Справа № 305/2388/24
П О С Т А Н О В А

Іменем України

01 травня 2025 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

головуючої судді Кожух О.А.,

суддів Джуги С.Д., Собослоя Г.Г.,

за участі секретаря Гусонька З.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Закарпатської обласної прокуратури на рішення Рахівського районного суду Закарпатської області від 09 грудня 2024 року (головуючий суддя Ємчук В.Е., повний текст рішення складено 13.12.2024), у справі №305/2388/24 за позовом Тячівської окружної прокуратури Закарпатської області в інтересах держави в особі Закарпатської обласної державної адміністрації (Закарпатської обласної військової адміністрації) до Рахівської районної державної адміністрації Закарпатської області (Рахівська районна військова адміністрація), ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача, Державне спеціалізоване господарське підприємство "Ліси України" про визнання недійсним розпорядження, скасування свідоцтва про право власності та державних реєстрацій, повернення земельної ділянки у державну власність,

в с т а н о в и в :

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2024 року керівник Тячівської окружної прокуратури Закарпатської області в інтересах держави в особі Закарпатської обласної державної адміністрації (Закарпатської обласної військової адміністрації) звернувся до суду з даним позовом до Рахівської районної державної адміністрації Закарпатської області (Рахівська районна військова адміністрація), ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України», в якому просив:

1) визнати недійсним розпорядження голови Рахівської районної державної адміністрації №320 від 15.08.2012 «Про затвердження технічних документацій із землеустрою та передачу земельних ділянок у власність, за межами населених пунктів», на підставі якого ОСОБА_1 передано у приватну власність земельну ділянку з кадастровим номером :03:002:0082 площею 0,8432 га;

2) визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право власності № НОМЕР_1 від 15.11.2013, видане ОСОБА_1 Реєстраційною службою Рахівського районного управління юстиції Закарпатської області;

3) скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права приватної власності ОСОБА_1 на земельну ділянку з кадастровим номером :03:002:0082 площею 0,8432 га, припинивши право власності ОСОБА_1 на вказану земельну ділянку;

4) скасувати в Державному земельному кадастрі державну реєстрацію земельної ділянки з кадастровим номером :03:002:0082 площею 0,8432 га для ведення особистого селянського господарства;

5) зобов`язати ОСОБА_1 повернути у власність держави в особі Закарпатської обласної державної адміністрації земельну ділянку з кадастровим номером :03:002:0082 площею 0,8432 га.

Зазначав, що Тячівською окружною прокуратурою встановлено підстави для представництва інтересів держави в особі Закарпатської обласної державної адміністрації у зв`язку з порушенням Рахівською районною державною адміністрацією вимог земельного законодавства при розпорядженні спірною земельною ділянкою.

Так, розпорядженням голови Рахівської районної державної адміністрації № 320 від 15.08.2012 ОСОБА_1 передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,8432 га для ведення особистого селянського господарства в урочищі Щурева Буковина за межами населеного пункту на території Ясінянської селищної ради.

На підставі цього розпорядження голови Рахівської РДА №320 від 15.08.2012 та технічної документації із землеустрою щодо складання документів, які посвідчують право на земельну ділянку, розробленої ПП «Геопростір», Управлінням Держземагентства у Рахівському районі 23.10.2013 здійснено державну реєстрацію земельної ділянки з кадастровим номером :03:002:0082 площею 0,8432 га для ведення особистого селянського господарства в Державному земельному кадастрі, що стверджується витягом із Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 23.10.2013 № HB-013.

Також на підставі розпорядження голови Рахівської РДА № 320 від 15.08.2012 та витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 23.10.2013№ HB-013, 15.11.2013 було здійснено державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на земельну ділянку з кадастровим номером :03:002:0082, площею 0,8432 га у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується інформаційною довідкою від 12.06.2024 № 382657534.

У зв`язку з цим державним реєстратором Реєстраційної служби Рахівського районного управління юстиції Закарпатської області Карапчуку В.В. було видано свідоцтво про право власності від 15.11.2013 №12866816.

Прокурор вказував, що розпорядження голови Рахівської РДА № 320 від 15.08.2012 є незаконним та підлягає визнанню недійсним, таке прийнято з порушенням вимог земельного та лісового законодавства, зокрема, з порушенням ст.ст. 84, 122, 149 3К України, ним змінено цільове призначення спірної земельної ділянки із земель лісогосподарського призначення на землі сільськогосподарського призначення, що призвело до порушення ст. 20 ЗК України та ст. 57 ЛК України.

Зазначав, що передана у власність ОСОБА_1 земельна ділянка з кадастровим номером :03:002:0082 частково накладається на земельну ділянку лісогосподарського призначення, котра перебуває у постійному користуванні Державного підприємства «Ясінянське лісомисливське господарство» (далі: ДП «Ясінянське ЛМГ») та знаходиться в межах 20 кварталу Свидовецького лісництва вказаного підприємства.

Наведене вбачається з фрагменту із Публічної кадастрової карти України з нанесеними межами кварталу 20 Свидовецького лісництва ДП «Ясінянське ЛМГ», відповідно до матеріалів базового лісовпорядкування 2010 року, виготовленого Українським державним проектним лісовпорядним виробничим об`єднанням «Укрдержліспроект».

Посилався на правові висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 13.11.2019 у справі №361/6826/16 та від 06.07.2022 у справі №372/1688/17, згідно з якими відомості щодо розташування земель лісового фонду, надані ВО «Укрдержліспроект», як єдиним на території України суб`єкт., що виконує лісовпорядні роботи, є належними, оскільки таке виробниче об`єднання володіє інформацією про лісовпорядкування.

Належність спірної земельної ділянки лісогосподарського призначення підтверджується інформацією з філії «Ясінянське лісомисливське господарство» ДСГП «Ліси України» за №932/21.36-2024 від 14.06.2024, відповідно до якої земельна ділянка з кадастровим номером :03:002:0082 знаходиться частково в лісовому фонді Свидовецького лісництва, квартал 20 виділи 4, 6, 9, дозвіл на її вилучення з постійного користування ДП не надавався.

Земельну ділянку передано ОСОБА_1 у приватну власність за рахунок частини земель лісогосподарського призначення, що перебувають у постійному користуванні ДП «Ясінянське ЛМГ». Право користування ДП «Ясінянське ЛМГ» на момент передачі її в приватну власність ОСОБА_1 посвідчувалось планово-картографічними матеріалами лісовпорядкування лісогосподарського підприємства.

Згідно з планово-картографічними матеріалами лісовпорядкування ДП «Ясінянське ЛМГ» від 2010 року, земельна ділянка частково знаходиться у 20 кварталі Свидовецького лісництва. Планово-картографічні матеріали лісовпорядкування складаються на підставі натурних лісовпорядних робіт та камерного дешифрування, аерознімків, містять детальну характеристику лісу. При вирішенні питання щодо перебування земельних лісових ділянок в користуванні державного лісогосподарського підприємства необхідно враховувати положення п. 5 розділу VIII «Прикінцеві положення» Лісового кодексу України.

Посилався на те, що постановою Кабінету Міністрів України №1003 від 07.09.2022 «Деякі питання реформування управління лісової галузі», утворено державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України» та приєднано до нього спеціалізовані державні лісогосподарські підприємства, які належать до сфери управління Державного агентства лісових ресурсів. Пунктом 5 вказаної постанови визначено, що державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України» є правонаступником майна, прав та обов`язків спеціалізованих державних лісогосподарських підприємств, які належать до сфери управління Державного агентства лісових ресурсів, що реорганізуються; права постійного користування земельними ділянками лісогосподарського призначення, затверджених матеріалів лісовпорядкування, затверджених розрахункових лісосік, затверджених поділів лісів на категорії, виділених особливо захисних лісових ділянок спеціалізованих державних лісогосподарських підприємств, які належать до сфери управління Державного агентства лісових ресурсів, що реорганізуються. Згідно з пунктом 8 наказу Державного агентства лісових ресурсів України № 881 від 28.10.2022 «Про припинення державного підприємства Ясінянське лісомисливське господарство» Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України» є правонаступником прав та обов`язків Державного підприємства «Ясінянське лісомисливське господарство». Наказом Державного агентства лісових ресурсів України № 145 від 17.01.2023 «Про затвердження передавального акту державного підприємства «Ясінянське лісомисливське господарство» затверджено відповідний передавальний акт від 16.01.2023.

Крім того зазначав, що на час прийняття головою Рахівської РДА розпорядження № 320 від 15.08.2012, повноваження на її передачу у власність належали Кабінету Міністрів України. Водночас відповідно до ч. 5 ст. 122 Земельного кодексу України (в редакції, чинній на момент пред?явлення позову) обласні державні адміністрації на їхній території передають земельні ділянки із земель державної власності, крім випадків, визначених частинами третьою, четвертою і восьмою цієї статті, у власність або у користування у межах міст обласного значення та за межами населених пунктів, а також земельні ділянки, що не входять до складу певного району, або у випадках, коли районна державна адміністрація не утворена, для всіх потреб. Отже, на час пред`явлення позову, повноваження на володіння, користування та розпорядження земельними ділянками лісогосподарського призначення належать до компетенції обласних державних адміністрацій.

Перебування спірної земельної ділянки у власності ОСОБА_1 створює перешкоди Закарпатській обласній державній адміністрації у володінні, користуванні та розпорядженні вказаною земельною ділянкою лісогосподарського призначення, у зв`язку з чим, порушені права та законні інтереси держави у даних правовідносинах підлягають захисту, зокрема, шляхом зобов`язання ОСОБА_1 повернути земельну ділянку з кадастровим номером :03:002:0082 площею 0,8432 га у власність держави в особі Закарпатської обласної державної адміністрації.

Вказував, що з метою ефективного захисту порушеного права у даних правовідносинах, свідоцтво про право власності 312866816 від 15.11.2013, яке підтверджує право власності ОСОБА_1 на земельну ділянку з кадастровим номером :03:002:0082 підлягає визнанню недійсним та скасуванню, також підлягає скасуванню в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державна реєстрація права власності ОСОБА_1 на спірну земельну ділянку, з одночасним припиненням права власності такого на вказану земельну ділянку; подальша наявність відомостей щодо земельної ділянки з кадастровим номером :03:002:0082 у Державному земельному кадастрі із вказаним незаконним цільовим призначенням порушуватиме принципи об?єктивності, достовірності, повноти відомостей та унеможливить відновлення порушеного права держави, у власності якої повинна перебувати спірна земельна ділянка.

Зазначав, що захист інтересів держави, як власника спірної земельної ділянки, що вибула із її володіння, у спірних правовідносинах здійснюється шляхом подання у цій справі негаторного позову на підставі ст. 391 ЦК України та ст. 152 Земельного кодексу України про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою лісогосподарського призначення, шляхом визнання недійсним розпорядження, скасування свідоцтва про право власності і державних реєстрацій та повернення її власнику - державі в особі Закарпатської обласної державної адміністрації.

З моменту вибуття спірної земельної ділянки із державної власності до часу пред`явлення цього позову, Закарпатською обласною державною адміністрацією як уповноваженим державою органом здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах не вжито заходів для повернення земельної ділянки у власність держави. Через таку бездіяльність компетентного органу позов заявляється прокуратурою в інтересах держави в особі Закарпатської обласної державної адміністрації.

Посилаючись на дані обставини, прокурор просив задовольнити позовні вимоги, а також стягнути з відповідачів судові витрати.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Рахівського районного суду Закарпатської області від 09.12.2024 у задоволенні позову Тячівської окружної прокуратури Закарпатської області в інтересах держави в особі Закарпатської обласної державної адміністрації (Закарпатської обласної військової адміністрації) відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що Тячівською окружною прокуратурою не надано належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, на які прокурор посилався як на підставу своїх позовних вимог. Прокурор не довів, що спірна земельна ділянка є державною власністю, перебуває у постійному користуванні ДП «Ліси України» та належить до земель лісогосподарського призначення; прокурор не додав до справи Державний акт на право постійного користування ДП «Ясінянське ЛМГ»; у матеріалах справи відсутня технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) державної власності, що перебувають у постійному користуванні ДП «Ясінянське ЛМГ»; прокурор не довів факту накладення земельної ділянки відповідача на земельну ділянку, що передана у користування ДП «Ліси України» та не підтвердив площу такого накладення; не надав висновку експерта на підтвердження площі, конфігурації такого накладення.

Короткий зміст вимог та доводи апеляційної скарги

Не погоджуючись із цим рішенням суду першої інстанції, Закарпатська обласна прокуратура подала на нього апеляційну скаргу. Посилаючись на незаконність та необґрунтованість судового рішення, порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким позовні вимоги Тячівської окружної прокуратури задовольнити.

Вказує, що місцевим судом не враховано, що при вирішенні питання щодо перебування земельних лісових ділянок в користуванні державного лісогосподарського підприємства необхідно враховувати положення п. 5 розділу VIII «Прикінцеві положення» Лісового кодексу України, згідно з якими до одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування.

Окружною прокуратурою було додано до справи докази планово-картографічні матеріали лісовпорядкування ДП «Ясінянське ЛМГ» від 2010 року, що розроблені ВО «Укрдержліспроект», якими підтверджено, що спірна земельна ділянка знаходиться частково у кварталі 20 Свидовецького лісництва, належить до земель лісогосподарського призначення державної власності та перебувала у постійному користуванні ДСГП «Ліси України» (правонаступника ДП «Ясінянське ЛМГ»).

Посилається на правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 13.11.2019 у справі №361/6826/16, згідно з яким належним доказом розташування земель лісового фонду є дані, надані ВО «Укрдержліспроект», як єдиним на території України суб`єктом, що виконує лісовпорядні роботи.

Зазначає, що до справи не було додано державний акт на право постійного користування землею та технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості), тому що такі не виготовлялися державним підприємством.

Судом першої інстанції не враховано фрагмент із публічної кадастрової карти України з нанесеними межами кварталу № 20 Свидовецького лісництва ДП «Ясінянський лісгосп», відповідно до матеріалів лісовпорядкування 2010 року, виготовленого Українським державним проектним лісовпорядним виробничим об`єднанням «Укрдержліспроект», на якому відображено часткове накладення (перетин) земельної ділянки з кадастровим номером :03:002:0082 на землі лісогосподарського призначення.

Вважає, що наявність часткового накладення спірної земельної ділянки на землі лісового фонду також підтверджується листом Філії «Ясінянське лісомисливське господарство» ДСГП «Ліси України» № 932/21.36-2024 від 14.06.2024.

Прийнявши спірне розпорядження, Рахівська РДА вийшла за межі своєї компетенції, перебрала повноваження КМУ, незаконно змінила цільове призначення спірної земельної ділянки, передала земельну ділянку ОСОБА_1 за рахунок частини земель лісового фонду, які перебували у користуванні ДП «Ясінянське ЛМГ» (наразі ДСГП «Ліси України»), за відсутності згоди користувача на її вилучення .

Вважає перелік доданих до позовної заяви доказів достатнім для підтвердження часткового накладення земельної ділянки з кадастровим номером :03:002:0082 на землі лісогосподарського призначення, що перебувають у постійному користуванні ДСГП «Ліси України».

У зв`язку з цим, безпідставним є посилання суду першої інстанції на те, що до справи не надано висновку експерта, оскільки такий не має заздалегідь встановленої сили та оцінюється у сукупності з іншими доказами.

Посилаючись на постанови Верховного Суду від 23.06.2021 у справі № 676/62/17, від 19.01.2022 у справі № 363/2877/18, від 16.02.2022 у справі № 363/669/17, від 18.01.2023 у справі № 369/10847/19, зазначає, що зайняття земельних ділянок лісового фонду шляхом часткового накладення треба розглядати як таке, що не є пов`язаним із позбавленням власника його володіння цими ділянками. Вказує, що позивачем у даній справі обрано належний спосіб захисту, шляхом пред`явлення негаторного позову, про усунення перешкод у користуванні належним йому майном, який може бути пред`явлений протягом усього часу тривання порушення прав законного володільця.

Позиція інших учасників справи

У відзиві на апеляційну скаргу прокуратури ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Гафіяк В.Д., просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення місцевого суду залишити без змін.

Зокрема зазначає, що спірна земельна ділянка, яку передано у власність ОСОБА_1 , перебувала раніше у користуванні ОСОБА_2 (дідуся дружини відповідача ОСОБА_3 ) на підставі договору на право тимчасового користування землею №527 від 03.06.1994, згідно з яким орендодавцем земельної ділянки була Ясінянська селищна рада, а не ДП «Ясінянське ЛМГ».

Вказує, що з відкритих даних Публічної кадастрової карти вбачається, що земельна ділянка ОСОБА_1 не межує із землями лісового фонду, а накладення таких земель є надуманим. У матеріалах справи відсутні докази на підтвердження, що право позивача порушене, оскільки для таких висновків мають бути надані належні та допустимі докази, які б беззаперечно вказували, яка саме земельна ділянка перебувала у власності позивача, де проходить її межа, чи порушена межа земельної ділянки відповідачем. Посилається на те, що подібні висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.03.2019 у справі № 514/1571/14-ц.

Вказує, що доказ, на який посилався прокурор фрагмент із Публічної кадастрової карти України» - є неналежним, оскільки на такому не відображено конкретне місце розташування земельної ділянки, не зазначено розмір, площу, конфігурацію часткового накладення між земельними ділянками, про яке вказував прокурор.

Інформаційний лист «Ясінянського ЛМГ» від 14.06.2024 також є неналежним доказом, оскільки такий не підтверджує точне місце розташування земельної ділянки та розмір площі накладення земельної ділянки відповідача на земельну ділянку Свидовецького лісництва ДП «Ясінянський лісгосп».

Прокурором не зазначено, яка площа, конфігурація земельної ділянки, яка на праві постійного користування належить ДП «Ясінянське ЛМГ», не надано висновку земельно-технічної експертизи щодо часткового накладення між земельними ділянками. Відтак прокурором не підтверджено розмір та не доведено фактичну площу земельної ділянки, яка накладається на земельну ділянку ДП «Ліси України».

Звертає увагу суду на важливість принципу «належного урядування», викладеного зокрема у постановах від 14.08.2018 у справі №727/10341/16-а, від 18.10.2018 у справі №823/1004/18. Вказує, що відповідач набув право власності на землю з дотриманням всіх передбачених державою процедур, відкрито і прозоро вніс інформацію про земельну ділянку до загальнодоступного кадастрового реєстру.

Межі розгляду справи та явка учасників справи

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч. 2 ст. 367 ЦПК України).

Представник Закарпатської обласної прокуратури в судовому засіданні апеляційного суду апеляційну скаргу підтримала та просила задовольнити. Вважає, що позивачем було надано достатньо доказів на підтвердження позовних вимог, та підстав для проведення судової земельно-технічної експертизи у справі не має.

Інші учасники справи та їх представники в судове засідання не з?явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Колегія суддів, відповідно до ч. 2 ст 372 ЦПК України, розглянула справу за відсутності осіб, які не з?явились в судове засідання.

Заслухавши суддю-доповідача, позицію Закарпатської обласної прокуратури, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновків про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з наступних підстав.

Фактичні обставини справи та застосовані норми права

Судом першої інстанції встановлено, що спірна земельна ділянка згідно договору на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди) № 527 від 03.06.1994 перебувала у законному користуванні гр. ОСОБА_2 , дідуся дружини відповідача ОСОБА_4 (а.с. 90, 91 т. 1). Вказану обставину підтвердили у судовому засіданні свідки: ОСОБА_3 та ОСОБА_5 .

Так, на підставі договору на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди) №527 від 03.06.1994 Ясінянською радою народних депутатів Рахівського району Закарпатської області було передано ОСОБА_2 у довгострокове користування строком на 25 років земельну ділянку загальною площею 0,93 гектарів, з цільовим призначенням, у тому числі: 0,03 га ріллі, 0,83 га сіножатей та 0,04 га під житловий будинок (а.с.90, зворот т. 1).

Згідно з довідкою Ясінянської селищної ради №17 від 22.02.2012 відповідач ОСОБА_1 користувався земельною ділянкою площею 0,8432 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, яка розташована в урочищі ОСОБА_6 , за межами населеного пункту на території Ясінянської селищної ради, Рахівського району Закарпатської області з 1994 року (а.с. 89 т. 1).

Розпорядженням голови Рахівської районної державної адміністрації Закарпатської області від 28.09.2007 № 581 ОСОБА_1 надано дозвіл на розробку технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчує право власності на земельну ділянку за межами населених пунктів (а.с.94 т.1).

Розпорядженням голови Рахівської районної державної адміністрації Закарпатської області від 15.08.2012 № 320 «Про затвердження технічних документацій із землеустрою та передачу земельних ділянок у власність за межами населених пунктів», затверджено технічну документацію із землеустрою та передано, зокрема, ОСОБА_1 у приватну власність земельну ділянку площею 0,8432 га, в урочищі ОСОБА_6 , за межами населеного пункту на території Ясінянської селищної ради, для ведення особистого селянського господарства (а.с. 22 т. 1).

На підставі технічної документації із землеустрою щодо складання документів, які посвідчують право на земельну ділянку, розробленої ПП «Геопростір», Управлінням Держземагентства у Рахівському районі 23.10.2013 здійснено державну реєстрацію земельної ділянки з кадастровим номером :03:002:0082 площею 0,8432 га для ведення особистого селянського господарства в Державному земельному кадастрі, що стверджується витягом із Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 23.10.2013 № HB-013 (а.с. 25-29 т. 1).

Згідно з даними кадастрового плану земельної ділянки з кадастровим номером :03:002:0082, суміжними землекористувачами земельної ділянки, яка належить відповідачу ОСОБА_1 на праві приватної власності, є: від А до Б землі ОСОБА_7 ; від Б до В землі Ясінянської селищної ради; від В до Г землі Ясінянської селищної ради: від Г до Г землі ОСОБА_8 (а.с.27-29 т. 1).

На підставі розпорядження голови Рахівської РДА № 320 від 15.08.2012 та витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 23.10.2013 № HB-013, за ОСОБА_1 15.11.2013 було зареєстровано право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :03:002:0082, площею 0,8432 га, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується інформаційною довідкою від 12.06.2024 № 382657534 (а.с. 30-31 т. 1).

Реєстраційною службою Рахівського районного управління юстиції Закарпатської області Карапчуку В.В. було видано свідоцтво про право власності від 15.11.2013 № 12866816 (а.с. 24 т. 1).

Відповідно до інформації, наданої Українським державним проектним лісовпорядним виробничим об`єднанням ВО «Укрдержліспроект» Державного агентства лісових ресурсів України у листі від 21.12.2020 № 449, цим виробничим об`єднанням надано на запит слідчого управління ГУНП в Закарпатській області фрагмент з публічної кадастрової карти України з нанесеними межами кварталів і межами таксаційних виділів Лопушанського лісництва квартал 16, Свидовецького лісництва квартали 3, 20, Лазещинського лісництва квартал 6 ДП «Ясінянський лісгосп» відповідно до матеріалів лісовпорядкування 2010 року та зокрема межами земельної ділянки з кадастровим номером :03:002:0082 (а.с.32 т.1).

Одночасно у листі від 21.12.2020 № 449 виробничим об`єднанням зазначено, що, зокрема, на земельну ділянку з кадастровим номером :03:002:0082 обмінний файл відсутній (а.с.32 т.1).

Зі змісту доданого до позовної заяви листа Філії «Ясінянське лісомисливське господарство» ДП «Ліси України» від 14.06.2024 слідує, що вказана філія повідомила Тячівську окружну прокуратуру у відповідь на її лист від 12.06.2024, що земельна ділянка з кадастровим номером :03:002:0082, яка знаходиться частково в лісфонді Свидовецького лісництва, квартал 20 виділа 4,6,9, дозвіл на вилучення з постійного користування ДП не надавався (а.с.44 т.1).

З наявного у справі листа Філії «Ясінянське лісомисливське господарство» ДП «Ліси України» від 20.09.2024 № 1403/21.36-2024, філією було повідомлено Тячівську окружну прокуратуру, що земельна ділянка з кадастровим номером :03:002:0082 частково накладається на землі лісового фонду ДП «Ясінянське ЛМГ» та які передані в постійне користування згідно розпорядження голови Рахівської РДА № 444 від 12.12.2003. Додатками до такого листа є копія розпорядження голови Рахівської РДА № 444 від 12.12.2003 з переліком земельних ділянок (а.с. 122, 123-125 т. 1).

Щодо відсутності доказів на підтвердження порушеного права позивача

У позовній заяві керівник Тячівської окружної прокуратури на обґрунтування позовних вимог, зокрема, посилався на те, що за відсутності згоди ДП «Ясінянське ЛМГ» (правонаступником якого є ДСГП «Ліси України») на вилучення з його користування частини спірної земельної ділянки, право приватної власності на неї не могло виникнути у відповідача.

За відсутності цієї згоди власник та користувач цієї земельної ділянки не змінились, а відтак держава в особі Закарпатської ОДА має право вимагати усунення порушення її прав, які не пов`язані з позбавленням права володіння.

Вказував, що належним способом захисту порушеного права є пред`явлення негаторного позову в порядку, визначеному статтею 391 ЦК України та статті 152 ЗК України.

Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За змістом частин першої та третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Особа, якій належить порушене право, може скористатися не будь-яким на свій розсуд, а певним способом захисту такого свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини, або договором. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 зазначено, що позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові (постанова Верховного Суду від 15 серпня 2019 року у справі № 1340/4630/18).

Щодо частини земельної ділянки, яка накладається

На обґрунтування своїх вимог позивач вказував, що земельна ділянка відповідача ОСОБА_1 частково накладається на земельну ділянку лісогосподарського призначення, котра перебуває у постійному користуванні Державного підприємства «Ясінянське лісомисливське господарство» (правонаступником якого є ДП «Ліси України»).

При цьому позивач не зазначив та не довів належними, допустимими, достатніми доказами площу, параметри, конфігурацію часткового накладення земельної ділянки відповідача на земельну ділянку лісогосподарського призначення.

Наданий до справи фрагмент з публічної кадастрової карти України з нанесеними межами кварталу № 20 Свидовецього лісництва ДП «Ясінянський лісгосп» (лісовпорядкування 2010 року) не ідентифікує площу, параметри, конфігурацію часткового накладення, на яке голослівно посилався прокурор, не містить інформації щодо визначення координат поворотних точок меж і даних про прив`язку поворотних точок меж до пунктів державної геодезичної мережі.

Додані до справи листи Філії «Ясінянське лісомисливське господарство» ДП «Ліси України» від 14.06.2024 та від 20.09.2024 не є належними та допустимими доказами на підтвердження розміру, площі, параметрів, конфігурації часткового накладення на землі лісового фонду земельної ділянки ОСОБА_1 з кадастровим номером :03:002:0082.

Прокурором не було надано висновку експерта, підготовленого на замовлення учасника справи, а також не заявлено клопотання у суді першої інстанції про призначення експертизи на підставі ухвали суду. Необхідність призначення експертизи заперечувалось Закарпатською обласною прокуратурою як у апеляційній скарзі, так і її представником в суді апеляційної інстанції.

За таких обставин, суд першої інстанції, належним чином оцінивши додані до справи докази, дійшов правильного висновку про те, що позивачем не доведено наявності порушеного права, за захистом якого він звернувся до суду.

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем права позивача є самостійною підставою для відмови в позові.

Зі змісту позовної заяви слідує, що вжите позивачем формулювання стосовно часткового накладення між земельними ділянками означає, що таке є меншим, ніж загальна площа земельної ділянки, переданої у власність ОСОБА_1 .

Позивач заявив вимоги про визнання недійсним рішення органу державної влади (розпорядження голови Рахівської РДА від 15.08.2012 № 320), яким, зокрема, ОСОБА_1 передано у власність земельну ділянку площею 0,8432 га тобто намагається скасувати правовий титул (визнати недійсним відповідне рішення щодо всієї земельної ділянки, а не тільки тієї її частини, що накладається на земельну ділянку лісогосподарського призначення).

Судова колегія зазначає, що належний спосіб захисту у контексті порушеного права позивача може розглядатися тільки щодо тієї частини земельної ділянки, що накладається на земельну ділянку лісогосподарського призначення.

Подібні висновки зазначено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 січня 2025 року у справі №446/478/19 (пункти 118-120).

При цьому позивач має довести, яка саме земельна ділянка, в яких межах накладається на земельну ділянку лісогосподарського призначення. Захистити право без ідентифікації земельної ділянки неможливо (див. близькі за змістом висновки у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 21.03.2018 у справі № 441/123/16).

Отже, для вирішення подібних спорів земельна ділянка (підстави для витребування якої наявні тобто така земельна ділянка накладається на земельну ділянку лісогосподарського призначення) має бути ідентифікована, зокрема, шляхом визначення координат поворотних точок меж і даних про прив`язку поворотних точок меж до пунктів державної геодезичної мережі (стаття 15 Закону України «Про Державний земельний кадастр»).

Виконання дослідження з визначення координат поворотних точок меж і даних про прив`язку поворотних точок меж до пунктів державної геодезичної мережі потребує спеціальних знань у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо. Тому результати таких досліджень можуть міститись, зокрема, у висновку експерта. Висновок експерта може бути підготовлений на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи (статті 102-113 ЦПК України).

Судова колегія звертає увагу на те, що не може бути належним (правомірним) спосіб захисту, який спричиняє втручання у право на майно, щодо якого немає спору. Іншими словами, визнання недійсним рішення органу державної влади та повернення сторін у попередній стан призведе до того, що відповідач буде позбавлений права власності не тільки на ту частину земельної ділянки, яка накладається на земельну ділянку лісогосподарського призначення, а й на ту частину земельної ділянки, яка не є спірною і правомірність надання у власність ОСОБА_1 якої не ставиться під сумнів. Таке втручання не може визнаватися законним (див. подібні висновки у п. 125 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.01.2025 у справі №446/478/19).

Щодо обраного способу захисту

Способи захисту цивільного права чи інтересу - це визначені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, інтересів і вплив на правопорушника (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16 (пункт 5.5)). Інакше кажучи, це дії, спрямовані на попередження порушення або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі способи мають бути доступними й ефективними (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц (пункт 14)).

Ліси України є її національним багатством і за своїм призначенням та місцем розташування виконують водоохоронні, захисні, санітарно-гігієнічні, оздоровчі, рекреаційні, естетичні, виховні, інші функції та є джерелом для задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах (частина друга статті 1 ЛК України).

В Україні ліси та землі лісогосподарського призначення є об?єктами підвищеного захисту зі спеціальним режимом використання та спеціальною процедурою надання.

Усі ліси на території України, незалежно від того, на землях яких категорій за основним цільовим призначенням вони зростають, та незалежно від права власності на них, становлять лісовий фонд України і перебувають під охороною держави (частина третя статті 1 ЛК України).

До одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування (пункт 5 розділу VIII "Прикінцеві положення" ЛК України).

Відповідно до частини першої статті 8, частини першої статті 9 ЛК України у державній власності перебувають усі ліси України, крім лісів, що перебувають у комунальній або приватній власності; у комунальній власності перебувають ліси в межах населених пунктів, крім лісів, що перебувають у державній або приватній власності.

Згідно зі статтею 10 ЛК України ліси в Україні можуть перебувати у приватній власності; суб`єктами права приватної власності на ліси є громадяни та юридичні особи України.

Відповідно до статті 12 ЛК України громадяни та юридичні особи України можуть безоплатно або за плату набувати у власність у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств замкнені земельні лісові ділянки загальною площею до 5 гектарів; ця площа може бути збільшена в разі успадкування лісів згідно із законом; громадяни та юридичні особи можуть мати у власності ліси, створені ними на набутих у власність у встановленому порядку земельних ділянках деградованих і малопродуктивних угідь, без обмеження їх площі; ліси, створені громадянами та юридичними особами на земельних ділянках, що належать їм на праві власності, перебувають у приватній власності цих громадян і юридичних осіб.

Можливість набуття права приватної власності на земельну ділянку лісогосподарського призначення передбачена також положеннями статей 56, 57 ЗК України.

Про зазначене також вказувала Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 53 зазначеної постанови).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 січня 2025 року у справі №446/478/19 вказала на те, що у спорах за обставинами часткового накладення між земельними ділянками належним способом захисту є віндикаційний позов про витребування частини земельної ділянки, що накладається (п. 144 -145).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21) та у постанові від 30 травня 2018 року у справі № 368/1158/16-ц (провадження № 14-140цс18) підтвердила свій висновок про те, що вимога про витребування земельної ділянки лісогосподарського призначення з незаконного володіння (віндикаційний позов) в порядку статті 388 ЦК України є ефективним способом захисту права власності.

Звертаючись до суду з позовом у даній справі, прокурор посилався на те, що спірна земельна ділянка відноситься до земель лісового фонду (лісогосподарського призначення), які перебувають у державній власності, у користуванні ДП «Ліси України», її передача у приватну власність фізичній особі здійснена з порушенням вимог земельного та лісового законодавства, що є підставою для усунення державі перешкод в користуванні та розпорядженні майном шляхом скасування розпорядження голови Рахівської РДА № 320 від 15.08.2012, визнання недійсним свідоцтва про право власності, скасування державної реєстрації права приватної власності, припинення права власності відповідача, скасування державної реєстрації земельної ділянки у Державному земельному кадастрі, та зобов`язання повернути земельну ділянку у власність держави в особі Закарпатської ОДА, що, на його думку, відповідає негаторному позову.

Серед способів захисту майнових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння у порядку статей 387, 388 ЦК України (віндикаційний позов) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном згідно зі статтею 391 ЦК України (негаторний позов). Позовом про витребування майна, зокрема віндикаційним позовом, є вимога власника, який не є володільцем належного йому на праві власності (на правах володіння, користування та розпорядження) індивідуально визначеного майна, до особи, яка заволоділа останнім, про витребування (повернення) цього майна з чужого незаконного володіння. Негаторний позов - це вимога власника, який є володільцем майна (відновив володіння майном), до будь-якої особи про усунення перешкод (шляхом повернення майна, виселення, демонтажу самочинного будівництва тощо), які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, які можуть призвести до виникнення таких перешкод. Зазначений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном.

Факт володіння нерухомим майном за загальним правилом можна підтвердити, зокрема державною реєстрацією права власності на це майно у встановленому законом порядку (принцип реєстраційного підтвердження володіння) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (пункт 90)). Цей фактичний стан володіння слід відрізняти від права володіння, яке належить власникові (частина перша статті 317 ЦК України) незалежно від того, є він фактичним володільцем майна, чи ні. Тому власник не втрачає право володіння нерухомим майном у зв`язку з державною реєстрацією права власності за іншою особою, якщо остання не набула права власності. Натомість ця особа внаслідок реєстрації за нею права власності на нерухоме майно стає фактичним володільцем останнього, але не набуває право володіння, допоки право власності зберігається за попереднім володільцем. Отже, володіння нерухомим майном, яке посвідчує державна реєстрація права власності, може бути правомірним або неправомірним (законним або незаконним) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункти 65-67)).

Фізичне зайняття особою, за якою не зареєстроване право власності на нерухоме майно, не позбавляє власника фактичного володіння, але створює перешкоди у здійсненні ним права користування своїм майном. Інакше кажучи, зайняття земельної ділянки, зокрема фактичним користувачем, треба розглядати як таке, що не є пов`язаним із позбавленням власника його володіння цією ділянкою. У таких випадках її власник має право вимагати усунення цих перешкод (постанова Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункти 70-71)).

Заволодіння земельними ділянками є неможливим лише в разі, якщо на такі ділянки в принципі, за жодних умов не може виникнути право власності. Якщо ж закон допускає набуття права власності на земельні ділянки, але обмежує їх використання лише з певною метою, то передання ділянок з порушенням такого обмеження може свідчити про те, що право власності порушника на земельну ділянку не виникло, але не свідчить про неможливість заволодіння (зокрема неправомірного) земельною ділянкою.

З урахуванням наведеного визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є відсутність або наявність у позивача володіння майном.

Метою позову про витребування майна (незалежно від того, на підставі приписів яких статей ЦК України цю вимогу заявив позивач) є забезпечення введення власника - позивача у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. Так, у випадку нерухомого майна означене введення полягає у внесенні запису (відомостей) про державну реєстрацію за позивачем права власності на відповідне майно (близькі за змістом висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 653/1096/16-ц (пункт 89), від 07.11.2018 у справах № 488/5027/14-ц (пункт 95) і № 488/6211/14-ц (пункт 84), від 14.112018 у справі № 183/1617/16 (пункти 114, 142), від 28.112018 у справі № 504/2864/13-ц (пункт 67), від 30.06.2020 у справі № 19/028-10/13 (пункт 10.29), від 16.02.2021 у справі № 910/2861/18 (пункт 100), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 146), від 14.12.2021 у справі № 344/16879/15-ц, від 06.07.2022 у справі № 914/2618/16 (пункт 37)).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово доходила висновку, що вимога про витребування земельної ділянки лісогосподарського призначення з незаконного володіння (віндикаційний позов) в порядку статті 387 ЦК України є ефективним способом захисту права власності (постанови Великої Палати Верховного Суду від 30.05.2018 у справі № 368/1158/16-ц, від 22.05.2018 у справі № 369/6892/15-ц, від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц, від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц).

Держава, в інтересах якої прокурор звернувся до суду, не є володільцем спірної земельної ділянки, але як власник має право володіння нею (частина перша статті 317 ЦК України). Тому права держави підлягають захисту шляхом витребування такої ділянки з володіння кінцевого набувача. Статус володільця у держави буде відновлений у разі задоволення вимог у частині витребування на її користь спірної земельної ділянки та внесення до відповідного державного реєстру запису про право власності держави на цю ділянку.

У разі якщо спірна земельна ділянка лісового фонду вибула з володіння держави, право власності на неї зареєстроване за відповідачем, суд апеляційної інстанції вважає, що заявлений прокурором негаторний позов про повернення спірної земельної ділянки, у контексті зазначених обставин справи, не спрямований на ефективне відновлення права держави на спірну земельну ділянку лісового фонду.

Аналогічні висновки наведено у постанові Верховного Суду від 23.04.2024 у справі № 707/2454/22, в якій прокурором було заявлено негаторний позов про повернення спірної земельної ділянки лісового фонду.

У цьому контексті колегія суддів зауважує, що витребування земельної ділянки у власність держави потребує оцінки добросовісності дій її фактичного реєстраційного володільця, який набув право власності на спірну земельну ділянку на підставі рішення органу державної влади, а також пропорційності втручання у його право власності відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Усталеною є практика Великої Палати Верховного Суду про неефективність такого способу захисту прав особи, як визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування, органу державної влади, яке виконано на час звернення з позовом до суду, є неефективним способом захисту прав особи. Зазначене рішення вичерпало свою дію виконанням (близькі за змістом висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 28.09.2022 у справі № 483/448/20, пункт 9.67; від 05.07.2023 у справі № 912/2797/21, пункт 8.13; від 12.09.2023 у справі № 910/8413/21, пункт 180; від 11.06.2024 у справі № 925/1133/18, пункт 143, від 22.01.2025 у справі №446/478/19, пункт 78).

Крім того, рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування за умови його невідповідності закону не тягне тих юридичних наслідків, на які воно спрямоване. Цей підхід у судовій практиці також є усталеним [див., наприклад, постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.09.2019 у справі № 911/3681/17 (пункт 39), від 15.10.2019 у справі № 911/3749/17 (пункт 6.27), від 22.01.2020 у справі № 910/1809/18 (пункт 35), від 01.02.2020 у справі № 922/614/19 (пункт 52), від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17 (пункт 83), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 109), від 08.08.2023 у справі № 910/5880/21 (пункт 53)]. Тому під час розгляду справи, в якій на вирішення спору може вплинути оцінка рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування як законного або протиправного (наприклад, у спорі за віндикаційним позовом), не допускається відмова у позові з тих мотивів, що рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування не визнане судом недійсним, або що таке рішення не оскаржене, відповідна позовна вимога не пред`явлена. Під час розгляду такого спору слід виходити з принципу jura novit curia «суд знає закони». Тому суд незалежно від того, оскаржене відповідне рішення чи ні, має самостійно дати правову оцінку рішенню органу державної влади чи місцевого самоврядування та викласти її у мотивувальній частині судового рішення [постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 109), від 12.09.2023 у справі № 910/8413/21 (пункт 181)].

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що позивач з дотриманням правил статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння кінцевого набувача.

Для такого витребування не потрібно заявляти вимоги про визнання незаконними та недійсними рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, рішень, записів про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за незаконним володільцем, самої державної реєстрації цього права, договорів, інших правочинів щодо спірного майна, у тому числі документів (свідоцтв, державних актів тощо), що посвідчують відповідне право.

Такі вимоги є неналежними, зокрема неефективними, способами захисту права власника. Їхнє задоволення не відновить володіння позивачем його майном. Тому не допускається відмова у віндикаційному позові, наприклад, з тих мотивів, що рішення органу влади, певний документ, рішення, відомості чи запис про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно не визнані незаконними або що позивач їх не оскаржив.

Усталеною є практика Великої Палати Верховного Суду, коли позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, а отже, належним способом захисту є віндикаційний позов, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідними для ефективного відновлення порушеного права [постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14- ц (провадження № 14-256цс18), від 09.11.2021 у справі № 466/8649/16-ц (провадження № 14-93цс20), від 22.01.2025 у справі №446/478/19].

У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Такі висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16 (пункти 85, 86), від 21.08.2019 у справі № 911/3681/17 (пункт 38), від 22.01.2020 у справі № 910/1809/18 (пункт 34), від 22.06.2021 у справі № 200/606/18 (пункт 74), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 148).

Отже, позовні вимоги про визнання недійсними рішення органу державної влади, свідоцтва про право власності, вимоги про скасування державної реєстрації права власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно з припиненням права власності, державної реєстрації земельної ділянки у Державному земельному кадастрі не є необхідними для ефективного відновлення права власності позивача.

У пункті 71 рішення від 20.10.2011 у справі «Rysovskyy v. Ukraine» ЄСПЛ зазначив, що принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити допущену в минулому «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися у нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Ризик будь-якої помилки державного органу має покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються. У контексті скасування помилково наданого права на майно принцип «належного урядування» може не лише покладати на державні органи обов`язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку, а й потребувати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові.

У п. 137 постанови від 22.01.2025 у справі №446/478/19 Велика Палата Верховного Суду зазначала, що зазначені вище гарантії стосуються випадків, коли, діючи добросовісно, особа набула майнове право, зокрема право власності, від держави чи територіальної громади, які діяли під впливом помилки. Тоді як недобросовісна поведінка набувача майна у приватну власність чи як його, так і відчужувача відповідного майна, не є набуттям права приватної власності під впливом помилки органу влади та не зумовлює таке набуття. Більше того, повернення власникові майна від недобросовісної особи не може становити для останньої індивідуальний і надмірний тягар (див. пункти 257, 258 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.09.2023 у справі № 910/8413/21).

У такій категорії справ, досліджуючи, чи добросовісно діє особа набувач майна, суду слід з`ясувати, чи могла така особа знати або обґрунтовано припускати, зокрема, що земельна ділянка, яку вона набуває, накладається на землі лісового фонду, чи дотримані інші критерії добросовісного набуття майна.

Крім того, варто зазначити, що віндикаційний позов дозволяє в більшій мірі вирішити питання втручання у право особи на мирне володіння майном, забезпечує дотримання пропорційності та балансу інтересів, дослідження добросовісності набувача майна, що є важливим для розгляду подібних спорів.

Судове рішення про витребування частини земельної ділянки, що накладається, є підставою для внесення інформації щодо прав на земельні ділянки до Державного земельного кадастру та Державного реєстру речових прав на нерухоме майно в порядку, визначеному законодавством.

Тому в контексті обставин цієї справи та заявлених позовних вимог належним (правомірним) способом захисту може бути позов речово-правового характеру, зокрема віндикаційний позов про витребування тієї частини земельної ділянки, що належить на праві постійного користування ДП «Ліси України» та накладається на земельну ділянку, що знаходиться у власності ОСОБА_1 .

Судова колегія вважає необхідним зазначити, що саме віндикаційний позов дозволяє в більшій мірі вирішити питання втручання у право особи на мирне володіння майном, забезпечує дотримання пропорційності та балансу інтересів, дослідження добросовісності набувача майна, що є важливим для розгляду подібних спорів.

З огляду на обставини у даній справі, належним способом захисту порушеного права позивача є віндикаційний позов, а саме позов про витребування частини земельної ділянки, що накладається.

Висновки за результатом розгляду апеляційної скарги

Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що прокурором не доведено належними та допустимими доказами накладення конкретної частини спірної земельної ділянки відповідача на землі лісогосподарського призначення, надані у постійне користування ДСГП «Ліси України» (правонаступника ДП «Ясінянське ЛМГ»), не доведено площу, поміри та конфігурацію такого накладення між земельними ділянками.

Апеляційний суд, встановивши відсутність належних і допустимих доказів на підтвердження порушеного права позивача, також зазначає, що обраний прокурором спосіб захисту є неефективним. У контексті обставин цієї справи належним способом захисту прав держави є звернення до суду з вимогами про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння тієї частини земельної ділянки, що належить на праві постійного користування ДП «Ліси України» та накладається на земельну ділянку, що знаходиться у власності ОСОБА_1 .

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків місцевого суду про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. ст. 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу Закарпатської обласної прокуратури - залишити без задоволення.

Рішення Рахівського районного суду Закарпатської області від 09 грудня 2024 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційну скаргу на постанову апеляційного суду може бути подано безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 12 травня 2025 року.

Головуюча:

Судді