянки, наданої у власність ОСОБА_1 .

У цій справі позивач заявив вимоги про визнання недійсними рішень органу місцевого самоврядування, яким ОСОБА_1 відведено, передано у власність та змінено цільове призначення земельної ділянки площею 0,0450 га, тобто намагається скасувати правовий титул (визнати недійсними відповідні рішення щодо всієї земельної ділянки, а не тільки тієї її частини, що накладається на смугу відведення залізниці).

Судова колегія зазначає, що витребування як належний спосіб захисту не може бути застосовано щодо всієї земельної ділянки площею 0,0450 га, така вимога може розглядатися лише щодо тієї частини земельної ділянки, що накладається на смугу відведення залізниці.

Аналогічні висновки зазначено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 січня 2025 року у справі №446/478/19 (пункти 118-120).

При цьому АТ «Укрзалізниця» має довести, яка саме земельна ділянка, в яких межах накладається на смугу відведення залізниці. Захистити право без ідентифікації земельної ділянки неможливо (див. близькі за змістом висновки у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 21.03.2018 у справі № 441/123/16).

Отже, для вирішення подібних спорів земельна ділянка (підстави для витребування якої наявні тобто така земельна ділянка накладається на смугу відведення залізниці) має бути ідентифікована, зокрема, шляхом визначення координат поворотних точок меж і даних про прив`язку поворотних точок меж до пунктів державної геодезичної мережі (стаття 15 Закону України «Про Державний земельний кадастр»).

Виконання дослідження з визначення координат поворотних точок меж і даних про прив`язку поворотних точок меж до пунктів державної геодезичної мережі потребує спеціальних знань у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо. Тому результати таких досліджень можуть міститись, зокрема, у висновку експерта. Висновок експерта може бути підготовлений на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи (статті 102-113 ЦПК України).

За змістом частини першої статті 79 ЗК України земельна ділянка це частина земної поверхні, яка ідентифікується насамперед її просторовим розташуванням, що описується через її межі. Частина земельної ділянки, яка накладається на смугу відведення залізниці та межі якої відомі, може бути витребувана від особи, яка незаконно заволоділа такою земельною ділянкою.

Велика Палата Верховного Суду звертала увагу (п. 125 у постанові від 22.01.2025 у справі №446/478/19), що не може бути належним (правомірним) спосіб захисту, який спричиняє втручання у право на майно, щодо якого немає спору. Іншими словами, визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування та повернення сторін у попередній стан призведе до того, що відповідач буде позбавлений права власності не тільки на ту частину земельної ділянки, яка накладається на земельну ділянку АТ «Укрзалізниця», а й на ту частину земельної ділянки, яка не є спірною і правомірність надання у власність якої не ставиться під сумнів. Таке втручання не може визнаватися законним.

Крім того, варто зазначити, що віндикаційний позов дозволяє в більшій мірі вирішити питання втручання у право особи на мирне володіння майном, забезпечує дотримання пропорційності та балансу інтересів, дослідження добросовісності набувача майна, що є важливим для розгляду подібних спорів.

Судове рішення про витребування частини земельної ділянки, що накладається, є підставою для внесення інформації щодо прав на земельні ділянки до Державного земельного кадастру та Державного реєстру речових прав на нерухоме майно в порядку, визначеному законодавством.

Тому в контексті обставин цієї справи та заявлених позовних вимог належним (правомірним) способом захисту може бути позов речово-правового характеру, зокрема віндикаційний позов про витребування тієї частини земельної ділянки, що належить на праві постійного користування АТ «Укрзалізниця» та накладається на земельну ділянку, що знаходиться у власності ОСОБА_1 .

У такій категорії справ, досліджуючи, чи добросовісно діє особа набувач майна, суду слід з`ясувати, чи могла така особа знати або обґрунтовано припускати, зокрема, що земельна ділянка, яку вона набуває, накладається на смугу відведення залізниці, чи дотримані інші критерії добросовісного набуття майна.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 січня 2025 року у справі №446/478/19 вказала на те, що у спорах з подібними обставинами належним способом захисту є віндикаційний позов про витребування частини земельної ділянки, що накладається (п. 144 -145).

З огляду на встановлені у даній справі обставини, належним способом захисту порушеного права позивача є віндикаційний позов, а саме позов про витребування частини земельної ділянки, що накладається. Такої позовної вимоги АТ «Укрзалізниця» не заявляло.

Водночас неналежність та неефективність заявленого позивачем способу захисту є самостійною підставою для відмови у позові [див., зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду від 01.03.2023 у справі № 522/22473/15-ц (пункт 127), від 04.07.2023 у справі № 373/626/17 (пункт 67), від 10.04.2024 у справі № 496/1059/18 (пункт 8.17), від 05.06.2024 у справі № 914/2848/22 (пункт 116)].

Як наслідок, у позові АТ «Укрзалізниця» про визнання недійсним рішень сільської ради та скасування державної реєстрації у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та у Державному земельному кадастрі потрібно відмовити з огляду на неналежність обраного способу захисту

Щодо позовної вимоги про зобов`язання усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою, шляхом демонтажу бруківки і об`єкта будівництва

Беручи до уваги висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 22.01.2025 у справі №446/478/19, в якій вказано, що у спорах з подібними обставинами належним способом захисту є віндикаційний позов про витребування частини земельної ділянки, що накладається, зважаючи на заявлені позовні вимоги АТ «Українська залізниця» у даній справі, серед яких відсутня вимога про витребування спірної частини земельної ділянки, що накладається, а вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем, реєстрацію в Державному земельному кадастрі не є ефективними для відновлення порушеного права, враховуючи, що призначення судової експертизи, про що просила представник Залізниці, призведе до подальшого затягування розгляду справи (позов було подано у серпні 2019 року), судова колегія ухвалою від 01.05.2024 відмовила у задоволенні клопотання про призначення судової інженерно-технічної земельно-технічної експертизи з питаннями чи існує накладення між спірними земельними ділянками.

Згідно з пунктом 6.1 розділу II Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 08.10.98 N 53/5, основними завданнями земельно-технічної експертизи є, зокрема, визначення відповідності фактичного землекористування в частині порушення меж та накладання земельних ділянок відповідно до правовстановлювальних документів та документації із землеустрою на ці земельні ділянки.

За відсутності заявленої позовної вимоги про витребування частини земельної ділянки, що накладається у даній справі немає необхідності у проведенні земельно-технічної експертизи із питанням чи є накладання земельних ділянок відповідно до правовстановлювальних документів та документації із землеустрою на ці земельні ділянки.

АТ «Укрзалізниця» не довела належними й допустимими доказами знаходження спірного об`єкта будівництва та бруківки на смузі відведення залізниці, не довела, яка частина земної поверхні з її просторовим розташуванням зайнята об`єктом будівництва і бруківкою, не довела невідповідності фактичного землекористування і порушення відповідачем меж земельних ділянок. Залізниця не довела наявність свого порушеного права з урахуванням тієї обставини, що стосовно спірної земельної ділянки площею 397,7 кв. м., Залізницею не заявлено вимог про витребування і таку не витребувано на користь Залізниці, а отже вимоги про зобов`язання усунути перешкоди Залізниці у користуванні земельною ділянкою, шляхом демонтажу бруківки і об`єкта будівництва є передчасними та задоволенню не підлягають.

При цьому згідно висновку експертів за результатами проведення комплексної судової земельно-технічної експертизи та експертизи з питань землеустрою № 07/10.20/2021 від 29 вересня 2021 року, фактичне користування земельною ділянкою з кадастровим номером :03:003:0030, площею 0,045 га, що розташована по АДРЕСА_1 , не виходить за межі дозволеного використання, яке передбачено поземельною книгою на земельну ділянку з кадастровим номером :03:003:0030, відкритою 05 травня 2017 року державним кадастровим реєстратором відділу у Тячівському районі головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області. Копія документації із землеустрою «Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність гр. ОСОБА_1 , жителя АДРЕСА_2 , для ведення особистого селянського господарства, земельна ділянка розташована на території Бедевлянської сільської ради АДРЕСА_1 в межах населеного пункту», розроблена ТОВ «Моя Земля» у 2015 році, в цілому відповідає вимогам земельного законодавства, чинного на дату її затвердження 14 липня 2017 року (т.5 а.с. 1-17).

Такий висновок додано до справи відповідачем на обґрунтування своїх заперечень проти позовних вимог Залізниці, виготовлений експертами ТОВ «Незалежна судова експертиза і оцінка» на замовлення ОСОБА_1 , стосується предмету спору зокрема, позовної вимоги про зобов`язання усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою, шляхом демонтажу бруківки і об`єкта будівництва. Судова колегія зазначає, що дослідження у висновку експертів № 07/10.20/2021 від 29 вересня 2021 року проведене з метою визначення відповідності фактичного землекористування в частині порушення меж земельних ділянок, що узгоджується з п. 6.1 розділу II Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 08.10.98 N 53/5.

Згідно з договором про проведення експертного дослідження № 07/10.20/2021 від 01.09.2021 погоджена вартість експертних послуг становить 30 000,00 грн (а.с. 75-77 т. 5), при цьому ОСОБА_1 було сплачено 30 000, грн на користь ТОВ «Незалежна судова експертиза і оцінка», що стверджується копіями квитанцій від 17.08.2021 та 01.10.2021 (а.с. 107 т. 5).

Враховуючи викладене, посилання скаржника на те, що висновок експертів № 07/10.20/2021 від 29 вересня 2021 року не стосується предмету спору є необґрунтованими, а доводи, що цей висновок не спростовує незаконності оспорюваних рішень є безпідставними. Апелянт не навів доводів на спростування висновків суду першої інстанції про стягнення на користь ОСОБА_1 30 000, грн витрат, понесених у зв`язку з проведенням такої експертизи.

Судова колегія вважає необхідним зазначити, що саме віндикаційний позов дозволяє в більшій мірі вирішити питання втручання у право особи на мирне володіння майном, забезпечує дотримання пропорційності та балансу інтересів, дослідження добросовісності набувача майна, що є важливим для розгляду подібних спорів.

У пункті 71 рішення від 20.10.2011 у справі «Rysovskyy v. Ukraine» ЄСПЛ зазначив, що принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити допущену в минулому «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися у нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Ризик будь-якої помилки державного органу має покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються. У контексті скасування помилково наданого права на майно принцип «належного урядування» може не лише покладати на державні органи обов`язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку, а й потребувати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові.

У п. 137 постанови від 22.01.2025 у справі №446/478/19 Велика Палата Верховного Суду вказала, що зазначені вище гарантії стосуються випадків, коли, діючи добросовісно, особа набула майнове право, зокрема право власності, від держави чи територіальної громади, які діяли під впливом помилки. Тоді як недобросовісна поведінка набувача майна у приватну власність чи як його, так і відчужувача відповідного майна, не є набуттям права приватної власності під впливом помилки органу влади та не зумовлює таке набуття. Більше того, повернення власникові майна від недобросовісної особи не може становити для останньої індивідуальний і надмірний тягар (див. пункти 257, 258 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.09.2023 у справі № 910/8413/21).

У такій категорії справ, досліджуючи, чи добросовісно діє особа - набувач майна, суду слід з`ясувати, чи могла така особа знати або обґрунтовано припускати, зокрема, що земельна ділянка, яку вона набуває, накладається на смугу відведення залізниці, чи дотримані інші критерії добросовісного набуття майна.

Висновки за результатом розгляду апеляційної скарги

Враховуючи висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 22.01.2025 у справі №446/478/19, в якій вказано, що у спорах з подібними обставинами належним способом захисту є віндикаційний позов про витребування частини земельної ділянки, що накладається, зважаючи на заявлені позовні вимоги АТ «Українська залізниця» у даній справі, серед яких відсутня вимога про витребування спірної частини земельної ділянки, що накладається, а вимоги позивача про скасування рішень, державної реєстрації права власності на це майно за незаконним володільцем, реєстрації земельної ділянки в Державному земельному кадастрі не є ефективними для відновлення порушеного права, а вимога про зобов`язання усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою, шляхом демонтажу бруківки і об`єкта будівництва є необґрунтованою, судова колегія, відповідно до п.п. 3, 4 ч. 1, ч. 4 ст. 376 ЦПК України, дійшла висновку про необхідність зміни мотивувальної частини рішення в редакції цієї постанови.

Судові витрати в суді апеляційної інстанції

Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки судове рішення про відмову в задоволенні позову залишено без змін, судовий збір, сплачений за подання апеляційної скарги, покладається на скаржника.

Керуючись п. 2 ч. 1 ст. 374, п.п. 3, 4 ч. 1, ч. 4 ст. 376, ст.381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ухвалив:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» задовольнити частково.

Рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 16 лютого 2022 року змінити, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови.

Резолютивну частину рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 16 лютого 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення. Касаційну скаргу на постанову апеляційного суду може бути подано безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 12 травня 2025 року.

Головуюча:

Судді