Справа № 677/767/25
Провадження № 2/677/661/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.05.2025 року м. Красилів

Суддя Красилівського районного суду Хмельницької області Шовкун В.О., розглянувши позовну заяву ОСОБА_1 до Красилівської міської ради Хмельницької області про визнання права власності на нежитлове приміщення, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду з позовною заявою, в якій просить суд прийняти рішення про визнання права власності на нежитлове приміщення.

Ухвалою Красилівського районного суду Хмельницької області від 05.05.2025 року позов залишено без розгляду з вказівкою недоліків, які слід позивачу виправити, а саме: Позивачу слід сплати додатково судовий збір за одну вимогу майнового характеру (з урахуванням вартості майна, на яке позивач хоче визнати право власності з наданням суду такого підтвердження, висновок експерта, тощо) та одну вимогу немайнового характеру в сумі 1211 грн. 20 коп.

19.05.2025 року на адресу суду від позивача надійшла заява про усунення недоліків.

Після ознайомлення з заявою про усунення недоліків суд приходить до висновку, що ухвала про залишення позову без руху від 05.05.2025 року виконана не в повному обсязі. Так, позивачем було сплачено судовий збір за дві позовні вимоги, однак, без врахування вартості майна (за одну позовну вимогу), як було зазначено в ухвалі суду про залишення без руху від 05.05.2025 року.

Суд вкотре зазначає про те, що відповідно до ч. 3 ст. 175 ЦПК України позовна заява повинна містити: найменування суду першої інстанції, до якого подається заява; повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові) (для фізичних осіб) сторін та інших учасників справи, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), поштовий індекс, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України (для юридичних осіб, зареєстрованих за законодавством України), а також реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серію паспорта для фізичних осіб - громадян України (якщо такі відомості позивачу відомі), відомі номери засобів зв`язку та адреси електронної пошти, відомості про наявність або відсутність електронного кабінету; зазначення ціни позову, якщо позов підлягає грошовій оцінці; обґрунтований розрахунок сум, що стягуються чи оспорюються; зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; відомості про вжиття заходів досудового врегулювання спору, якщо такі проводилися, в тому числі, якщо законом визначений обов`язковий досудовий порядок урегулювання спору; відомості про вжиття заходів забезпечення доказів або позову до подання позовної заяви, якщо такі здійснювалися; перелік документів та інших доказів, що додаються до заяви; зазначення доказів, які не можуть бути подані разом із позовною заявою (за наявності); зазначення щодо наявності у позивача або іншої особи оригіналів письмових або електронних доказів, копії яких додано до заяви; попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи; підтвердження позивача про те, що ним не подано іншого позову (позовів) до цього ж відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав.

Посилання позивача на ч. 2 ст. 5 ЦПК України щодо визначення (судом) мінімального розміру ціни позову з урахуванням права на доступ до правосуддя не відповідає вимогам закону, оскільки визначення ціни позову та підтвердження його вартості ЦПК України покладає на позивача по справі при зверненні з позовною заявою до суду. Жодним чином це не впливає на право позивача на звернення до суду з позовною заявою тобто не впливає на доступ до правосуддя.

Крім того, суд зазначає про те, що судові витрати це передбачені законом витрати (грошові кошти) сторін, інших осіб, які беруть участь у справі, понесені ними у зв`язку з її розглядом та вирішенням, а у випадках їх звільнення від сплати - це витрати держави, які вона несе у зв`язку з вирішенням конкретної справи.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), Рекомендація щодо заходів, які полегшують доступ до правосуддя №R(81)7, прийнята Комітетом міністрів Ради Європи 14 травня 1981 року, та практика Європейського суду з прав людини під час застосування цієї Конвенції не визнають необхідність сплати судових витрат обмеженням права доступу до суду. Разом із тим, враховуючи положення пункту 1 статті 6 Конвенції та прецедентну практику Європейського суду з прав людини (зокрема, рішення від 19 червня 2001 року у справі Креуз проти Польщі (Kreuz v. Poland)), сплата судових витрат не повинна перешкоджати доступу до суду, ускладнювати цей доступ таким чином і такою мірою, щоб завдати шкоди самій суті цього права, та має переслідувати законну мету.

У зв`язку із цим, при здійсненні правосуддя в цивільних справах суди повинні вирішувати питання, пов`язані із судовими витратами (зокрема, щодо відстрочення та розстрочення судових витрат, зменшення їх розміру або звільнення від їх сплати), у чіткій відповідності до статей 136 ЦПК України, Закону України «Про судовий збір», а також інших нормативно-правових актів України, забезпечуючи при цьому належний баланс між інтересами держави у стягненні судового збору за розгляд справ, з одного боку, та інтересами позивача (заявника) щодо можливості звернення до суду, з другого боку.

У п. 53 Рішення Європейського суду з прав людини від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (Kreuz v. Poland), було зазначено, що «Право на суд» не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави.

Гарантуючи сторонам право доступу до суду для визначення їхніх «цивільних прав та обов`язків», пункт 1 статті 6 залишає державі вільний вибір засобів, що використовуватимуться для досягнення цієї мети, але в той час, коли Договірні держави мають можливість відхилення від дотримання вимог Конвенції щодо цього, остаточне рішення з дотриманням вимог Конвенції залишається за Судом («Голдер проти Сполученого Королівства» і «Z та інші проти Сполученого Королівства», рішення суду, цитовані вище, так само; та, mutatis mutandis, «Ейрі проти Ірландії» (Airey v. Ireland), рішення від 9 жовтня 1979 року).

Так, зокрема, законодавець у статті 8 Закону «Про судовий збір» закріпив норму відповідно до якої, суд, враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою: - відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше, ніж до ухвалення судового рішення у справі; - зменшити розмір судового збору або звільнити від його сплати.

Таким чином, держава визначилась із засобом, який може використовуватись для доступу до суду шляхом подачі позову без оплати його судовим збором.

Разом з цим, підставою для вчинення судом зазначених у цій нормі дій є врахування ним майнового стану сторони. Обґрунтування пов`язаних з цим обставин, які свідчать про неможливість або утруднення в здійсненні оплати судового збору у встановлених законом розмірах і в строки, покладається на заінтересовану сторону.

Визначальним чинником, який дає підстави для застосування статті 8 законодавець пов`язав із поняттям «майнового стану сторони». Однак, в такій реакції поняття «майнового стану сторони» є оціночним в кожній окремій справі.

При цьому, оскільки статтею 129 Конституції України як одну із засад судочинства визначено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, отже в тому числі й органів державної влади, то самі лише обставини, пов`язані з фінансуванням установи чи організації з державного бюджету України та відсутністю у ньому коштів, призначених для сплати судового збору, не можуть вважатися підставою для звільнення від такої сплати.

Водночас, позивачем не надано суду належних та вичерпних доказів вартості майна, на яке позивач хоче визнати право власності з метою визначення ціни позову, з якої слід сплати відповідну суму судового збору, як і не заявлялося відповідне клопотання про відстрочення та розстрочення судових витрат, зменшення їх розміру або звільнення від їх оплати.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку щодо необхідності залишення позову без руху ПОВТОРНО.

Позивачу слід виконати вимоги ч. 3 ст. 175 ЦПК України, а саме зазначити ціну позову (з урахуванням вартості майна, на яке позивач хоче визнати право власності з наданням суду такого підтвердження, висновок експерта, тощо) та в подальшому визначитися з необхідною сумою для сплати судового збору за подачу позовної заяви та при необхідності сплатити (доплатити) судовий збір в необхідній кількості.

Згідно зі ст. 185 ЦПК України, суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху, про що повідомляє заявника і надає йому строк для усунення недоліків.

На підставі наведеного, керуючись ст. 121 ЦПК України, -

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Красилівської міської ради Хмельницької області про визнання права власності на нежитлове приміщення залишити без руху (ПОВТОРНО) та надати Позивачу строк в 5 днів для усунення недоліків з дня отримання Позивачем даної ухвали, пред`явивши позовну заяву оформлену згідно з вимогами закону, та роз`яснити, що в іншому випадку заява вважатиметься неподаною і буде повернута заявнику з усіма додатками.

Копію ухвали направити позивачу для виконання.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя: