Провадження №22-ц/812/769/25
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2025 року м. Миколаїв

Справа № 484/6651/24

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Шаманської Н.О.,

суддів: Лівінського І.В., Тищук Н.О.

із секретарем судового засідання Коростієнко Н.С.

переглянувши в апеляційному порядку в режимі відеоконференції цивільну справу

за позовом

ОСОБА_1

до

ОСОБА_2 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Орган опіки та піклування виконавчого комітету Первомайської міської ради Миколаївської області

про

позбавлення батьківських прав

за апеляційною скаргою

ОСОБА_1

на рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області, ухвалене суддею Максютенко О.А. 07 березня 2025 року в приміщенні цього ж суду, повний текст рішення складено 07 березня 2025 року,

у с т а н о в и в:

У листопаді 2024 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав.

В обґрунтування позову зазначав, що з 03 червня 2005 року перебував у шлюбі з ОСОБА_2 . Рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 05 квітня 2012 року шлюб між ними розірвано. Від шлюбу мають двох дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Після розірвання шлюбу діти залишились проживати з ним та перебувають на його утриманні. Син ОСОБА_5 на теперішній час є повнолітнім. Син ОСОБА_6 виявив бажання проживати разом з батьком, оскільки з матір`ю у них склались складні стосунки. Він самостійно доглядає за дітьми, займається їхнім вихованням, навчанням, бере активну участь у їхньому житті. Мати не цікавиться життям та станом здоров`я дітей, веде аморальний спосіб життя: вживає спиртні напої, палить, заблокувала телефонні дзвінки та у соціальних мережах його та сина ОСОБА_6 .

Рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 21 грудня 2020 року з відповідачки стягнуто аліменти на утримання сина ОСОБА_5 у розмірі частки з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Проте, ОСОБА_2 ухиляється від сплати аліментів.

Посилаючись на викладене, просив позбавити ОСОБА_2 батьківських прав щодо неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 07 березня 2025 року відмовлено у задоволенні позову.

Відмовляючи у задоволенні позову суд виходив з того, що у справі не встановлено обставин, які б свідчили про те, що мати не бажає спілкуватись з сином ОСОБА_6 та брати участь у його вихованні, остаточно та свідомо самоусунулась від виконання своїх батьківських обов`язків з виховання сина, який залишився проживати з батьком.

В апеляційній скарзі представник позивача, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позов.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги пояснень позивача та дітей, які у судовому засіданні підтвердили, що відповідачка з ними не мешкає з 2012 року. З того часу, як пояснили діти, мати їм не телефонувала та не приходила до них, жодного разу не привітала з днем народження.

Крім того, суд першої інстанції не врахував висновку органу опіки та піклування Первомайської міської ради Миколаївської області про доцільність позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав та особистої заяви ОСОБА_2 про визнання позову.

У судове засідання відповідачка ОСОБА_2 не з`явилась, про день, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином (а.с. 108 ).

У зв`язку з цим, суд розглядав справу у відсутність відповідача, відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача та його представника ОСОБА_7 , які підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити, пояснення представника органу опіки та піклування Первомайської міської ради Животовського А.В., який вважав за доцільне позбавити відповідачку батьківських прав стосовно неповнолітнього сина , перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Судом встановлено, що з 03 червня 2005 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі. Рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 05 квітня 2012 року шлюб між ними розірвано. Від шлюбу мають двох дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області справа 1421/2545/12 від 07 червня 2012 року з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 стягнуто аліменти на утримання дітей, сина ОСОБА_5 та сина ОСОБА_6 по 600 грн щомісця до повноліття дітей. Зазначеним судовим рішенням встановлено, що діти проживають з матір`ю ОСОБА_2 .

Рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 21 грудня 2020 року ухвалено рішення про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання лише сина ОСОБА_5 у розмірі частини з усіх видів доходу, до повноліття сина.

З вказаного рішення вбачається, що ОСОБА_1 сумлінно сплачував аліменти на користь ОСОБА_2 на утримання синів ОСОБА_6 та ОСОБА_5 за рішенням суду, але на час звернення до суду в 2020 році син ОСОБА_5 почав проживати з батьком та знаходився на його утриманні.

Зазначеними рішеннями суду спростовуються доводи позивача, що діти з 2012 року перебували на його утриманні.

Відповідно до характеристики від 30 листопада 2023 року з Первомайського ліцею «Престиж» на ОСОБА_8 під час дистанційних навчань ОСОБА_6 не завжди виходив на зв`язок з учителями, тому що не мав відповідних засобів. У вересні 2023 року ситуація змінилась, батько його забезпечив потрібними гаджетами.

Відповідно до характеристики від 23 грудня 2024 року з Первомайського ліцею «Престиж» на ОСОБА_8 батько приділяє увагу сину. Мати протягом останніх двох навчальних років до школи на батьківські збори не з`являється, вихованням сина в ліцеї не цікавиться.

Згідно характеристики з місця проживання за підписом голови квартального комітету № 53 ОСОБА_1 проживає з сім`єю: мати та два сина. Сумлінно виконує батьківські обов`язки, займається вихованням дітей, піклується та утримує їх матеріально.

З довідки щодо реєстрації місця проживання вбачається, що неповнолітній ОСОБА_6 зареєстрований за місцем реєстрації батька та з ним проживає.

Згідно виписки з історії хвороби стаціонарного хворого №5798/764 ОСОБА_2 з 05 грудня 2024 року по 10 грудня 2024 року проходила лікування з діагнозом, розлади психіки та поведінки внаслідок вживання алкоголю.

Судом досліджено висновок Органу опіки та піклування Первомайської міської ради Миколаївської області від 26 грудня 2024 року №8249/3.1-26 про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно сина ОСОБА_6 . Вказаний висновок містить інформацію про те, що після народження ОСОБА_6 , ОСОБА_2 припинила спілкуватись зі своїми дітьми, періодично зникала з дому, а з 2012 року пішла із сім`ї . Практично з самого народження ОСОБА_6 , матір виявилась нездатною у повній мірі виконувати свої батьківські обов`язки. ОСОБА_6 повністю знаходився і знаходиться на утриманні батька. За час проживання дітей біля батька, ОСОБА_2 не вітала дітей з днем народження, не цікавилась їх здоров`ям, заблокувала телефонні дзвінки дітей та колишнього чоловіка. Матеріальної чи будь-якої допомоги синам не надавала.

Враховуючи зазначене у висновку та думку дитини, Орган опіки та піклування Первомайської міської ради Миколаївської області вважав доцільним та таким, що відповідає інтересам дитини, позбавити відповідачку батьківських прав відносно її сина ОСОБА_6 .

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити (абзац четвертий частини першої статті 1 Закону України «Про охорону дитинства», далі - Закон).

Згідно з частиною першою статті 8 Закону кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону).

Відповідно до частини сьомої статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з частиною першою статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України, пунктом 2 якої визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти.

Тлумачення змісту пункту 2 частини першої статті 164 СК України дає підстави для висновку, що ухилення від виконання обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Наслідком позбавлення батьківських прав, як виняткового заходу, є істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків.

Згідно з частиною першою статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Згідно з частиною першою статті 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і потрібно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

У рішенні від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.

Оцінюючи процес вирішення питання про встановлення опіки, який завершився рішенням про роз`єднання сім`ї, суд повинен, зокрема, переконатися, чи ґрунтуються висновки національних органів на достатній доказовій базі (яка, за потреби, може включати показання свідків, висновки компетентних органів, психологічні та інші експертні висновки та медичні довідки) (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», заява № 39948/06).

Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду від 06 травня 2020 року у справі №753/2025/19 (провадження № 61-1344св20) зазначено, що «ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків».

Тлумачення частини шостої статі 19 СК України дає підстави для висновку, що суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновок виконавчого комітету має рекомендаційний характер.

Судам необхідно враховувати, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом вирішення сімейних питань, застосовується лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку.

Самі по собі встановлені судами факти, що батьки не у достатній мірі спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, беруть участь у вихованні, не може бути підставою для позбавлення батьківських прав.

Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальній забезпеченості. Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та усвідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість, і застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.

Правовий висновок про те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків викладено, зокрема, в постановах Верховного Суду від 29 липня 2021 року у справі № 686/16892/20, від 07 грудня 2022 року у справі № 562/2695/20, від 03 серпня 2022 року у справі № 306/7/20, від 11 січня 2023 року у справі № 461/7447/17. Судова практика щодо застосування положень статті 164 СК України є усталеною.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Проаналізувавши викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність достатніх підстав для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав.

Суд першої інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів, дійшов обґрунтованого висновку, що позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, тобто природніх прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не доведено.

Апеляційний суд враховує, що відповідачка не є тією особою, поведінка чи дії якої можуть свідчити про негативний вплив на дитину, а тому розрив з матір`ю сімейних відносин не буде відповідати інтересам дитини. Матеріальне забезпечення та виховання дитини батьком, а також неможливість матері дитини належним чином виконувати батьківські обов`язки не може свідчити повною мірою про ухилення матері від виконання батьківських обов`язків.

Висновок Органу опіки та піклування про доцільність позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, який носить рекомендаційний характер, не містить обставин, які б вказували на наявність підстав для застосування щодо відповідачки такого крайнього заходу, як позбавлення батьківських прав, а тому відповідно до частини шостої статті 19 СК України суд обґрунтовано не погодився з цим висновком.

У матеріалах справи відсутні докази того, що відповідачка притягувалася до кримінальної чи адміністративної відповідальності, у зв`язку із неналежним поводженням щодо дитини, вчиняла будь-яке насильство стосовно неї. Крім того, матеріали справи не містять даних про те, що за весь час окремого проживання сина від матері, до останньої застосовувались заходи впливу та попередження про необхідність змінити ставлення до виховання дитини.

Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Належних та допустимих доказів винної поведінки та ухилення відповідачки від виконання батьківських обов`язків судом не встановлено.

Також судом не встановлено, а позивачем не доведено обставин, які б свідчили про те, що син ОСОБА_6 не бажає спілкуватися з матір`ю та ОСОБА_2 не бажає спілкуватися з сином та брати участь у його вихованні, остаточно і свідомо самоусунулася від виконання своїх обов`язків з виховання дитини.

Суд, з урахуванням якнайкращих інтересів дитини, встановлених обставин цієї справи та з огляду на відсутність свідомого нехтування відповідачкою своїми батьківськими обов`язками, дійшов правильного висновку про відмову в позові.

Крім того, суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що з метою захисту якнайкращих інтересів дитини доцільним буде збереження її зв`язків із матір`ю.

Як зазначив ЄСПЛ у рішенні від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» (пункт 49), розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин.

Таких обставин у розглядуваній справі не встановлено.

Позбавлення батьківських прав за встановлених судом обставин не буде ґрунтуватися на суттєвих і достатніх причинах у контексті прецедентної практики ЄСПЛ.

До того ж, не є підставою для скасування рішення суду першої інстанції те, що відповідачка ОСОБА_2 визнала позов, оскільки відсутність заперечень проти позову не свідчить про визнання позову в розумінні частини 1 статті 206 ЦПК України. В силу положень частини 4 цієї ж статті визнання відповідачем позову є підставою для його задоволення за умови наявності для того законних підстав, якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд не приймає таке визнання.

У справі, яка переглядається, відсутні підстави для задоволення позовних вимог, оскільки таке суперечить вимогам закону, що регулюють спірні правовідносини, що вірно констатував суд першої інстанції.

Враховуючи наведене, узагальнені доводи позивача в апеляційній скарзі про те, що відповідачка не виконує своїх батьківських обов`язків з виховання сина, самоусунулася від участі у його житті, а також про те, що відсутні докази невинуватості відповідачки у невиконанні нею своїх обов`язків є помилковими, оскільки не відповідають фактичним обставинам справи. Докази ж, які були надані позивачем, на думку колегії суддів, не доводять винної поведінки матері та свідомого нехтування нею своїми обов`язками.

Разом з цим, колегія суддів вважає за необхідне попередити відповідачку про необхідність змінити ставлення до виховання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , виконуючи в подальшому обов`язки щодо виховання та утримання дитини, передбачені сімейним законодавством.

Оскільки судом першої інстанцій правильно встановлені фактичні обставини справи і застосовано норми матеріального та процесуального права, які підлягали застосуванню, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану його представником ОСОБА_7 , залишити без задоволення.

Рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 07 березня 2025 року залишити без змін.

Доповнити резолютивну частину рішення покладенням обов`язку на ОСОБА_2 змінити своє ставлення до виховання та утримання неповнолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення з підстав, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: Н.О. Шаманська

Судді: І.В.Лівінський

Н.О.Тищук

Повний текст постанови складено 14 травня 2025 року.