Єдиний унікальний номер справи № 752/4937/24
Провадження №22-ц/824/6399/2025
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 квітня 2025 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Писаної Т.О., Приходька К.П.,

за участю секретаря Павлової В.В.,

розглянувши справу за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Євроінс Україна» на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 10 грудня 2024 року у справі за позовом законного представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Євроінс Україна» про відшкодування шкоди, заподіяної смертю фізичної особи,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2024 року позивач ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідача про відшкодування шкоди, заподіяної смертю фізичної особи.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 30.08.2022 року приблизно о 21 год. 20 хв. неподалік с. Велика Березна Шепетівського району Хмельницької області водій ОСОБА_3 , керуючи скутером «Viper», не врахував дорожню обстановку у вигляді зустрічного транспортного засобу, здійснив виїзд на зустрічну смугу руху, де у подальшому допустив зіткнення із евакуатором марки «Mersedes-Benz Atego» під керуванням ОСОБА_4 . У результаті вказаної дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_3 загинув на місці події. На момент вчинення дорожньо-транспортної пригоди на утриманні ОСОБА_3 перебував малолітній син ОСОБА_1 . Цивільно-правова відповідальність водія транспортного засобу «Mersedes-BenzAtego» під керуванням ОСОБА_4 на дату дорожньо-транспортної пригоди була застрахована в ПрАТ «Євроінс Україна». ОСОБА_2 в інтересах свого неповнолітнього сина звернулась до відповідача із заявою про виплату страхового відшкодування щодо шкоди, заподіяною смертю фізичної особи. Відповіддю відповідач повідомив про відмову у виплаті страхового відшкодування, обґрунтовуючи відмову тим, що на думку представника відповідача не настав страховий випадок.

На підставі наведеного просила суд стягнути з відповідача на користь позивача страхове відшкодування шкоди, завданої втратою годувальника у розмірі 234 000,00 грн.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 10 грудня 2024 року позов задоволено; стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Євроінс Україна» на користь ОСОБА_2 , як законного представника ОСОБА_1 страхове відшкодування шкоди, пов`язаного зі втратою годувальника, у розмірі 234 000 грн 00 коп. та судовий збір в розмірі 2 340 грн.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, 02.01.2025 року відповідач направив апеляційну скаргу, в якій зазначив, що оскаржуване рішення вважає незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалене з порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права, з неповним з`ясуванням судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, за невідповідності висновків, викладених у рішенні суду, дійсним обставинам справи, за недоведеності обставин, які суд визнав встановленими. У зв`язку з цим апелянт просив апеляційний суд оскаржуване судове рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог позивача.

Станом на день розгляду справи апеляційним судом відзив на апеляційну скаргу не надходив.

У судове засідання, призначене на 03.04.2025 року, з`явилися представник позивача та представник відповідача.

Згідно вимог ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими (за умови дотримання відповідної процедури та наявності передбачених законом підстав) доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Положеннями ст. 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла наступного:

Судом встановлено, що 30.08.2022 року приблизно о 21 год. 20 хв. неподалік с. Велика Березна Шепетівського району Хмельницької області водій ОСОБА_3 , керуючи скутером «Viper», не врахував дорожню обстановку у вигляді зустрічного транспортного засобу, здійснив виїзд на зустрічну смугу руху, де у подальшому допустив зіткнення із евакуатором марки «Mersedes-Benz Atego», номерний знак НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_4 . У результаті вказаної дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_3 загинув на місці події внаслідок поєднаної травми голови, грудної клітки, живота, яка супроводжувалась переломом потиличної кістки черепа, забоєм головного мозку, переломом правої половини грудної клітини, розривом печінки, переломами стегнової кістки, правового передпліччя, 1-го пальця лівої ступні, що супроводжувались гострою крововтратою та шоком. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 , виданим Шепетівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Шепетівському районі Хмельницької області Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) 01.09.2022 року, про що зроблено відповідний актовий запис № 501. Постановою старшого слідчого в ОВС відділу розслідування злочинів у сфері транспорту СУ ГУНП в Хмельницькій області Гришкевичем І.В. закрито кримінальне провадження № 0000376 від 310.8.2022 року по факту порушення правил безпеки дорожнього руху, за відсутності в діянні складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

12.11.2021 року між ПрАТ «СК «Євроінс Україна» та ТОВ «Океаніка Лоджистік» був укладений договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АР/5972150. Забезпеченим транспортним засобом згідно Полісу страхування № АР/5972150 виступає автомобіль «Mersedes-Benz», номерний знак НОМЕР_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 народився ОСОБА_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 , виданим виконкомом Грицівської селищної ради Шепетівського району Хмельницької області 20.10.2011 року, про що зроблено відповідний актовий запис за № 36. У вказаному свідоцтві про народження батьками записані: батько - ОСОБА_3 , мати - ОСОБА_2 .

ОСОБА_2 в інтересах свого неповнолітнього сина звернулась до відповідача із заявою про виплату страхового відшкодування щодо шкоди, заподіяною смертю фізичної особи.

Відповіддю відповідач повідомив про відмову у виплаті страхового відшкодування, обґрунтовуючи відмову тим, що на думку відповідача не настав страховий випадок.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, зазначив, що цивільно-правова відповідальність за шкоду, заподіяну в результаті дії джерела підвищеної небезпеки, настає без вини її заподіювача. За таких умов страховик є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку.

Як вбачається з апеляційної скарги, переважна більшість її доводів фактично повторюють позицію апелянта, заявлену ним в ході розгляду справи в суді першої інстанції. Така позиція вже була належним чином досліджена судом першої інстанції в ході розгляду справи, за результатами чого їй була дана належна правова оцінка, з якою в повній мірі погоджується й колегія суддів апеляційного суду.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Верховний Суд у постанові від 24 квітня 2020 року у справі № 554/2491/17 зазначив наступне:

«Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій щодо установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували.

Із урахуванням того, що доводи касаційної скарги є майже ідентичними доводам апеляційної скарги заявника, яким судом апеляційної інстанції надана належна оцінка, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.»

Таким чином, апеляційний суд вважає відсутніми підстави для повторного наведення тих доводів і аргументів, якими керувався суд першої інстанції при вирішенні даної справи і з якими в повній мірі погоджується колегія суддів апеляційного суду.

Окремо при вирішенні справи суд апеляційної інстанції звертає увагу на безпідставність доводів відповідача щодо відсутності у страхувальника вини у вчиненні ДТП як на обґрунтування відсутності у страховика обов`язку відшкодовувати в такому випадку спричинену шкоду.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок непереборної сили, відшкодовується у випадках, встановлених законом.

Згідно з ч. 1, 2, 5 ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Порядок та умови відшкодування шкоди безпосередньо встановлено ЦК України, відповідно до якого умовами відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є протиправність поведінки заподіювача шкоди, наявність цієї шкоди у потерпілого і причинного зв`язку між ними.

При цьому особливі правила статті 1187 ЦК України діють тоді, коли шкоду завдано тими властивостями об`єкта, через які діяльність із ним визнається джерелом підвищеної небезпеки.

Головною особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду, як винні, так і невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки.

Разом із цим відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого.

Під умислом потерпілого слід розуміти усвідомлене бажання особи заподіяти шкоду. При цьому особа повинна розуміти значення своїх дій та мати змогу керувати ними.

Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди.

Такі правові висновки зроблені Верховним Судом у постановах від 05 червня 2019 року у справі № 466/4412/15-ц (провадження № 61-37654св18), від 15 серпня 2019 року у справі № 756/16649/13-ц (провадження № 61-26702св18), від 02 жовтня 2019 року у справі № 447/2438/16-ц (провадження № 61-26195св18), від 11 грудня 2019 року у справі № 601/1304/15-ц (провадження № 61-33216св18), від 03 червня 2020 року у справі № 345/3335/17 (провадження № 61-22598св18).

Таким чином, цивільно-процесуальне законодавство містить спеціальну норму, якою врегульовано відшкодування шкоди, завданої смертю потерпілого. Дана норма передбачає відсутність обов`язку відшкодування шкоди виключно у випадку, коли особа умисно доводить себе до смерті, або смерть слалася внаслідок дії непереборної сили.

Матеріалами справи встановлено, що відповідачем не було доведено факт умисного позбавлення себе життя потерпілим або дії непереборної сили.

Таким чином суд першої інстанції дійшов правильного висновку про необхідність відшкодування шкоди, заданої смертю потерпілого, з чим погоджується колегія суддів.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, відтак дійшов законної та обґрунтованої позиції при вирішенні справи. Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження при розгляді справи апеляційним судом. За таких умов підстави для скасування чи зміни оскаржуваної ухвали суду першої інстанції при апеляційному розгляді відсутні.

Керуючись ст.ст. 375, 367, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Євроінс Україна» залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 10 грудня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді Т.О. Писана

К.П. Приходько