Справа № 303/9261/23
П О С Т А Н О В А

Іменем України

29 квітня 2025 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд в складі:

головуючого Джуги С.Д.

суддів Собослоя Г.Г., Мацунича М.В.

з участю секретаря судового засідання: Чичкало М.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Компанієць Наталя Григорівна, на рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 02 квітня 2024 року у складі судді Заболотного А.М., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення права на частку у спільному майні,-

встановив:

У жовтні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про припинення права на частку у спільному майні та визнання права власності.

Позов мотивовано тим, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом позивач ОСОБА_1 набула у власність 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 . Власником іншої 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 , є відповідач по справі ОСОБА_2 .

Зазначає, що між сторонами по справі існує конфлікт щодо володіння, користування та розпорядження спільною квартирою. Так, ОСОБА_2 чинить їй перешкоди в користуванні квартирою, згоди щодо користування квартирою між ними не досягнуто, у зв`язку з чим вона позбавлена можливості володіти та користуватися належною їй квартирою. При цьому зазначає, що вона зареєстрована у спірній квартирі та має намір там проживати оскільки іншого житла у неї немає. В свою чергу відповідач не користується квартирою та має на праві власності інше житло, а тому припинення права на частку не завдасть істотної шкоди його інтересам. Оскільки відповідач добровільно відмовляється припинити своє право на частку у спільному майні за відповідну компенсацію, то позивач змушена вирішувати це питання в судовому порядку.

З урахуванням навденого позивач просила суд припинити право власності ОСОБА_2 на 1/2 частки у праві власності на квартиру АДРЕСА_1 , з виплатою йому грошової компенсації вартості його частки у розмірі 196 927,96 грн. з депозитного рахунку суду та визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частки у праві власності на квартиру АДРЕСА_1 , належну ОСОБА_2 .

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 02 квітня 2024 року у задоволенні заявленого позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Компанієць Н.Г., просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити у справі нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд не врахував обставини, які наведені в обґрунтування позову, не наддав їм належної правової оцінки та безпідставно відмовив у заявленому позові. Зокрема, суд помилково дійшов висновку про можливість спільного володіння та користування квартирою та про відсутність доказів того, що припинення права на частку у спірній квартирі не завдасть істотної шкоди інтересам відповідача. Спірна квартира має тільки одну житлову кімнату площею 15,4 кв.м, і по цій причині розподіл квартири в ідеальних частках та з незначним відхиленням від ідеальних частках з утворенням двох незалежних квартир є неможливим.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

В судовому засіданні апелянт ОСОБА_1 , її представник адвокат Компанієць Н.Г. підтримали подану апеляційну скаргу, просять її задовольнити.

Відповідач, його представник адвокат Волошин Л.Я. у судове засідання не з`явилися, про дату, час місце розгляду справи належним чином повідомлені. Адвокат Волошин Л.Я. подала суду письмову заяву в якій просить розглянути справу у її відсутності. Справа на підставі ч.2 ст. 372 ЦПК України розглянута у відсутності відповідача та його представника.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення апелянта та його представника, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відмовляючи у задоволенні заявленого позову суд першої інстанції виходив з відсутності передбачених ст. 365 ЦК України підстав для припинення права власності відповідача на частку квартири та відсутності підстав для визнання за нею права власності на дану частку у квартирі.

З даним висновками погоджується і колегія суддів, оскільки такі ґрунтуються на нормах матеріального та процесуального права.

Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч.1ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України).

У відповідності до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

За змістом ст.ст.12,81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Матеріалами справи установлено, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 26.07.2023 року, яке видане приватним нотаріусом Мукачівського районного нотаріального округу Машікою О.М. та зареєстроване в реєстрі за № 922, ОСОБА_1 на праві власності належить 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 . Зазначене також підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав № 340553641 від 26.07.2023 року та інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 347771927 від 24.09.2023 року. При цьому також встановлено, що інше майно за ОСОБА_1 на праві власності не зареєстровано.

Зі змісту свідоцтва про право на спадщину за законом від 26.07.2023 року встановлено, що спадкове майно, а саме квартиру АДРЕСА_1 , в рівних частках (по 1/2) успадкували ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , сторони по справі.

Таким чином, внаслідок прийняття спадщини сторони набули у власність квартиру АДРЕСА_1 , в рівних частках по 1/2.

Спірна квартира розташована на першому поверсі, є однокімнатною, загальною площею 30,8 кв.м, житловою 15,4 кв. м.

У квартирі з 08.09.2023 року зареєстрована лише позивач ОСОБА_1 .

Відповідно до висновку експерта № 644/09-23 від 19.09.2023 року ринкова вартість квартири АДРЕСА_1 , становить 393 855,92 грн.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Частиною 1 ст. 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства (ч.ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України).

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1 ст. 321 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Частинами 1-3 ст. 358 ЦК України передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

У ст. 365 ЦК України передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Тобто ст. 365 ЦК України передбачає реалізацію права співвласників на припинення права власності одного із співвласників на його частку в спільному майні за наявності будь-якої з передбачених пунктами 1-3 частини першої цієї статті підстав, які є самостійними, але можуть бути застосовані за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

Таким чином, при вирішенні позову, пред`явленого на підставі ст. 365 ЦК України, визначальним для прийняття судом рішення є встановлення обставини про те, що припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників не завдасть шкоди особі, право власності на частку якої припиняється, а визначення істотності шкоди, яка може бути завдана співвласнику, право якого припиняється, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та технічних характеристик об`єкта, який є спільним майном.

Таке тлумачення відповідає сталій судовій практиці щодо застосування положень ст. 365 ЦК України про примусове припинення частки у спільному майні, що викладено у постановах Верховного Суду від 31.01.2019 року в справі № 219/1551/17, від 27.04.2021 року в справі № 524/2579/18, від 29.01.2021 року в справі № 629/511/17, від 24.11.2021 року в справі № 754/16751/18 (провадження № 61-10039св21).

Аналогічні висновки містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.12.2018 року у справі № 908/1754/17 (провадження № 12-180гс18), у постанові Верховного Суду від 14.04.2021 року в справі № 344/120/16-ц (провадження № 61-22129св19) та у постановах Верховного Суду України від 16.01.2012 року в справі № 6-81цс11, від 02.07.2014 року в справі № 6-68цс14, від 23.11.2016 року у справі № 6-1943цс16.

Слід також зазначити, що правомірність дій суду при встановленні вказаної вище обставини оцінюється з точки зору відповідності принципу об`єктивності і неупередженості, диспозитивності цивільного судочинства, завданням та основним засадам цивільного судочинства, а саме справедливому, неупередженому та своєчасному розгляду і вирішенню цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ч.ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України).

Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції).

Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 року у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») ЄСПЛ наголошує, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».

Обґрунтовуючи заявлений позов про припинення права власності відповідача на 1/2 частку квартири та визнання за нею права власності на дану частку квартири, позивач посилається на те, що між сторонами склалися неприязні стосунки, спільне користування квартирою позивача та відповідача є неможливим, виділ частки в натурі є неможливий, припинення права на частку не завдасть істотної шкоди правам та інтересам відповідача, оскільки він має на праві власності інше житло.

Матеріалами справи установлено, що відповідно до наявного в матеріалах справи заповіту, складеного ОСОБА_3 , відповідач успадкував квартиру, що знаходиться в АДРЕСА_2 , спадщину на яку нотаріально не оформив, проте така належить йому з моменту її відкриття. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 30.01.2023 року відповідачу також належить 1/4 частки квартири, що знаходиться в АДРЕСА_3 .

Тобто, ОСОБА_2 має на праві власності інше житло.

Також установлено, що позивач ОСОБА_1 також успадкувала 1/4 частки квартири, що знаходиться в АДРЕСА_3 , про те таку на цей час відчужила за договором купівлі-продажу сторонній особі.

Матеріалами справи доведено, що частки сторін у спірній квартирі є рівними, кожному з них належить по 1/2. Тобто, частка відповідача у квартирі не може бути визначена як незначна.

Позивачем, відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України, не подано належного доказу, яким є відповідний висновок експерта, про те, що така частка не може бути виділена в натурі чи спірна квартира не підлягає поділу. Відповідних клопотань про призначення експертизи стороною позивача не заявлялося. До позовної заяви позивачем долучено висновок експерта № 644/09-29 судової оціночної будівельної експертизи, яким встановлено лише вартість спірної квартири.

Крім того, Верховний Суд у постанові від 21.07.2021 року у справі № 736/659/19 (провадження № 61-4489св21) виклав висновок про те, що неможливість виділення частки в натурі в окреме жиле приміщення та неприязні відносини між співвласниками не є безумовними підставами для примусового припинення права власності на частину належного особі майна, якщо таке припинення завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

Позивачем також не доведена неможливість спільного володіння та користування спірною квартирою, оскільки доказів вчинення позивачу перешкод будь-ким в користуванні квартирою, чи доказів протиправних дій з боку відповідача, матеріали справи не містять. Факт звернення позивача до поліції з повідомленням про протиправні дії відповідача щодо вчинення їй перешкод у користуванні квартирою не можуть достовірно підтверджувати факт неможливості спільного володіння та користування спірною квартирою, а вказує на наявність неприязних стосунків між сторонами. В той же час встановлено, що позивач не зверталася до суду із відповідними вимогами про усунення перешкод у користування спірною квартирою чи визначення порядку користування такою квартирою.

З матеріалів справи вбачається, що позивач набула право власності на1/2 частку спірної квартири 26.07.2023 року, 08.09.2023 здійснила реєстрацію свого місця проживання у даній квартирі та 08.09.2023 року уклала з адвокатом договір про надання правової допомоги і після цього, 14.09.2023 року, звернулась на лінію «102» щодо створення їй відповідачем перешкод у користуванні квартирою, а 15.09.2023 року адвокат в інтересах позивача звернулася до судового експерта для надання висновку про вартість квартири, після чого 02.10.2023 року позивачка звернулась із даним позовом.

З матеріалів справи вбачається, що ні ОСОБА_1 , ні ОСОБА_2 ніколи не проживали у спірній квартирі та і не проживають в ній на даний час. В свою чергу ОСОБА_2 постійно проживає в квартирі, що знаходиться в АДРЕСА_2 , і не вчиняє жодних дій, що призводять до порушення прав іншого співвласника спільного майна, в тому числі і щодо можливого проживання позивачем у спірній квартирі. Натомість, позивач з членами сім`ї проживає за місцем проживання, де була зареєстрована до 08.09.2023 року.

Аналіз вищенаведених обставин у сукупності дає підстави для висновку, що позивач своїми діями та поведінкою штучно створює умови для наявності можливості припинення права власності відповідача на належну йому 1/2 частку у праві власності на спірну квартиру.

Один факт того, що відповідач має у власності інше нерухоме майно, жодним чином не вказує на те, що припинення права на частку у спірній квартирі не завдасть істотної шкоди його інтересам.

Так, у постанові Верховного Суду від 30.05.2018 року у справі № 760/8958/15-ц (провадження № 61-4860св18) зазначено, що висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім`ї, вирішується в кожному окремому випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном. Та обставина, що відповідач та її діти зареєстровані в іншому житловому приміщенні само по собі не є підставою для висновку про те, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено.

З врахуванням наведених обставин, суд першої інстанції дійшов правильних висновків, що позивачем не доведено наявність правових підстав для припинення права власності відповідача на його частку у майні, а також, що таке втручання у право власності відповідача є виправданим відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Таким чином суд першої інстанції, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, дав їм належну оцінку та правомірно відмовив у заявленому позові.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують і не заслуговують на увагу.

Рішення судом ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права. Підстав для його скасування чи зміни не має.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З врахуванням наведеного, апеляційний суд дійшов до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст.374, 375, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд,-

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Компанієць Наталя Григорівна залишити без задоволення.

Рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 02 квітня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 09 травня 2025 року.

Головуючий :

Судді:

.