Справа № 159/1920/25
Провадження № 2/159/959/25
КОВЕЛЬСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

16 травня 2025 року м. Ковель

Ковельський міськрайонний суду Волинської області в складі

головуючого судді - Смалюха, Р.Я.,

за участю

секретаря судового засідання - Клевецької О.М.,

позивача - не прибув,

відповідача - не прибув,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін в приміщенні Ковельського міськрайонного суду Волинської області позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ), від імені якої діє представник ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ) до ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 ) про розірвання шлюбу та стягнення аліментів,

в с т а н о в и в:

01 квітня 2025 року ОСОБА_1 (далі позивач або ОСОБА_1 ), від імені якої діє представник ОСОБА_2 (далі представник позивача або ОСОБА_2 ), звернулась в суд з позовом до ОСОБА_3 (далі відповідач або ОСОБА_3 ) в якому просить розірвати шлюб між позивачем та відповідачем, який зареєстрований 26.08.2022 року Костопільським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Рівненському районі Рівненської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів), актовий запис № 234. Крім цього, просить стягнути з відповідача аліменти на утримання неповнолітньої дитини дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі частини всього доходу (заробітку) щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття..

В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначає що у 2020 році у сторін народилась дочка ОСОБА_4 . Позивачка перебуває у шлюбі з відповідачем з 2022 року. Зазначає що шлюб з відповідачем не склався, сторони перестали вести спільне господарство, частими стали непорозуміння, припинились сімейно-шлюбні відносини. Вважає, що шлюб став формальним а примирення не можливим. Подальше перебування в шлюбі вважає порушенням своїх прав та інтересів, а тому просить його розірвати.

Крім того, позивачка зазначає, що дочка ОСОБА_4 перебуває на її утриманні. У витратах на утримання ОСОБА_4 відповідач добровільно участі не бере, самоусувається від цього.

Відповідач правом на подання відзиву на позовну заяву не скористався.

Ухвалою суду від 03.04.2025 відкрито провадження у справі, розгляд справи призначено за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін у судове засідання на 08.05.2025.

17.04.2025 до суду повернулося поштове відправлення №468 яким позивач повісткою повідомлявся про місце, час, дату розгляду справи з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою».

17.04.2025 до суду повернулося поштове відправлення №816 яким відповідач повісткою повідомлявся про місце, час, дату розгляду справи з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою».

У судове засідання 08.05.2025 позивач не з`явилась. Попередньо подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримує повністю.

У судове засідання 08.05.2025 відповідач не з`явився. Був належним чином повідомлений про дату та час судового засідання.

Відповідно до п. 4 ч. 8 ст. 128 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) позивач та відповідач вважаються належним чином повідомлені про час, місце і дату судового розгляду.

Верховний Суд у своїх постановах від 13 листопада 2020 року у справі № 359/5348/17 (провадження № 61-18620св19) та від 8 грудня 2021 року у справі № 369/10161/19 (провадження № 61-3468св21) наголосив, що якщо учасники судового процесу, зокрема сторони чи їхні представники, не з`явилися на судове засідання, але суд дійде висновку, що наявних матеріалів достатньо для ухвалення законного та обґрунтованого рішення, розгляд справи може бути завершено без її відкладення. Основним критерієм для відкладення справи є не відсутність сторони або її представника, а неможливість вирішення спору в межах відповідного судового засідання.

У цій справі суд вважає, що наявних матеріалів достатньо для прийняття законного та обґрунтованого рішення, тому вирішення спору по суті може відбутися без відкладення розгляду справи.

Зважаючи на зазначені обставини, суд дійшов висновку, що відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 223, ст. 280 ЦПК України слід ухвалити заочне рішення на основі наявних у справі доказів. Це зумовлено тим, що відповідач був належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, однак не з`явився без пояснення причин та не подав відзиву, позивач просить задовольнити позов, заперечень проти ухвалення заочного рішення не висловлював.

У зв`язку з неявкою учасників справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксація судового процесу за допомогою технічних засобів звукозапису не проводилася.

Згідно з ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

25.12.2020 у позивачки та відповідача народилась дочка ОСОБА_4 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 27.02.2021.

26.08.2022 Костопільським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Рівненському районі Рівненської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) зареєстровано шлюб між позивачкою ОСОБА_1 (дошлюбне прізвище ОСОБА_5 ) та відповідачем ОСОБА_3 , що підтверджується оригіналом свідоцтва про шлюб НОМЕР_2 від 26.08.2022.

Реєстрацію місця проживання позивача підтверджує довідка Люблинецької селищної ради Ковельського району Волинської області, згідно якої ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 .

Місце фактичного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_4 підтверджує довідка ОСББ «Золотий ключик -13-15-42», згідно якої ОСОБА_1 та ОСОБА_4 проживають, не зареєстровані за адресою: АДРЕСА_4 .

З відповіді №1258535 від 03.04.2025 з Єдиного державного демографічного реєстру видно, що місце проживання відповідача зареєстроване: АДРЕСА_5 .

Розглянувши та оцінивши подані учасниками справи обґрунтування та докази, суд дійшов висновку, що спір у справі виник у сфері сімейних правовідносин щодо розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання дитини.

Відповідно до вимог ст. 110 Сімейного кодексу України (далі- СК України), позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя.

У ч. 1 ст. 112 СК України, суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя.

З викладених у позовній заяві обґрунтувань вбачається, що вже тривалий сторони не ведуть спільного господарства, відсутній спільний сімейний бюджет, припинились сімейно-шлюбні відносини, а тому примирення та збереження шлюбу є неможливим. Часті стресові ситуації спричинені непорозуміннями негативно впливають на можливість відновлення сімейного життя.

Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Суд встановив, що відсутність у позивачки бажання продовжувати шлюбні відносини, почуття взаємоповаги та любові, відчуття частих стресових ситуацій з відповідачем, а також те, що позивачка вже тривалий час не веде з відповідачем спільного господарства та сімейного бюджету, припинила з ним сімейно-шлюбні відносини свідчить про неможливість примирення та збереження шлюбу.

Відповідно до положень ч.1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Відтак, за відсутності згоди позивачки перебувати у шлюбі з відповідачем, який відповідно до ст. 21 СК України є сімейним союзом чоловіка та жінки, що полягає в "постійній спільності усього їхнього життя", не відповідає та суперечить інтересам позивачки, яка такої спільності не відчуває та не проявляє.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 та набула чинності для України 27.09.1991, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Згідно зі статтями 150, 180 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття.

З викладених у позовній заяві обґрунтувань вбачається, що дочка ОСОБА_4 проживає з позивачем та перебуває на повному її утриманні. У матеріалах справи відсутні докази ,що ОСОБА_3 в добровільному порядку сплачує аліменти на утримання своєї дитини.

Відповідно до положень статті 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

У ч. 5 ст. 183 СК України зазначено, що той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину.

Частиною 2 ст. 182 СК України встановлено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Підсумовуючи наведене, вивчивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи, оцінивши докази безпосередньо досліджені в судовому засіданні, застосувавши законодавство, що регулює спірні правовідносини, виходячи з мотивів наведених вище, керуючись внутрішнім переконанням суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 належить задовольнити: розірвати шлюб укладений між ними 26.08.2022, стягувати з відповідача в користь позивача аліменти на дитину ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , - у розмірі 1/4 частки від його заробітку (доходу), але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 01 квітня 2025 року і до досягнення дитиною повноліття.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць.

Відповідно до ч. 2 ст. 115 СК України рішення суду про розірвання шлюбу після набрання ним законної сили надсилається судом до органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та проставлення відмітки в актовому записі про шлюб.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки за позовну вимогу про розірвання шлюбу, позивач сплатила судовий збір в розмірі 1211,20 грн, то його належить стягнути з відповідача.

Так як позивач звільнена від сплати судового збору при подачі позовної заяви про стягнення аліментів на дитину, то його належить стягнути з відповідача в користь держави.

Крім того, позивач просила стягнути з відповідача понесені нею витрати на професійну правничу допомогу.

Позовна заява містить розрахунок витрат позивача на професійну правничу допомогу, який складає 6000,00 грн.

На підтвердження понесених витрат на правову допомогу позивач надав копію договору про надання правової допомоги адвокатським об`єднанням «Захист у криміналі» від 04.03.2025, копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю адвокатом Пархомук С.В. від 18.07.2019, копію ордера виданого адвокатом Покоєвичем А.О. від 19.03.2025.

Відповідно до розрахунку витрат на професійну правничу допомогу адвокат надав позивачу правову допомогу, яка складається з: консультації та узгодження правової позиції, ознайомлення з документами, наданими позивачем вартістю 2000,00 грн; складення та подання до суду позовної заяви вартістю 2000,00 грн; підготовка квитанції про оплату витрат на правову допомогу та розрахунку витрат на правову допомогу вартістю 1000,00 грн, а також формування та ксерокопіювання процесуальних документів в розмірі 1000,00 грн., а всього на загальну вартість 6000,00 грн.

Суд зазначає, що відповідно до ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі №922/1964/21 зауважено, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.

Подібний висновок викладений і у пункті 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі 904/4507/18.

Суд зазначає, що втручання у договірні відносини між адвокатом та його клієнтом у частині визначення розміру гонорару або зменшення розміру стягнення такого гонорару з відповідної сторони можливе лише за умови обґрунтованості та наявності доказів на підтвердження невідповідності таких витрат фактично наданим послугам.

Європейським судом з прав людини висловлена правова позиція, згідно з якою при розгляді питань компенсації витрат, понесених сторонами на отримання ними юридичної допомоги (в тому числі й під час розгляду їх справ в національних судах) задоволенню судом підлягають лише ті вимоги, по яким доведено, що витрати заявника були фактичними, неминучими, необхідними, а їх розмір розумним та обґрунтованим (остаточне рішення Європейського суду з прав людини від 10.01.2020, №33210/07 і 41866/08) та «Гуриненко проти України» (рішення Європейського суду з прав людини від 18.02.2010, №37246/04).

Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує зокрема чи пов`язані ці витрати з розглядом справи та чи є чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес .

Перевіривши зміст наданих документів, суд зазначає, що у матеріалах справи є докази того, що крім позовної заяви у цій справі адвокат підготував квитанцію про оплату витрат на правову допомогу та розрахунок витрат на правову допомогу. Однак на переконання суду витрати на підготовку вказаних квитанції та розрахунку не можуть покладатися на відповідача, адже не стосуються правничої допомоги щодо предмета спору, така заява єфактично заявою про подання доказів щодо витрат, які понесені стороною у зв`язку з необхідністю відшкодування правової допомоги, а тому витрати на підготовку такої заяви не підлягають відшкодуванню, що відповідає позиції висловленій КЦС Верховного Суду у постанові від 19 червня 2024 року у справі № 170/332/22.

Також суд зауважує, що зазначені у вказаному вище розрахунку витрати на формування та ксерокопіювання процесуальних документів в розмірі 1000,00 грн не підтверджені жодними доказами.

Відповідно до ч. 6 ст. 137 ЦПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідач не надав заперечень щодо розміру витрат на правничу допомогу, а можливості здійснити самостійне зменшення розміру цих витрат у зв`язку з їх неспівмірністю, суд законодавчо позбавлений.

Зазначеної позиції також дотримується Велика Палата Верховного Суду, яка у п. 40, 43, 44 постанови від 19 лютого 2020 року по справі № 755/9215/15-ц зазначила, що «Із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до ЦПК України законодавцем принципово по новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства. При розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань (частина перша статті 182 ЦПК України). Тобто саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони».

На підставі наведеного, суд дійшов висновку, що розмір понесених позивачем судових витрат, які підлягають розподілу складає 4000,00 грн.

Оскільки позовні вимоги задоволені в повному обсязі, то суд стягує з відповідача понесені позивачем витрати на правничу допомогу, які підлягають розподілу, у повному розмірі 4000,00 грн.

Керуючись ст.ст. 21, 24, 110, 112, 115 СК України ст.ст. 4, 128, 280, 259, 263-268, 354 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 задовольнити повністю.

Розірвати шлюб укладений 26 серпня 2022 року між ОСОБА_1 (дошлюбне прізвище ОСОБА_5 ), ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрований Костопільським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Рівненському районі Рівненської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів), актовий запис № 234.

Після набрання рішенням законної сили надіслати його органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та проставлення відмітки в актовому записі про шлюб.

Стягувати з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_1 аліменти на дитину ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , - у розмірі 1/4 частки від його заробітку (доходу), але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 01 квітня 2025 року і до досягнення дитиною повноліття.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1211,20 грн та 4000,00 грн понесених витрат на професійну правничу допомогу..

Стягнути з ОСОБА_3 на користь держави судовий збір у розмірі 1211,20 грн.

Рішення в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць підлягає негайному виконанню.

Копію цього рішення суду надіслати сторонам у справі.

Заочне рішення може бути переглянуте Ковельським міськрайонним судом Волинської області за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного тексту заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення, заочне рішення може бути оскаржено в загальному порядку, встановленому ЦПК України.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в апеляційному порядку до Волинського апеляційного суду шляхом подачі у 30-денний строк з дня проголошення рішення, апеляційної скарги.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Повне найменування сторін:

Позивач ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_3 );

Відповідач ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_4 ).

Повне судове рішення складено 16.05.2025.

Головуючий:Р. Я. СМАЛЮХ