КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/6848/2025
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 квітня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Слюсар Т.А.,

суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання Гладкої І.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Галатенка Євгенія Євгенійовича в інтересах ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 14 листопада 2024 року у складі судді Твердохліб Ю.О.,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про вселення у житловий будинок та усунення перешкод у користуванні (земельною ділянкою), житловим приміщенням,-

В С Т А Н О В И В :

У червні 2023 року ОСОБА_2 звернулася у суд із позовом до ОСОБА_3 про вселення у житловий будинок, усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, житловим приміщенням, у якому просила суд вселити її та ОСОБА_4 у житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 ; зобов`язати ОСОБА_3 усунути перешкоди в користуванні житловими приміщеннями шляхом відновлення електропостачання та газопостачання та поновлення її особових рахунків, а також не чинити перешкод у користуванні. Вирішити питання судових витрат.

Позов обґрунтовано тим, що ОСОБА_2 з 01 червня 1979 року до 17 травня 2013 року перебувала у шлюбі з ОСОБА_5 . Спільних дітей у шлюбі не було, однак ОСОБА_5 усиновив сина позивачки ОСОБА_6 .

Позивачка зазначила, що після укладення шлюбу разом з чоловіком та сином постійно проживали у приватному будинку, розташованому за адресою: АДРЕСА_1 , який належав батькам ОСОБА_5 .

ОСОБА_5 після смерті батька у 1986 році отримав у спадщину частину зазначеного будинку та після смерті матері у 1992 році ще 3/4 частини будинку з надвірними будівлями та спорудами.

За час подружнього життя цей будинок значно збільшився у своїй площі. До будинку, який до шлюбу мав загальну площу 48 кв. м, спільно з чоловіком вони добудували кухню площею 9,1 кв. м, жилу кімнату, площею 25,3 кв. м; коридор, площею 24 кв. м, збудували новий дах, замінили вікна, провели водопровід, каналізацію, встановили обладнання на газове опалення, замінили електропроводку. Крім того, на території домоволодіння були знесені старі будівлі, здійснено капітальний ремонт погребу, побудовано гараж. Син ОСОБА_4 збудував двоповерхову будівлю, яка вважалася об`єктом незавершеного будівництва, та вбиральню.

Зазначений будинок фактично був розділений на дві окремі частини та мав два виходи. Крім того, ще при житті батьків ОСОБА_5 на частину будинку, в якій вони мешкали сім`єю, були виокремлені особові рахунки на газо- та електропостачання, та оформлені на позивача (особовий рахунок з газопостачання № НОМЕР_1 , особовий рахунок з електропостачання № НОМЕР_2 ).

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 25 червня 2024 року замінено відповідача у справі, а саме: ОСОБА_3 на ОСОБА_1 .

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 17 травня 2013 року шлюб між позивачем та ОСОБА_5 розірвано, а вже 02 серпня 2013 року ОСОБА_5 уклав інший шлюб з ОСОБА_7 (після реєстрації шлюбу прізвище змінено на ОСОБА_8 ).

ОСОБА_9 вселилася в спірний будинок. Після чого, в тій частині будинку, яку умовно ОСОБА_5 залишив за позивачем та за сином, з метою виселення ОСОБА_2 , ОСОБА_9 створила нестерпні умови для проживання: спочатку відключено водопостачання, перекрито опалення, а згодом відключено і газ.

У січні 2015 року з метою позбавлення ОСОБА_2 права користування жилим приміщенням, ОСОБА_5 звернувся до Святошинського районного суду м. Києва з позовом про визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування будинком з надвірними спорудами та будівлями, усунення перешкод щодо користування та розпорядження будинком, шляхом зняття її з реєстрації.

Однак рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 19 лютого 2015 року у справі № 759/478/15, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 08 квітня 2015 року, у задоволені позовних вимог ОСОБА_5 відмовлено.

При цьому, відмовляючи в задоволені позову суд виходив із того, що у разі припинення сімейних відносин з власником колишні члени його сім`ї не позбавляються права користування житловим приміщенням в силу закону (сервітут).

Але, не зважаючи на це та на наявність спору між позивачем та ОСОБА_5 про визнання права спільної сумісної власності та поділ спільного майна подружжя, який перебував на розгляді Святошинського районного суду міста Києва з 2013 року, колишній чоловік позивача та його дружина ОСОБА_9 намагалися будь-яким чином позбавити ОСОБА_2 та її сина права користування житлом.

Позивач зазначила, що 27 грудня 2016 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_10 укладено договір дарування земельної ділянки та житлового будинку, відповідно до якого колишній чоловік ОСОБА_5 подарував ОСОБА_10 житловий будинок АДРЕСА_1 та земельну ділянку, на якій він розташований.

У зв`язку з цим, у лютому 2017 року ОСОБА_10 звернулася до Святошинського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_2 та її сина про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю шляхом визнання такими, що втратили право користування житловим приміщенням та виселення.

Однак рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 17 січня 2018 року (справа № 759/2688/17), залишеним без змін постановою Апеляційного суду м. Києва від 31 травня 2018 року, позовні вимоги ОСОБА_10 залишено без задоволення.

Крім того, за заявою позивачки 15 лютого 2017 року інженерами відділу експлуатації та благоустрою Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва» проведено обстеження частини приватного житлового будинку АДРЕСА_1 в результаті якого встановлено, що в частині будинку де мешкає позивач та її син, комунальні зручності відсутні: відсутнє опалення, газопостачання, світло та вода; із-за встановленого паркану доступ до дворового туалету обмежений, а огорожа будинку закриває вікно, що перешкоджає попаданню світла у її помешкання, про що складено акт від 15 лютого 2017 року, затверджений заступником директора Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва» Козаком М.Ф.

У зв`язку з цим, позивачка змушена була ночувати та в холодну пору року перебувати в притулку для тимчасового перебування жінок, які зазнали насильства в сім`ї, що підтверджується довідкою Київського міського центру роботи з жінками від 27 червня 2019 року № 051/36-зв.

Позивачка зазначила, що у грудні 2017 року ОСОБА_5 та ОСОБА_10 повністю обмежили її та її сина в доступі до житлового будинку та на територію домоволодіння. З тих пір потрапити до будинку де знаходяться її та її сина речі, а також належне їм майно ані вона, ані її син не можуть.

У зв`язку з цим, позивачка змушена була неодноразово звертатись до правоохоронних органів з проханням захистити її порушені права та забезпечити доступ до будинку та майна.

Зазначила, що 13 червня 2021 року вона повторно звернулась до Святошинського управління поліції ГУ НП в м. Києві з заявою та просила вжити заходів для забезпечення її прав на проживання та відкрити кримінальне провадження за фактом незаконного заволодіння її особистим майном і речами громадянкою ОСОБА_10 . Цю заява зареєстровано до єдиного обліку про прийняття і реєстрацію заяв (повідомлень) про кримінальне правопорушення та іншу подію від 13 червня 2021 року за № 38398.

Однак Святошинське управління поліції ГУ НП в м. Києві підстав для внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань не знайшло та рекомендувало для вирішення цього питання звернутись до суду.

Постановою Верховного суду від 11 листопада 2020 року ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 31 жовтня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 12 лютого 2019 року скасовано, справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про визнання права спільної сумісної власності та поділ спільного майна подружжя направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції.

У грудні 2021 року під час розгляду справи у Святошинському районному суді м. Києва їй стало відомо про те, що ОСОБА_5 помер. Пізніше з`ясувалося, що житловий будинок АДРЕСА_1 відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно належить ОСОБА_3 , яка є донькою ОСОБА_10 .

Згідно з довідкою про зареєстроване місце проживання особи Відділу з питань реєстрації місця проживання фізичних осіб Святошинської РДА позивач з 30 червня 1979 року і до сьогодні зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

Посилається на те, що потрапити до будинку та на територію домоволодіння вона не має можливості, у зв`язку з чим змушена шукати прихистку у притулку, у церквах, у знайомих, так як власного житла не має.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 14 листопада 2024 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 задоволено частково. Вселено ОСОБА_2 у житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 . Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 1 073 грн 80 коп. В іншій частині позовні вимоги залишено без задоволення.

У апеляційній скарзі адвокат Галатенко Є.Є. в інтересах ОСОБА_1 посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення Святошинського районного суду м. Києва від 14 листопада 2024 року, просить скасувати його в частині задоволеної вимоги та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову. В іншій частині рішення суд першої інстанції залишити без змін.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що районним судом зроблено помилковий висновок про наявність у позивачки сервітуту на проживання у будинку.

Вказано, що сервітут припинився, після смерті ОСОБА_5 та його дружини і подальшого переходу у порядку спадкування майна до інших власників, що не є членами або-ж колишніми членами сім`ї позивачки, а положення закону якраз і вказують на наявність сервітут навіть після припинення сімейних відносин, але за умови попереднього існування таких відносин.

Зазначено, що суд першої інстанції не надав належної оцінки обставинам справи та зробив помилковий висновок про те, що позивачка мала легітимні очікування на частку у спільному сумісному майні подружжя, а також про те, що права позивачки на користування будинком, перевищують інтереси відповідачки, у даній справі.

Вважає, що посилання ОСОБА_2 у всіх процесуальних документах на те, що її позбавили майна нічим не підтверджується, оскільки особа не може бути позбавлена права власності на майно власником якого вона являється.

Посилається на те, що сім`я ОСОБА_11 набула право власності па земельну ділянку та будинок у встановленому законом порядку, зворотних доказів матеріали справи не містять. Вселення ОСОБА_2 до будинку становитиме непропорційне втручання у приватне життя відповідачки та її сім`ї, в тому числі малолітніх дітей.

Крім того, у судовому порядку позивачка не довела, що будинок та земельна ділянка мас статус спільного сумісного майна подружжя, відповідне рішення, суду відсутнє.

Наразі будинок реконструйований і має один вихід. Всі будівельні роботи проведені у відповідності та згідно чинного законодавства. Право власності на будинок та земельну ділянку набуте у законний спосіб, а відтак вселення позивачки призведе до ситуації в якій фактично позивачка має проживати в одному приміщенні з відповідачкою.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення.Вважає оскаржуване рішення законним та обґрунтованим.

У судовому засіданні адвокат Галатенко Є.Є. в інтересах ОСОБА_1 просив апеляційну скаргу задовольнити, ОСОБА_2 просила апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Рішення суду першої інстанції в частині вирішення вимог про усунення перешкод в користуванні житловими приміщеннями шляхом відновлення електропостачання та газопостачання та поновлення її особових рахунків, не чинити перешкод у користуванні, не оскаржено.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За таких обставин апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За приписами ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону рішення суду відповідає в повній мірі.

Зі справи вбачається, що ОСОБА_2 з 01 червня 1979 року до 17 травня 2013 року перебувала у шлюбі з ОСОБА_5 .

З інформації Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно убачається, що житловий будинок АДРЕСА_2 , загальною площею 121,6 кв. м, а також земельна ділянка площею 0,0281, кадастровий номер :75:128:0014, за адресою: АДРЕСА_1 , станом на 20.01.2020року зареєстровані на праві власності за ОСОБА_3 (а.с. 32-35 т.1).

13 червня 2021 року ОСОБА_2 звернулася до Святошинського управління поліції ГУ НП в м. Києві з заявою та просила вжити заходів для забезпечення її права на проживання та відкрити кримінальне провадження за фактом незаконного заволодіння її особистим майном і речами ОСОБА_10 (а.с. 37 т.1).

Заява зареєстрована до єдиного обліку про прийняття і реєстрацію заяв (повідомлень) про кримінальне правопорушення та іншу подію від 13 червня 2021 року за № 38398 (а.с. 36-37 т. 1).

За заявою позивачки 15 лютого 2017 року інженерами відділу експлуатації та благоустрою Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва» проведено обстеження частини приватного житлового будинку АДРЕСА_1 в результаті якого встановлено, що в частині будинку де мешкає позивач та її син, комунальні зручності відсутні: відсутнє опалення, газопостачання, світло та вода; із-за встановленого паркану доступ до дворового туалету обмежений, а огорожа будинку закриває вікно, що перешкоджає попаданню світла у її помешкання, про що складено акт від 15 лютого 2017 року, затверджений заступником директора Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва» Козаком М.Ф. (а.с. 39 т. 1).

Комунальне підприємство Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» у листі від 02 січня 2018 року № 062/14-20 повідомило, що під час проведення 19 серпня 2015 року технічної інвентаризації житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , яка виконувалась на підставі замовлення № 1611 ОСОБА_2 замовник надав можливість провести переобмір лише чотирьох приміщень квартири № 2 , в квартиру № 1 доступ не забезпечено.

Крім того, виявлено незавершене будівництво прибудови до житлового будинку (обмір приміщень здійснюється від оздоблених поверхонь стін та перегородок). Зважаючи на те, що не була надана можливість провести обстеження (обмір) всіх приміщень житлового будинку, виконати замовлення № 1611 і виготовити технічний паспорт за даними технічної інвентаризації від 19 серпня 2015 року неможливо.

Інструкцією про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затвердженої 24 травня 2001 року наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України за № 127 і зареєстрованої 10 липня 2001 року в Міністерстві юстиції України за № 582/5773 (зі змінами та доповненнями) не передбачено проведення технічної інвентаризації і виготовлення технічного паспорта на частину (групу приміщень) будинку (а.с. 40 т. 1).

У довідці від 27 червня 2019 року № 051/36-зв Київського міського центру роботи з жінками Департаменту соціальної політики, виданій ОСОБА_2 зазначено про те, що вона дійсно перебуває у Притулку для тимчасового перебування жінок, які зазнали насильства в сім`ї Київського міського Центру роботи з жінками з 16 лютого 2017 року до сьогодні (а.с. 41 т. 1).

Згідно даних долученої до справи довідки про зареєстроване місце проживання особи Відділу з питань реєстрації місця проживання фізичних осіб Святошинської РДА, позивачка з 30 червня 1979 року зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 42 т. 1).

У рішенні Святошинського районного суду м. Києва від 19 лютого 2015 року, залишеному без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 08 квітня 2015 року, у справі № 759/478/15-ц за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2 , третя особа: Святошинський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби України у м. Києві, про усунення перешкод у праві користуванні та розпорядженні власністю, шляхом зняття з реєстрації, встановлено, що ОСОБА_5 є власником жилого будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , з надвірними будівлями та спорудами: сарай, погреб, вбиральня, сарай, гараж, спорудження. Вказаний будинок належить позивачу на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 06 грудня 1994 року, виданого 12 КДНК, зареєстровано в реєстрі за № 7с2482 та на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 19 лютого 1987 року, виданого 1 КДНК, зареєстровано в реєстрі за № 7и2315. Право власності зареєстровано в БТІ м. Києва за № 18583 від 12 грудня 1994 та за № 12683 від 01 квітня 1987 року.

Також у справі № 759/478/15-ц встановлено, що рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 17 травня 2013 року шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , зареєстрований ВРАЦС Качинської сільської ради м. Севастополя, актовий запис № 37, розірвано. Згідно з відомостями адресно-довідкового підрозділу ГУ ДМС України в м. Києві від 22 січня 2015 року, ОСОБА_2 з 20 лютого 1999 року зареєстрована в АДРЕСА_1 . У судовому засіданні сторони визнали, що відповідачка зареєстрована і проживає за вказаною адресою з 1979 року (а.с. 7-11 т. 1).

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 23 січня 2018 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду м. Києва від 31 травня 2018 року та постановою Верховного Суду від 28 листопада 2018 року, у справі № 759/2688/17 за позовом ОСОБА_12 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , третя особа: ОСОБА_5 , про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження власністю шляхом позбавлення права користування житловим приміщенням та виселення, встановлено, що cпільних дітей у шлюбі не було, разом з тим, ОСОБА_5 усиновив сина ОСОБА_2 - ОСОБА_4 .

Також у справі № 759/2688/17 встановлено, що відповідачі зареєстровані та проживають у спірному будинку з 1979 року, вселилися за життя та згоди власників будинку: ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , як дружина їх сина та її дитина. Зазначений будинок має два виходи, фактично розділений на дві окремі частини. Після смерті власників спірного будинку, згідно з свідоцтвами про право на спадщину за законом від 19 лютого 1987 року та від 06 грудня 1994 року, право власності на нього зареєстровано за ОСОБА_5 .

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 17 травня 2013 року шлюб між ОСОБА_5 та позивачкою розірвано. З цього часу між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 існує не вирішений по суті судовий спір щодо визнання за ОСОБА_2 права власності на частину будинку у порядку поділу майна подружжя за позовом ОСОБА_2 , у якому вона зазначає про значне збільшення вартості домоволодіння АДРЕСА_1 за час спільного проживання у шлюбі з ОСОБА_5 , проведення капітального ремонту старих будівель, добудову будинку, реконструкцію та будівництво допоміжних приміщень.

У справі № 759/2688/17 встановлено, що 02 серпня 2013 року ОСОБА_5 уклав шлюб з ОСОБА_7 (після державної реєстрації шлюбу змінила прізвище на ОСОБА_8 ).

27 грудня 2016 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_12 було укладено договір дарування земельної ділянки та житлового будинку АДРЕСА_1 (а.с. 12-24, 64-65 т. 1).

Згідно з довідкою форми № 3 від 03 січня 2017 року, виданою ОСОБА_12 , у будинку АДРЕСА_1 , власником якого є ОСОБА_12 , прописані та проживають: ОСОБА_12 (власник), ОСОБА_5 (чоловік), ОСОБА_4 (син чоловіка) (а.с. 66 т. 1).

15 листопада 2017 року між ОСОБА_12 та ОСОБА_15 укладено договір оренди житлового приміщення (частини приватного будинку) за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 59-70 т. 1).

29 грудня 2017 року ОСОБА_2 звернулася до начальника Святошинського УП ГУ НП в м. Києві із заявою про кримінальне правопорушення за ч. 1 ст. 190 КК України та просила внести відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань та визнати її потерпілою (а. с. 72-73 т. 1).

Ухвалою слідчого судді Святошинського районного суду м. Києва від 12 січня 2018 року скаргу ОСОБА_2 задоволено, зобов`язано начальника Святошинського УП ГУ НП в м. Києві внести до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомості за заявою ОСОБА_2 від 29 грудня 2017 року про вчинене кримінальне правопорушення (а. с. 74-75 т. 1).

Листом від 24 вересня 2021 року № 38-273-21 Святошинська окружна прокуратура повідомила ОСОБА_2 про те, що у провадженні відділу дізнання Святошинського УП ГУ НП у м. Києві перебували матеріали кримінального провадження № 0001060 за фактом підроблення документів, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 358 КК України, по якому 30 грудня 2020 року інспектором відділу дізнання прийняте рішення про закриття зазначеного кримінального провадження на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України.

Крім того, у провадженні відділу дізнання Святошинського УП ГУ НП у Києві перебували матеріали кримінального провадження № 0010185 за фактом крадіжки майна у ОСОБА_2 , за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України, по якому 19 грудня 2020 року інспектором відділу дізнання прийняте рішення про закриття зазначеного кримінального провадження на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України.

Також, у провадженні слідчого відділу Святошинського УП ГУНП у Києві перебували матеріали кримінального провадження 0009206 за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ст. 356 КК України, у якому 30 березня 2020 року слідчим прийняте рішення про закриття зазначеного кримінального провадження на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України.

Проведеною перевіркою законності прийнятих рішень у кримінальних провадженнях № № 0001060, 0009206, 0010185 встановлено, що постанови про закриття винесені передчасно, незаконно та необґрунтовано, у зв`язку з чим прийнято рішення про скасування постанов про закриття зазначених вище кримінальних проваджень, відомості про що внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань.

Крім того, за кожним із зазначених кримінальних проваджень надані письмові вказівки щодо необхідності проведення у повному обсязі слідчих (розшукових) дій з метою активізації та розкриття кримінальних правопорушень. Досудове розслідування триває. По результатам виконання вказівок, після проведення повного та всебічного дослідження усіх обставин кримінального правопорушення, буде вирішуватися питання щодо прийняття законного рішення по кримінальному провадженню згідно з вимогами КПК України (а.с. 83 т. 1).

Листом від 28 січня 2022 року № 38-273-21 Святошинська окружна прокуратура повідомила ОСОБА_2 про те, що її скаргу на дії та бездіяльність дізнавача відділу дізнання Святошинського УП ГУНП в м. Києві, Лещенко А.О від 25 січня 2022 року, розглянуто.

В ході перевірки матеріалів кримінального провадження № 0010185 від 19 грудня 2018 року за ч. 1 ст. 185 КК України, встановлено, що постанова про закриття вказаного кримінального провадження передчасна, необґрунтована та не відповідає вимогам КПК України, дізнавачем не в повній мірі проведено дізнання, а тому 27 січня 2022 року прокурором Святошинської окружної прокуратури м. Києва скасовано постанову про закриття кримінального провадження № 0010185 від 19 грудня 2018 року за ч. 1 ст. 185 КК України, та в порядку ст. 36 КПК України надано письмові вказівки щодо проведення слідчих дій спрямованих на встановлення винних осіб. Досудове розслідування триває, за результатами якого буде додатково повідомлено (а.с. 84 т. 1).

Згідно з даними реєстраційної справи № 000 за адресою АДРЕСА_2 , ОСОБА_3 є власником будинку АДРЕСА_2 , загальна площа 121,6 кв. м та земельної ділянки площею 0,0281, кадастровий номер :75:128:0014, за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 140-155 т. 1).

Згідно з даними реєстраційної справи № 000 за адресою: АДРЕСА_1 , власником земельної ділянки 5, кадастровий номер :75:128:0016, площею 0,0750 станом на 27 грудня 2016 року є ОСОБА_12 на підставі договору дарування від 27 грудня 2016 року.

У заяві від 26 березня 2019 року ОСОБА_12 просила розділити земельну ділянку кадастровий номер :75:128:0016, площею 0,0750 на дві окремі земельні ділянки.

У результаті поділу земельної ділянки кадастровий номер :75:128:0016, площею 0,0750, утворилося дві земельні ділянки: кадастровий номер :75:128:0014, площею 0,0281 та кадастровий номер кадастровий номер :75:128:0004, площею 0,0469.

Згідно з договором дарування від 27 червня 2019 року, ОСОБА_12 подарувала земельну ділянку кадастровий номер :75:128:0014, площею 0,0281 ОСОБА_3 (а.с. 156-190 т. 1).

Матеріалами справи установлено, що ОСОБА_12 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 217 т. 1).

Листом від 04 червня 2024 року № 074/07/1-1851 Департамент з питань реєстрації повідомив, що з метою отримання інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно необхідно звернутися до центру надання адміністративних послуг (а.с. 2-3 т. 2).

Станом на 30 травня 2024 року за адресою: АДРЕСА_1 зареєстрована ОСОБА_1 (а.с. 5-6 т. 2).

Згідно з Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, станом на 05 червня 2024 року житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 121,6 кв. м належить ОСОБА_3 , а житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 73 кв. м, належить ОСОБА_1 (а.с. 22 т. 2).

Задовольняючи позов в частині вимог про вселення, районний суд виходив з доведеності таких вимог та наявності правових підстав для вселення позивачки до житла, проживання у якому її було позбавлено незаконно, а тому порушено право має бути поновленим.

З такими висновками колегія суддів погоджується з наступних підстав.

Частиною 1 статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Згідно з частинами першою, третьою статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (частина четверта статті 9 ЖК України).

Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з частиною першою статті 383 ЦК України, статтею 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Відповідно до статті 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу (до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство). Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Одним зі способів захисту права користування майном є припинення дії, яка це право порушує (пункт 3 частини другої статті 16 ЦК України), - усунення перешкод у здійсненні права користування майном. Підставою для подання такого позову є вчинення перешкод правомірній реалізації речового права. Цей спосіб захисту може використати не тільки власник майна, але й особа, яка відповідно до закону або договору має право користування ним.

Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2019 року в справі № 761/5115/17 та підтримані Верховним Судом у постанові від 15 вересня 2023 року у справі № 759/11403/20.

У цій справі позивачка мала законне право на користування житловим приміщенням, оскільки, як член сім`ї була вселена до житла, була зареєстрована у ньому та проживала з 1979 року.

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України.

У частині першій статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

У частині першій статті 402 ЦК України вказано, шо сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).

У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту.

Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.

Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.

За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

За змістом статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані, на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки.

Таким чином, для задоволення позову про усунення перешкод у користуванні майном необхідна одночасна наявність двох підстав: позивач повинен бути власником майна, щодо якого чиняться перешкоди, та має бути факт того, що внаслідок дій відповідача порушується право власника на користування своїм майном.

Установлено, що ОСОБА_5 був власником жилого будинку АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 06 грудня 1994 року.

Позивачка була зареєстрована та проживала у спірному будинку з 1979 року, вселилися в помешкання за життя та згоди власників будинку: ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , як дружина їх сина.

Тобто, позивачка вселилася до будинку та користуватися ним як члени сім`ї власників житлового приміщення, яким власники нерухомого майна надали згоду на її вселення, як члену сім`ї.

Вказані обставини встановлені у рішенні Святошинського районного суду м. Києва від 17 січня 2018 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду м. Києва від 31 травня 2018 року та постановою Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 759/2688/17-ц.

Так, указаним рішенням суду встановлено, що будинок АДРЕСА_1 має два виходи, фактично розділений на дві окремі частини. Після смерті власників спірного будинку, згідно із свідоцтвами про право на спадщину за законом від 19 лютого 1987 року та від 06 грудня 1994 року, право власності на нього зареєстровано за ОСОБА_5 .

Відповідно до ст. 7 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.

Як убачається зі справи, ОСОБА_5 та ОСОБА_12 неодноразово намагалися виселити позивачку та зняти з реєстрації.

Так, рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 19 лютого 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 08 квітня 2015 року, у справі № 759/478/15-ц за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2 , третя особа: Святошинський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби України у м. Києві, про усунення перешкод у праві користуванні та розпорядженні власністю, шляхом зняття з реєстрації, у позові відмовлено

Зазначеним рішенням суду визнано доведеним, що ОСОБА_2 зареєстрована і проживає у будинку з 1979 року та вселилася до спірного будинку, як член сім`ї власника будинку. У разі припинення сімейних відносин з власником колишні члени його сім`ї не позбавляються права користування житловим приміщенням. ОСОБА_2 фактично користується будинком на підставі сервітуту, встановленому в силу закону, і в установленому порядку сервітут не припинений.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 23 січня 2018 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду м. Києва від 31 травня 2018 року та постановою Верховного Суду від 28 листопада 2018 року, у справі № 759/2688/17 за позовом ОСОБА_12 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , третя особа: ОСОБА_5 , про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження власністю шляхом позбавлення права користування житловим приміщенням та виселення, у задоволенні позову відмовлено.

Встановлено вказаним рішенням й те, що ОСОБА_2 разом з сином ОСОБА_4 зареєстровані та проживають у спірному будинку з 1979 року, вселилися за життя та згоди власників будинку ОСОБА_13 та ОСОБА_14 як дружини їх сина та її дитини. Зазначений будинок має два виходи, фактично розподілений на дві окремі частини. Між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 існує невирішений по суті спір щодо визнання за ОСОБА_2 право власності на частину будинку у порядку поділу майна подружжя за позовом ОСОБА_2 , у якому вона зазначає про значне збільшення вартості домоволодіння АДРЕСА_1 за час шлюбу з ОСОБА_5 , проведення капітального ремонту старих будівель, добудову будинку, реконструкцію та будівництво допоміжних приміщень. Крім того у січні 2017 року ОСОБА_9 зверталася з письмовою вимогою до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про виселення, яка ними не була виконана. Сторони проживають у відокремлених частинах будинку. При цьому попередній власник будинку третя особа ОСОБА_5 , членами сім`ї якого були ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , продовжує проживати у домоволодінні та користуватися ним й після укладення між ним та ОСОБА_12 договору дарування земельної ділянки та житлового будинку 27 грудня 2016 року.

Тобто ОСОБА_5 , як попередній власник будинку, не втратив права проживання у ньому, а перехід права власності на житловий будинок до іншої особи не може бути підставою для припинення права користування житловим приміщенням членами родини попереднього власника, яке в них існувало. Таким чином, новий власник будинку повинен враховувати межі та обмеження цивільних прав.

При цьому не зважаючи на наявність рішень суду про відмову у виселенні та знятті з реєстрації ОСОБА_2 , які набрали законної сили, як установлено матеріалами справи, позивачці було створено неналежні та непридатні для проживання умови в кімнаті будинку, де вона мешкала.

Відповідно до даних акту обстеження від 15 лютого 2015 року, складеного інженерами відділу експлуатації та благоустрою Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва» частини приватного житлового будинку АДРЕСА_1 , яким встановлено, що в частині будинку де мешкає позивачка та її син, комунальні зручності відсутні: відсутнє опалення, газопостачання, світло та вода; із-за встановленого паркану доступ до дворового туалету обмежений, а огорожа будинку закриває вікно, що перешкоджає попаданню світла у її помешкання (а.с. 39 т.1).

Згідно долученої до справи довідки від 27 червня 2019 року № 051/36-зв, виданої Київським міським центром роботи з жінками, ОСОБА_2 з 16 лютого 2017 року перебуває у притулку для тимчасового перебування жінок, які зазнали насильства в сім`ї (а.с. 41 т.1).

У матеріалах справи відсутні докази на спростування тверджень позивачки про те, що з грудня 2017 року ОСОБА_5 та ОСОБА_10 повністю обмежили позивачку в доступі до житлового будинку та до території домоволодіння й з цього часу вона не може потрапити до будинку де знаходяться її речі, а також належне їм майно не може отримати, що спонукало зверненню до правоохоронних органів з проханням захистити її порушені права та забезпечити доступ до будинку та майна.

Тобто, за наявності рішення Святошинського районного суду м. Києва від 19 лютого 2015 року, залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 08 квітня 2015 року, у справі № 759/478/15-ц та рішення Святошинського районного суду м. Києва від 23 січня 2018 року, залишеного без змін постановою Апеляційного суду м. Києва від 31 травня 2018 року та постановою Верховного Суду від 28 листопада 2018 року, які набрали законної сили та якими відмовлено у позовах про виселення та зняття з реєстрації, а також всупереч цим рішення позивачку було незаконно позбавлено права на житло, що суперечить Конституції України та Конвенції.

За таких обставин, коли матеріалами справи доведено проведення у травні 2018 року ОСОБА_5 та ОСОБА_12 реконструкції, спірний будинок втратив властивості двохквартирного. тобто в період перебування у провадженні судів спору про виселення ОСОБА_2 , за наслідками вирішення якого з урахуванням рішення суду апеляційної інстанції від 31 травня 2018року та касаційної інстанції від 28 листопада 2018року у позові відмовлено, апеляційний суд визнає неспроможними твердження апеляційної скарги про те, що вселення у житловий будинок є неможливим з причин наявності у ньому на даний час лише одного входу.

Відхиляє апеляційний суд й посилання апеляційної скарги про припинення сервітуту на проживання позивачки у будинку у зв`язку з тим, що ОСОБА_5 позбувся житлового будинку шляхом дарування його своїй новій дружині - ОСОБА_12 , а на даний час на підставі договору дарування його власником є невістка останньої - ОСОБА_1 , остільки матеріалами справи доведено факт відчуження ОСОБА_5 будинку у період проживання та перебування на реєстраційному обліку у ньому позивачки по справі, тобто відчуження відбулося фактично з обтяженням, а ОСОБА_1 прийняла у дар будинок 09 квітня 2024 року (а.с. 22 т.1), тобто під час перебування на вирішенні суду спору про вселення, порушеного позивачкою ще 26 червня 2023 року (а.с. 1 т.1).

Отже, встановивши, що відповідачка чинить перешкоди у користуванні будинком, що порушує право ОСОБА_2 на житло, не маючи при цьому іншого, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав щодо вселення позивачки у спірне помешкання.

Доводи апеляційної скарги також не дають правових підстав для встановлення неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права та не спростовують висновків суду, а зводяться лише до переоцінки доказів, яким судом першої інстанції надано належну правову оцінку та тлумаченню норм права на розсуд апелянта.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі "Садов`як проти України" зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене "згідно із законом", не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається "необхідним у демократичному суспільстві". Вислів "згідно із законом" не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Розглядаючи справу "Кривіцька та Кривіцький проти України (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття "майно" у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання "справедливого балансу" між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Європейським судом з прав людини зазначено, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі "Проніна проти України", від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії", п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бюрг та інші проти Франції" (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Гору проти Греції" № 2) [ВП], § 41" (Gorou v. Greece no.2).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Переглядаючи справу, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясував усі обставини справи, на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог і заперечень, і з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення по суті позовних вимог.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому рішення суду відповідно до ст. 375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу адвоката Галатенка Євгенія Євгенійовича в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 14 листопада 2024 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дати складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 09 травня 2025 року.

Суддя-доповідач:

Судді: