Справа № 443/373/24 Головуючий у 1 інстанції: Равлінко Р.Г.
Провадження № 22-ц/811/3891/24 Доповідач в 2-й інстанції: Цяцяк Р. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2025 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Цяцяк Р.П.,

судді Ванівський О.М. та Шеремета Н.О.,

за участю: секретаря Підлужного В.І.;

адвоката Ратича Т.М. представника позивачки ОСОБА_1 ;

адвоката Онацька В.В. - представника ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 , представника ОСОБА_2 , на рішення Жидачівського районного суду Львівської області від 19 листопада 2024 року,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2024 року адвокат Ратич Тарас Михайлович в інтересах ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просив визнати квартиру АДРЕСА_1 (в подальшому «спірна квартира») спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , провести її поділ, визнавши за позивачкою ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину цієї квартири, а також стягнути з відповідача судові витрати.

Позовні вимоги обґрунтовувалися тим, що 03.12.2018 року рішенням Жидачівського районного суду Львівської області розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 16.07.2005 року Новороздільським відділом РАЦС Львівської області, в період перебування у якому сторонами і було набуто спірну квартиру, правовстановлюючі документи на яку оформлено на ім`я відповідача, який набув право власності на квартиру в порядку фінансування дольової участь у будівництві житлового будинку. Сторони тривалий час проживали в спірній квартирі, однак на даний час не можуть досягти згоди щодо користування та розпорядження нею.

У березні 2024 року відповідач за первісним позовом ОСОБА_2 подав до суду зустрічний позов до ОСОБА_1 про визнання спірної квартири його особистою приватною власністю.

Позовні вимоги за зустрічним позовом обґрунтовуються тим, що ще до укладення шлюбу на підставі договору міни квартири він мав у власності квартиру АДРЕСА_2 , за продаж якої 19.03.2008 року він отримав 67 000 гривень, що на той час складало більше 13 тисяч доларів США, які ним були витраченими на придбання спірної квартири, а тому таку він вважає його особистою приватною власністю (а.с. 1-4).

Оскаржуваним рішенням первісний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя задоволено частково.

Поділено спільне сумісне майно, визнавши за ОСОБА_1 , право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , 4 067 гривень 74 копійок судового збору.

У решті позовних вимог відмовлено.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання житлової квартири АДРЕСА_1 особистою приватною власністю ОСОБА_2 відмовлено (а.с. 171-179).

Дане рішення оскаржив представник ОСОБА_2 , подавши на нього 13 січня 2025 року апеляційну скаргу.

Апелянт просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги за зустрічним позовом, покликаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та на порушення норм матеріального і процесуального права (а.с. 193-204).

17 березня 2025 року представник ОСОБА_2 подав до суду заяву про залишення зустрічного позову його довірителя без розгляду (том 2, а.с. 4-7).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта на підтримання доводів апеляційної скарги та поданої ним заяви про залишення зустрічного позову без розгляду, заперечення цих доводів зі сторони представника позивачки ОСОБА_1 , перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те що, як заява про залишення зустрічного позову без розгляду, так і апеляційна скарга не підлягають до задоволення з наступних підстав.

Перегляд судових рішень в апеляційному порядку регулює глава 1 розділу У ЦПК України «Апеляційне провадження».

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції (стаття 367 ЦПК).

Згідно з пунктом 5 частини першої статті 257 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо позивач до початку розгляду справи по суті подав заяву про залишення позову без розгляду.

Аналіз цих норм дає підстави для висновку, що відповідно до статті 377 ЦПК України, якою передбачена можливість закриття провадження у справі та залишення позову без розгляду, позов не може бути залишений без розгляду судом апеляційної інстанції за заявою позивача, оскільки він вже вирішений по суті шляхом ухвалення рішення судом першої інстанції.

Принцип диспозитивності реалізується сторонами на стадії апеляційного розгляду відповідно до статті 373 ЦПК України, згідно з якою в апеляційному суді позивач має право відмовитися від позову, а сторони укласти мирову угоду відповідно до загальних правил про ці процесуальні дії - незалежно від того, хто подав апеляційну скаргу.

Таким чином, правом на залишення позову без розгляду позивач наділений лише в суді першої інстанції до ухвалення рішення по суті.

З огляду на наведене, позовну заяву на стадії апеляційного розгляду справи можна залишати без розгляду лише у разі встановлення апеляційним судом передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

Вказане відповідає правовим висновкам, сформульованим Верховним Судом в постановах від 30.01.2019 року (справа № 359/11442/13) та від 19.09.2018 року (справа №299/2916/17), ухвалених за результатами розгляду аналогічних правовідносин.

З урахуванням наведеного, заява представника апелянта про залишення зустрічного позову без розгляду до задоволення не підлягає.

ЦПК України встановлено, що:

- цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом, і що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (статті 12 і 81);

- суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина 1 статті 13);

- доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1 статті 76);

- належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (стаття 77);

- обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання (частина 1 статті 82).

Відповідно до частини першої статті 36 Сімейного кодексу України (далі - СК України) шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

У сімейному законодавстві передбачено два режими власності подружжя - особиста приватна власність дружини, чоловіка, тобто кожного з подружжя, та спільна сумісна власність подружжя.

У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України).

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Конструкція статей 60, 70 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Ця презумпція може бути спростована, і один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Таким чином, вирішуючи питання про поділ майна подружжя, встановивши факт набуття цього майна подружжям у період перебування в шлюбі, застосуванню підлягають положення статей 60, 70 СК України з урахуванням презумпції спільності права власності подружжя на майно.

Судами встановлено, стверджується матеріалами справи та визнається всіма її учасниками те, що:

-16.07.2005 року сторони даного спору зареєстрували свій шлюб, який було розірвано рішенням суду від 03.12.2018 року (а.с. 8);

-03.11.2005 року (тобто в період шлюбу) відповідачем було укладено Інвестиційний договір № 46 про дольову участь у будівництві житлового будинку по АДРЕСА_3 від 03.11.2005 року ( надалі - Договір), згідно п. 4.2 якого вартість замовленої квартири на час підписання Договору становить 159 075 грн. 21 коп. (а.с. 61-64);

-19.03.2008 року відповідачем було укладено Договір купівлі-продажу квартири, згідно якого він продав за 67 000 грн. належну йому квартиру у місті Новий Розділ, право власності на яку ним було набуто 15.04.2004 року, тобто до укладення ним шлюбу (а.с. 38);

-27.02.2009 року рішенням виконавчого комітету Жидачівської міської ради Львівської області № 37 за відповідачем було оформлено право власності на спірну квартиру (а.с. 9-13).

Як вбачається з вищенаведеного, з часу відчуженням відповідачем квартири у місті Новий Розділ, яка належала йому на права особистої власності, і придбанням спірної квартири (згідно з графіками платежів), пройшов значний проміжок часу.

Пунктом 2.2 Договору встановлено, що квартира передається в стані «коробка». Тобто, спірна квартира станом на час її придбання потребувала значних фінансових вкладень для приведення її до стану придатного для проживання у ній.

67 000 грн. отриманих відповідачем за квартиру у місті Новий Розділ становить лише 42 % від 159 075 грн. 21 коп. за квартиру в стані «коробка», яку було придбано через значний проміжок часу.

Тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідач визнав ту обставину, що спірну квартиру було придбано для потреб сім`ї, після вселення якої у квартиру дружина відповідача (позивачка) зареєструвала своє місце проживання у цій квартирі.

За наведених обставин суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про те, що спірну квартиру сторонами було набуто в період шлюбу за відплатним договором в інтересах сім`ї сторін, а відтак така є спільним майном подружжя, оскільки відповідачем не спростовано належними та допустимими доказами презумпцію спільності права власності подружжя на цю квартиру.

У апеляційній скарзі наведено доводи, які фактично повторюють доводи, які наведені у позовній заяві і яким суд першої інстанції дав належну оцінку.

В той же час, в апеляційній скарзі не зазначено, в чому саме полягає незаконність і (або) необґрунтованість оскаржуваного рішення (які саме обставини та (чи) докази, що мають значення для справи, судом встановлені та (чи) оцінені неповно та (або) неправильно); які саме нові обставини і (або) докази підлягають встановленню, дослідженню чи оцінці в ході апеляційного розгляду справи тощо; так само, як у ній не наведено заперечень проти доказів, використаних судом першої інстанції.

З урахуванням вищенаведеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дав належну оцінку всім обставинам і доказам по справі в їх сукупності та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому приходить до висновку про те, що підстави для його скасування відсутні і апеляційну скаргу на нього, доводи якої не спростовують висновків рішення суду, слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

У Х В А Л И В:

В задоволенні заяви ОСОБА_3 , представника ОСОБА_2 , про залишення без розгляду зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання квартири АДРЕСА_1 особистою приватною власністю ОСОБА_2 відмовити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , представника ОСОБА_2 , залишити без задоволення, а рішення Жидачівського районного суду Львівської області від 19 листопада 2024 року - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повну постанову складено 14 травня 2025 року.

Головуючий: Цяцяк Р.П.

Судді: Ванівський О.М.

Шеремета Н.О.