Справа № 353/1025/24
Провадження № 2/353/36/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2025 рокум.Тлумач

Тлумацький районний суд Івано-Франківської області в складі:

головуючої - судді - Луковкіної У.Ю.,

за участю: cекретаря судового засідання - Мороз М.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Тлумач в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача: Тлумацький відділ державної реєстрації актів цивільного стану в Івано-Франківському районі Івано-Франківської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, ІНФОРМАЦІЯ_1 , про встановлення (визнання) батьківства, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача: Тлумацький відділ ДРАЦС в Івано-Франківському районі Івано-Франківської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, про визнання батьківства. Свої вимоги обґрунтовував тим, що на час його народження мати ОСОБА_3 не перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , однак з 1982 року проживала разом з ним у фактичних шлюбних відносинах, а 26.12.2006 року вони офіційно зареєстрували шлюб. ІНФОРМАЦІЯ_2 мати ОСОБА_3 померла. ОСОБА_2 він завжди вважав своїм батьком, який виховував та утримував його. Факт його батьківства ніколи і ніким не ставився під сумнів. 16.10.2024 року відділ ДРАЦС повідомив йому про те, що державна реєстрація його народження проведена у відповідності до ст. 135 СК України, а тому відомості про визнання батьківства можуть вноситись за спільною згодою батьків дитини або на підставі рішення суду. У зв`язку з цим просив визнати ОСОБА_2 його батьком та внести зміни до актового запису про його народження.

Ухвалою Тлумацького районного суду Івано-Франківської області від 21.10.2024 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. Крім цього, цією ухвалою було встановлено відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали для подання ним відзиву на позовну заяву та роз`яснено право пред`явити зустрічний позов. Також вказаною ухвалою було встановлено третій особі п`ятнадцятиденний строк з дня вручення цієї ухвали для подання письмових пояснень щодо позову.

22.10.2025 року позивач подав до суду уточнення до позовних вимог, в яких просив суд при розгляді справи та ухваленні рішення керуватись нормами КпШС, виходячи з п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», де Верховний Суд України зазначив, що оскільки підстави для визнання батьківства за рішенням суду, зазначені у ст. 128 СК України, істотно відрізняються від підстав його встановлення, передбачених у ст. 53 КпШС, суди, вирішуючи питання про те, якою нормою слід керуватися при розгляді справ цієї категорії, повинні виходити з дати народження дитини. Так, при розгляді справ про встановлення батьківства щодо дитини, яка народилася до 1 січня 2004 р., необхідно застосовувати відповідні норми КпШС, беручи до уваги всі докази, що достовірно підтверджують визнання відповідачем батьківства, в їх сукупності, зокрема, спільне проживання й ведення спільного господарства відповідачем та матір`ю дитини до її народження, спільне виховання або утримання ними дитини.

27.11.2024 року, 12.02.2025 року, 25.02.2025 року ухвалами Тлумацького районного суду Івано-Франківської області було визнано обов`язковою явку та участь позивача ОСОБА_1 та відповідача ОСОБА_2 в підготовчих судових засіданнях по даній справі.

Також 25.02.2025 року ухвалою Тлумацького районного суду Івано-Франківської області до участі у справі було залучено ІНФОРМАЦІЯ_1 , в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача. Також цією ж ухвалою йому встановлено п`ятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання письмових пояснень щодо позову.

13.03.2025 року ухвалою Тлумацького районного суду Івано-Франківської області закрито підготовче судове засідання та справу призначено до судового розгляду. Також вказаною ухвалою було відмовлено у прийнятті заяви про визнання відповідачем ОСОБА_2 позову про встановлення (визнання) батьківства.

В судове засідання позивач ОСОБА_1 повторно не з`явився, однак до суду подав письмову заяву, в якій вказав, що позов підтримує, та зазначив, що він працює на військовому об`єкті за 300 км від місця проживання, має відстрочку від призову до 02.02.2026 року та не має можливості з`явитись в судові засідання, а тому просив розгляд справи провести без його участі.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання повторно не з`явився, відзиву на позовну заяву не подав, однак подав до суду письмову заяву, в якій просив розгляд справи провести без його участі, наголосивши, що він не може з`явитись в судові засідання, оскільки він являється особою з інвалідністю ІІІ-ої групи та у зв`язку з погіршенням стану здоров`я.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача: Тлумацький відділ державної реєстрації актів цивільного стану в Івано-Франківському районі Івано-Франківської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції в судове засідання не з`явився, однак подав до суду письмову заяву, в якій вказав, що при винесенні рішення покладається на розсуд суду та просив розгляд справи провести без його участі.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача: ІНФОРМАЦІЯ_3 в судове засідання не з`явився, однак до суду подав письмові пояснення, в яких зазначив, що позивач, відповідно до відомостей АІТС «Оберіг», знаходиться на військовому обліку в ІНФОРМАЦІЯ_4 та користується правом на відстрочку від призову на військову службу по мобілізації у зв`язку з бронюванням. Інформація про порушення військового обліку щодо вказаного громадянина відсутня. Просив розгляд справи провести без його участі на підставі наявних в матеріалах справи доказів.

У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, суд розглядає справу у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступних підстав.

Фактичні обставин справи, встановлені судом

До суду звернувся ОСОБА_1 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_5 , з позовом про визнання батьківства щодо нього ОСОБА_2 . На момент подачі ОСОБА_1 до суду позовної заяви про визнання ОСОБА_2 його батьком позивачу виповнилося 40 років. Метою звернення до суду позивачем вказано: юридичне оформлення батьківства, можливість оформлення спадщини у разі смерті відповідача на пільгових умовах, уникнення призову позивача на військову службу у разі настання певної події.

Копією свідоцтва про народження ОСОБА_1 підтверджується, що він народився ІНФОРМАЦІЯ_5 в с. Ісаків Тлумацького району Івано-Франківської області, а його батьками зазначені ОСОБА_4 та ОСОБА_3 (а.с. 3).

Відповідно до повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження від 16.10.2024 року, при народженні ОСОБА_1 (позивач) запис про батька проведено за заявою матері ОСОБА_3 від 13.08.1984 року, тобто на підставі ч. 1 ст. 135 СК України. Також у цьому витязі зазначено, що ОСОБА_1 (позивач) народився в с. Сокирчин Тлумацького району Івано-Франківської області (а.с. 7-8).

У свідоцтві про хрещення і миропомазання ОСОБА_1 (позивач), яке складено 18.10.2024 року, його батьками зазначено ОСОБА_2 та ОСОБА_5 (а.с. 9).

26.12.2006 року ОСОБА_3 (мати позивача) зареєструвала шлюб з ОСОБА_2 (відповідач), що підтверджується копією свідоцтва про шлюб (а.с. 4).

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 (мати позивача) померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с. 5).

Відповідно до довідки Олешанської сільської ради Івано-Франківського району Івано-Франківської області № 315 від 17.10.2024 року ОСОБА_1 (позивач) та ОСОБА_2 (відповідач) проводили похорон ОСОБА_3 (а.с. 12).

З виписки з погосподарських книг по с. Ісаків Олешанської сільської ради Івано-Франківського району Івано-Франківської області за період з 1983 року по 2024 рік встановлено, що у період з 1983 року по 2005 роки ОСОБА_1 (позивач) проживав у складі сім`ї разом з ОСОБА_3 (мати) та ОСОБА_6 (тітка). ОСОБА_2 (відповідач) прибув у господарство лише 18.12.2006 року, та проживав там разом з ОСОБА_3 (до дня смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ) та ОСОБА_1 (позивач) (а.с. 10-11).

Відповідно до акту обстеження матеріально-побутових умов проживання ОСОБА_1 , складеного 17.10.2024 року Олешанською сільською радою Івано-Франкіського району Івано-Франківської області, ОСОБА_1 проживає у задовільних умовах разом з ОСОБА_2 по АДРЕСА_1 , ніде не працює, здійснює догляд за ОСОБА_2 , який є особою з інвалідністю ІІІ групи (а.с. 13).

Відповідно до копії довідки до акту огляду МСЕК серії 12ААД № 068120 ОСОБА_2 (відповідач) є особою з інвалідністю ІІІ групи (а.с. 14).

Позивачем на підтвердження факту батьківства надано висновок про біологічне батьківство № MGU1225 від 08.11.2024 року, складениий ТзОВ «ГенКод Діагностик» на замовлення ОСОБА_2 (відповідач), про що свідчить здійснена ним оплата від 17.10.2024 року за організацію проведення генетичного дослідження. У висновку визначено ймовірність батьківства ОСОБА_2 щодо дитини ОСОБА_1 , яка становить 99,%. У висновку наявна інформація про те, що ТзОВ «ГенКод Діагностик» не несе ніякої відповідальності за походження та/або транспортування зразків до моменту, коли вони потрапили в лабораторію. Зразки ДНК, при аналізі яких були отримані вищезгадані дані, не були взяті відповідно до встановлено юридичної процедури для надання результатів ДНК аналізу до судових інстанцій. У зв`язку з цим, результати проведених аналізів можуть не мати сили при судовому розгляді. Всі учасники дослідження розуміли та приймали той факт, що результати проведеного ДНК аналізу даються виключно для особистої інформації (а.с. 38-40).

З копії скріншоту з застосунку «Резерв+» (а.с. 109) та письмових пояснень ІНФОРМАЦІЯ_4 від 11.03.2024 року встановлено, що позивач ОСОБА_1 знаходиться на обліку в ІНФОРМАЦІЯ_4 , користується правом на відстрочку (має бронювання) (а.с. 118-121).

Нормативно-правове обґрунтування та мотиви, з яких виходив суд

За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч. 1 ст. 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року.

Оскільки підстави для визнання батьківства за рішенням суду, зазначені у ст. 128 СК України, істотно відрізняються від підстав його встановлення, передбачених у ст. 53 КпШС України, при вирішенні питання про те, якою нормою необхідно керуватися при розгляді справ цієї категорії, слід виходити з дати народження дитини.

При розгляді справ про встановлення батьківства щодо дитини, яка народилася до 01 січня 2004 року, необхідно застосовувати відповідні норми КпШС України, беручи до уваги всі докази, що достовірно підтверджують визнання відповідачем батьківства, в їх сукупності, зокрема, спільне проживання й ведення спільного господарства відповідачем та матір`ю дитини до її народження, спільне виховання або утримання ними дитини.

Оскільки ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_5 , то спірні правовідносини регулюються нормами КпШС України.

Суд зауважує, що норми КпШС України не передбачають права на звернення до суду з позовом «про визнання батьківства», таке право передбачено ст. 126 СК України, норми якої в даній справі не є застосовними. Норми КпШС України передбачають право на звернення до суду з позовом про встановлення батьківства.

Відповідно до ч. 2 ст. 53 КпШС України у разі народження дитини у батьків, які не перебувають у шлюбі, при відсутності спільної заяви батьків батьківство може бути встановлене в судовому порядку за заявою одного з батьків або опікуна (піклувальника) дитини, особи, на утриманні якої знаходиться дитина, а також самої дитини після досягнення нею повноліття.

Частиною 3 ст. 53 КпШС України визначено чотири юридично значимі обставини встановлення батьківства, а саме: а) спільне проживання та ведення спільного господарства батьками дитини до її народження; б) спільне виховання батьками дитини; в) спільне утримання батьками дитини; г) визнання батьківства відповідачем.

Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України», яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, згідно зі ст. 53 КпШС України підставою для встановлення батьківства (факту батьківства) може бути не сам по собі факт біологічного походження дитини, а фактичні дані, які підтверджують спільне проживання матері й особи, яку та вважає батьком дитини, ведення ними спільного господарства до народження останньої, або спільне її виховання чи утримання, або ж докази, що достовірно підтверджують визнання особою батьківства. Спільне проживання та ведення спільного господарства в зазначених випадках може підтверджуватися наявністю обставин, характерних для сімейних відносин (проживання в одному жилому приміщенні, спільне харчування, спільний бюджет, взаємне піклування, придбання майна для спільного користування тощо). Припинення цих відносин до народження дитини може бути підставою для відмови в позові лише у випадках, коли це сталося до її зачаття. У необхідних випадках суд для з`ясування питань, пов`язаних із походженням дитини, може з урахуванням обставин справи призначити відповідну судову експертизу.

Передумовою звернення до суду із заявою про встановлення факту батьківства є запис про батька дитини у книзі записів народжень за вказівкою матері.

За змістом ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

У ч. 2 ст. 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Доказами визнання батьківства можуть бути листи, заяви, анкети, інші документи, а також показання свідків, пояснення самих сторін, які достовірно підтверджують визнання відповідачем батьківства. Батьківство може бути визнано як у період вагітності матері (наприклад, висловлення бажання мати дитину, піклування про матір майбутньої дитини тощо), так і після народження дитини.

Спільне проживання та ведення спільного господарства в зазначених випадках може підтверджуватися наявністю обставин, характерних для сімейних відносин (проживання в одному жилому приміщенні, спільне харчування, спільний бюджет, взаємне піклування, придбання майна для спільного користування тощо). Припинення цих відносин до народження дитини може бути підставою для відмови в позові лише у випадках, коли це сталося до її зачаття.

Спільне виховання дитини має місце, коли вона проживає з матір`ю та особою, яку остання вважає (або яка вважає себе) батьком дитини, або коли ця особа спілкується з дитиною, проявляє батьківську турботу щодо неї.

Під спільним утриманням дитини слід розуміти як перебування її на повному утриманні матері й особи, яку остання вважає (або яка вважає себе) батьком дитини, так і, як правило, систематичне надання цією особою допомоги в утриманні дитини незалежно від розміру допомоги.

Такі правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 543/738/16-ц (провадження № 61-416Зсв18), у постанові Верховного Суду від 29 серпня 2018 року у справі № 641/9147/15-ц (провадження № 61-26210св18), у постанові Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 225/6301/15-ц (провадження № 61-30047св18, у постанові Верховного Суду від 11 листопада 2021 року у справі № 756/8241/20 (провадження № 61-9789св21).

З метою забезпечення правильного й однакового застосування судами законодавства у справах про визнання або оспорювання батьківства, материнства та стягнення аліментів прийнято постанову Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів».

Пунктом 3 указаної постанови Пленуму Верховного Суду України судам роз`яснено, що оскільки підстави для визнання батьківства за рішенням суду, зазначені у ст. 128 СК України, істотно відрізняються від підстав його встановлення, передбачених у ст. 53 КпШС України, суди, вирішуючи питання про те, якою нормою слід керуватися при розгляді справ цієї категорії, повинні виходити з дати народження дитини.

Так, при розгляді справ про встановлення батьківства щодо дитини, яка народилася до 01 січня 2004 року, необхідно застосовувати відповідні норми КпШС України, беручи до уваги всі докази, що достовірно підтверджують визнання відповідачем батьківства, в їх сукупності, зокрема, спільне проживання й ведення спільного господарства відповідачем та матір`ю дитини до її народження, спільне виховання або утримання ними дитини.

Судом вживались заходи щодо забезпечення явки позивача та відповідача в підготовче судове засідання з метою виконання вимог ст. 189 ЦПК України щодо остаточного визначення предмета спору та характеру спірних правовідносин, позовних вимог та складу учасників судового процесу; визначення обставин справи, які підлягають встановленню, та зібрання відповідних доказів; вчинення інших дій з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду справи по суті, шляхом визнання явки позивача та відповідача обов`язковою. Однак позивач та відповідач з`явились лише в одне підготовче судове засідання (11.12.2024 року). В цьому засіданні на виконання вимог ч. 2 ст. 197 ЦПК України, суд роз`яснив право на уточнення позовних вимог, можливість вирішення питання про вступ у справу інших осіб, роз`яснив учасникам справи, які обставини входять до предмета доказування, які докази мають бути подані тим чи іншим учасником справи , та з`ясував, чи надали сторони всі докази, на які вони посилаються, повідомив про можливість вирішення питання про витребування додаткових доказів та про призначення експертизи, тощо. З врахуванням того, що позивач, зокрема, не міг відповісти на питання поставлені судом, суд роз`яснив учасникам підготовчого судового засідання право на професійну правничу допомогу (адвоката) та з цією метою відклав підготовче судове засідання. Після цього ні позивач, ні відповідач в жодне судове засідання не з`являлись.

Проте суд в цій цивільній справі застосовує принцип jura novit curia («суд знає закони»). Застосування судом цього принципу полягає в тому, що: суд знає право; суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus). Тобто суд, з`ясувавши під час розгляду справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну їх правову кваліфікацію та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини. Застосування зазначеного принципу неодноразово було відображено в постановах Верховний Суд, зокрема і у постанові від 04 вересня 2024 року по справі № 278/2111/23.

Отже суд, врахувавши принцип jura novit curia, застосувавши норми КпШС України, вирішив розглядати позовні вимоги ОСОБА_1 як вимоги про встановлення батьківства, як цього вимагали обставини справи.

Матеріалами справи підтверджується, що позивач не надав належні, допустимі, достатні та достовірні докази на підтвердження своїх позовних вимог, виходячи з наступного.

Як уже зазначалось вище, ч. 3 ст. 53 КпШС України визначено чотири юридично значимі обставини встановлення батьківства: а) спільне проживання та ведення спільного господарства батьками дитини до її народження; б) спільне виховання батьками дитини; в) спільне утримання батьками дитини; г) визнання батьківства відповідачем.

1.Спільне проживання та ведення спільного господарства батьками дитини до її народження

У позовній заяві позивач ОСОБА_1 зазначає, що його матір ОСОБА_3 познайомилась з ОСОБА_2 на початку 1980 року, а з 1982 року вона проживала разом з ним у фактичних шлюбних відносинах в господарстві по АДРЕСА_1 .

Однак даний факт позивачем не є підтвердженим, оскільки у виписці з погосподарських книг по с. Ісаків Олешанської сільської ради Івано-Франківського району Івано-Франківської області зазначено, що у період з 1983 року по 2005 роки ОСОБА_1 (позивач) проживав у складі сім`ї разом з ОСОБА_3 (мати) та ОСОБА_6 (тітка). Про проживання ОСОБА_7 разом ОСОБА_3 з 1982 року по 1984 рік (на момент народження позивача) інформація у виписці відсутня.

ОСОБА_2 (відповідач) прибув у господарство лише 18.12.2006 року та проживав там разом з ОСОБА_3 (до дня смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ) та ОСОБА_1 (позивач).

2.Спільне виховання батьками дитини та спільне утримання батьками дитини

На підтвердження цих обставин позивачем взагалі не надано жодного доказу. Суд вважає, що лише факт проживання ОСОБА_2 (відповідач) у господарстві дружини з 18.12.2006 року не свідчить про безумовне батьківство останнього щодо ОСОБА_1 .

3.Визнання батьківства відповідачем

Матеріали справи містять дві заяви відповідача ОСОБА_2 від 12.11.2024 року

та 07.03.2025 року, в яких він зазначає, що позовні вимоги визнає та стверджує, що він є батьком ОСОБА_1 (а.с. 41, 115).

В ухвалі від 13.03.2025 року суд, якою відмовлено у прийнятті заяви про визнання відповідачем ОСОБА_2 позову про встановлення батьківства, суд надав оцінку цим заявам.

При цьому суд звертає увагу, що обидві заяви від імені відповідача ОСОБА_7 оформлені в одному стилі з позовною заявою позивача ОСОБА_1 , стилістика викладення тексту однакова. Крім того, підписи ОСОБА_2 на двох заявах від 12.11.2024 року та 07.03.2025 року є різними. Зазначене викликає у суду об`єктивний сумнів у достовірності цих заяв та щодо відображення в них добровільного волевиявлення саме ОСОБА_7 . З врахуванням систематичної неявки відповідача в судові засідання, суд був позбавлений можливості з`ясувати умови їх оформлення та їх підставність.

Також з матеріалів справи вбачається, що заява про визнання позову ОСОБА_7 було подана після отримання результатів ДНК-тесту про батьківство.

4.Щодо висновку про біологічне батьківство № MGU1225 від 08.11.2024 року

Позивачем на підтвердження факту батьківства надано висновок про біологічне батьківство № MGU1225 від 08.11.2024 року, складениий ТзОВ «ГенКод Діагностик». У висновку визначено ймовірність батьківства ОСОБА_2 щодо дитини ОСОБА_1 становить 99,%. У висновку наявна відмітка інформація про те, що ТзОВ «ГенКод Діагностик» не несе ніякої відповідальності за походження та/або транспортування зразків до моменту, коли вони потрапили в лабораторію . Зразки ДНК, при аналізі яких були отримані вищезгадані дані, не були взяті відповідно до встановлено юридичної процедури для надання результатів ДНК аналізу до судових інстанцій. У зв`язку з цим, результати проведених аналізів можуть не мати сили при судовому розгляді. Всі учасники дослідження розуміли та приймали той факт, що результати проведеного ДНК аналізу даються виключно для особистої інформації.

Надаючи оцінку цьому висновку, суд зазначає наступне.

Європейський суд з прав людини, рішення якого є джерелом права згідно із ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» зауважив, що «в ході національного розгляду суд призначив ДНК-тест з метою вирішення цього спору про батьківство. Тест продемонстрував, що відповідач був батьком дитини з ймовірністю 99,99 відсотків. Суд враховує, що на сьогодні ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини; його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства» (KALACHEVA v. RUSSIA, № 3451/05, § 34, ЄСПЛ, від 07 травня 2009 року).

Суд звертає увагу сторін, що у вищезазначеній справі призначення відповідної ДНК-експертизи відбувалось за рішенням суду з дотриманням відповідної правової процедури як щодо організації проведення такої експертизи, так і отримання її результатів.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 106 ЦПК України учасник справи має право подати до суду висновок експерта, складений на його замовлення. Порядок проведення експертизи та складення висновків експерта за результатами проведеної експертизи визначається відповідно до чинного законодавства України про проведення судових експертиз.

Питання організації та проведення судових експерт врегульовано декількома нормативними актами, зокрема Законом України «Про судову експертизу». Статтею 7 зазначеного Закону передбачено, що судово-експертну діяльність здійснюють державні спеціалізовані установи, їх територіальні філії, експертні установи комунальної форми власності, а також судові експерти, які не є працівниками зазначених установ, та інші фахівці (експерти) з відповідних галузей знань у порядку та на умовах, визначених цим Законом. При цьому експерт обов`язково попереджається про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок та за відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обов`язків.

Молекулярно-генетична експертиза є одним із видів біологічної експертизи, до завдань якої віднесено встановлення спорідненості (родинних зв`язків). Порядок проведення експертизи встановлений Інструкцією про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень та Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 08.10.1998 № 53/5 зі змінами.

Експертиза ДНК або молекулярно-генетична експертиза призначається у цивільних справах з метою формування доказової бази. Об`єктом молекулярно-генетичного дослідження є ядерна ДНК (ДНК, розташована в ядрі клітини), отримана з крові, слини, буквального та іншого епітелію, волосся (за наявності волосяного фолікула), а також часток тканин і органів людини.

В Постанові Верховного Суду від 11 січня 2023 року у справі № 504/4181/17 зазначено, що рішення щодо визнання батьківства (материнства) має ґрунтуватися на всебічно перевірених судом даних, що підтверджують або спростовують заявлені вимоги чи заперечення проти них, а його резолютивна частина містити всі відомості, необхідні для реєстрації батьківства (материнства) в органах реєстрації актів цивільного стану (прізвище, ім`я та по батькові матері й батька, число, місяць і рік їх народження, громадянство, а також номер актового запису про народження дитини, коли та яким органом його вчинено). Питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі сукупності доказів. Висновки експертизи, у тому числі судово-генетичної, необхідно оцінювати з урахуванням положень ЦПК України, згідно з якими жоден доказ не має для суду наперед установленого значення, він оцінює докази в їх сукупності, а результати оцінки відображає в рішенні з наведенням мотивів їх прийняття чи відхилення.

Суд не вважає висновок про біологічне батьківство № MGU1225 від 08.11.2024 року, складениий ТзОВ «ГенКод Діагностик», належним доказом по справі, оскільки він проведений без дотримання вимог Закону України «Про судову експертизу» та ЦПК України. Дослідження проведено неналежною установою; особи, які її проводили не попереджались про кримінальну відповідальність; зразки не збиралися під суворим наглядом; імена пацієнтів і походження зразка не можуть бути перевірені; юридичної процедури для надання результатів ДНК аналізу до судових інстанцій ТзОВ «ГенКод Діагностик» не дотримувалось.

Крім того матеріали справи містять низку суперечностей, які могли бути усунуті судом під час підготовчого та судового засідання. Однак, у зв`язку з небажанням позивача з`являтись у судові засідання, суд був позбавлений можливості з`ясувати, перевірити та усунути ці суперечності.

1.В копії свідоцтва про народження та копії паспорта ОСОБА_1 зазначено, що він народився в с. Ісаків Тлумацького району Івано-Франківської області, а у витязі з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження зазначено, що ОСОБА_1 (позивач) народився в с. Сокирчин Тлумацького району Івано-Франківської області.

2.В акті обстеження матеріально-побутових умов проживання ОСОБА_1 зазначено, що він проживає разом з ОСОБА_2 по АДРЕСА_1 , ніде не працює, здійснює догляд за ОСОБА_2 , який є особою з інвалідністю ІІІ групи. В той же час сам позивач в заявах зазначає, що він працює на військовому об`єкті за 300 км від місця проживання, у в зв`язку з чим має відстрочку від призову по мобілізації.

3.В позовній заяві позивач стверджує, що з моменту народження поживав з матір`ю ОСОБА_3 та батьком ОСОБА_7 в АДРЕСА_1 . Однак з Витягу з реєстру територіальної громади вбачається, що за цією адресою він зареєстрований лише 11.07.2001 року.

Щодо мети подання позову.

ОСОБА_1 позовна заява подана для юридичного оформлення батьківства, з метою оформлення спадщини у разі смерті відповідача на пільгових умовах, уникнення призову позивача на військову службу в разі настання певної події.

При цьому позивач зазначає, що працює на військовому об`єкті за 300 км від місця проживання та має відстрочку від призову по мобілізації. Дійсно, згідно з даними застосунку «Резерв+» ОСОБА_1 перебуває на обліку в ІНФОРМАЦІЯ_4 та має бронювання. Також зазначено, що він столяр.

Суд звертає увагу на те, що на момент подачі позову позивачу виповнилось 40 років. Однак протягом 40 років його життя питання про оформлення батьківства ні ним, ні його біологічними батьками не було вирішено, в т.ч. шляхом подачі до ДРАЦС спільної заяви батька та матері.

Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» врегульовано питання відстрочки від призову під час мобілізації та бронювання. Відстрочка надається будь-якому військовозобов`язаному, який підтвердив підставу для відстрочки. При цьому перелік цих підстав є досить широким. Бронювання це підстава для надання відстрочки від призову під час мобілізації, скористатися якою можуть державні органи, підприємства, установи та організації, які здійснюють діяльність у критично важливих галузях промисловості або визначені критично важливими для функціонування держави та Сил оборони за відповідними списками. Основна різниця між відстрочкою та бронюванням полягає в підставах для надання та умовах застосування: відстрочка може бути надана індивідуально з різних причин, тоді як бронювання надається для забезпечення роботи стратегічно важливих організацій і підприємств. При цьому бронювання працівника не є постійним, а залежить від багатьох факторів. При цьому заброньований працівник має також певне коло заборон, зокрема не має право виїзду за кордон.

В свою чергу п. 9 ст. 23 Закону України «Про мобілізацію та мобілізаційну підготовку» передбачено можливість отримання відстрочки особами, які зайняті постійним доглядом за хворою дружиною (чоловіком), дитиною та/або своїми батьком чи матір`ю (батьком чи матір`ю дружини (чоловіка), якщо вона сама потребує постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, або рішенням експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи, померла (загинула), визнана зниклою безвісти або безвісно відсутньою, оголошена померлою, і батько чи мати дружини не має інших працездатних членів сім`ї, які зобов`язані та можуть здійснювати за ними догляд), які за висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, чи рішенням експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи потребують постійного догляду.

Згідно зі ст. 8 СК України якщо особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, батьками та дітьми, іншими членами сім`ї та родичами не врегульовані цим Кодексом, вони регулюються відповідними нормами ЦК України, якщо це не суперечить суті сімейних відносин.

Згідно із п. 6 ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.

Тлумачення як ст. 3 ЦК України загалом, так і п. 6 ст. 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії.

У пункті 49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 905/2260/17 вказано, що «як захист права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав».

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України).

Згідно із ч. 1 та 2 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Тлумачення вказаних норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.

Згідно з ч.ч. 2, 3 ст. 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення виконання встановлених законом обов`язків. Зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов: настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи/осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин) (постанови Верховного Суду від 10 лютого 2021 року у справі № 754/5841/17 та від 22 січня 2025 року у справі 495/432/23).

Отже, з врахуванням того, що як позивач, так і відповідач відмовились з`являтись в судові засіданні для дачі особистих пояснень, в т.ч. щодо мети подання позовної заяви, та не скористались своїм правом на залучення до участі у справі представника-адвоката, суд вважає, що позивачем використаний приватно-правовий інструментарій для реалізації можливості звільнення від конституційного обов`язку, передбаченого ст. 65 Конституції України.

Частиною 3 ст. 12 і ч. 1 ст. 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно зі ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до вимог ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Згідно зі ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Таким чином, враховуючи вищенаведене, даючи правову оцінку дослідженим судом доказам, беручи до уваги те, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, передбачених ч. 3 ст. 53 КпШС України, які б встановлювали батьківство, а саме не доведено фактів спільного проживання та ведення спільного господарства батьками позивача до його народження, спільного виховання та утримання батьками позивача, не підтверджено факту визнання батьківства відповідачем, наданий суду висновок про біологічне батьківство проведений та складений без дотримання вимог Закону України «Про судову експертизу» та ЦПК України, а тому суд приходить до висновку, що в задоволенні позову про встановлення (визнання) батьківства, слід відмовити.

Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких в числі інших належать і витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

Враховуючи те, що сторонами по справі не заявлялось вимог про відшкодування судових витрат, клопотань про відшкодування витрат до закінчення судових дебатів до суду не надходило, суд не може вийти за межі заявлених вимог, а тому питання розподілу судових витрат судом не вирішується.

На підставі викладеного та керуючись ст. 53 КпШС України, ст. 58 Конституції України, ст. 3, 13, 16 ЦК України, ст.ст. 5, 12, 13, 76-81, 89, 106, 133, 141, 247, 263-265, 268, 273, 354-355 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 (житель АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) до ОСОБА_2 (жителя АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ), треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача: Тлумацький відділ державної реєстрації актів цивільного стану в Івано-Франківському районі Івано-Франківської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (розташоване по вул. Грушевського, 5, м. Тлумач Івано-Франківської області, ), ІНФОРМАЦІЯ_1 (розташоване по АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ), про встановлення (визнання) батьківства - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до суду апеляційної інстанції через Тлумацький районний суд Івано-Франківської області. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

ГоловуючийУ. Ю. ЛУКОВКІНА

Повний текст судового рішення cкладено «20» травня 2025 року.