Справа № 215/1059/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 травня 2025 року Тернівський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі: головуючого судді Науменко Я.О.,

за участю: секретаря Дядькіна І.О.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача адвоката Мельник Л.Г.,

відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі №8 Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на частку квартири у праві спільної сумісної власності подружжя,

ВСТАНОВИВ:

09.04.2025 ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просить визнати за ним право власності на 1/2 частину двокімнатної квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 52,6 кв.м, житловою площею 29,7 кв.м. В обґрунтування позову зазначає, що 13.05.1989 між ним та відповідачем було зареєстровано шлюб, який 10.04.2024 був розірваний. У період шлюбу під час спільного проживання з відповідачем ними за спільні кошти було придбано двокімнатну квартиру АДРЕСА_2 , про що укладено договір купівлі-продажу від 26.06.2007. На даний час сторони добровільно вирішити питання поділу квартири не можуть, у зв`язку з чим позивач звернувся із позовом до суду.

Ухвалою від 16.04.2025 прийнято до розгляду і відкрито провадження у даній справі, визначено проводити її розгляд у порядку спрощеного позовного провадження із повідомленням сторін, призначено проведення першого судового засідання для розгляду по суті на 09.05.2025.

Позивач і його представник у судовому засіданні позов підтримали з підстав зазначених вище, просили його задовольнити.

Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги визнала повністю, проти задоволення позову не заперечує.

Відповідно до положень ч.4 статті 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову, якщо це не суперечить закону або не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб.

Заслухавши пояснення сторін та представника позивача, дослідивши матеріали справи, судом встановлені такі обставини, що мають значення для справи та відповідні їм правовідносини.

Сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 13.05.1989, який був розірваний 10.04.2024, про що свідчить Витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу щодо підтвердження дошлюбного прізвища №2 від 11.02.2025 та свідоцтво про розірвання шлюбу, видане Тернівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Кривому Розі Криворізького району Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) серії НОМЕР_1 (а.с.11, 12).

Як вбачається з договору купівлі-продажу квартири від 26.06.2007, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Бикановою І.М., відповідачем ОСОБА_2 було придбано квартиру АДРЕСА_2 (а.с.51).

Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно Комунального підприємства «Криворізьке бюро технічної інвентаризації» №15163387 від 09.07.2007 власником квартири за адресою: АДРЕСА_3 є ОСОБА_2 (а.с.53).

Відповідно до звіту про оцінку майна, складеного суб`єктом оціночної діяльності ФОП ОСОБА_3 оціночна (ринкова) вартість об`єкт оцінки двокімнатної квартири загальною площею 52,6 кв.м, житловою площею 29,7 кв.м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , становить без ПДВ 175 210,00 грн (а.с.19-34).

На даний час між позивачем та відповідачем виникають непорозуміння та суперечки з приводу користування, утримання зазначеного нерухомого майна і угоди про право власності на частку спільно надбаного в період шлюбу вказаної квартири між ними не досягнуто, в зв`язку з чим відповідач звернувся до суду.

У відповідності до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, не заборонених законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не передбачено законом або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

За загальним правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Тобто, конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю.

Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.

Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована.

Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її кошти, не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною.

Таким чином, тягар доказування у справах даної категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц.

Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено ст. 61 СК України, згідно з частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Норма ч. 3 ст. 61 СК України кореспондує ч. 4 ст. 65 СК України, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

За таких обставин, за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані з сім`єю інтереси одного з подружжя.

Відповідно до ч.1 ст.68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Згідно з ч.1 ст.69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до частин 2, 3 статті 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Частиною 1 статті 70 СК України визначено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Законодавцем визначено, що право на поділ майна, яке перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням (постанова Верховного Суду від 17.01.2024 у справі № 522/17831/20).

Спосіб та порядок поділу спільного сумісного майна подружжя зазначені в ст. 71 СК України, відповідно до якої майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Пунктами 22, 23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири та транспортні засоби тощо. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

Інститут шлюбу передбачає виникнення між подружжям тісного взаємозв`язку, і характер такого зв`язку не завжди дозволяє однозначно встановити, коли саме у відносинах з третіми особами кожен з подружжя виступає у власних особистих інтересах, а коли діє в інтересах сім`ї. Тому закон встановив презумпцію спільності інтересів подружжя і сім`ї.

Такі правові висновки сформульовані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 638/18231/15-ц.

Отже, будь-які правочини чи дії, спрямовані на отримання майна вчинені одним із подружжя під час шлюбу вважаються такими, що вчинені в інтересах подружжя і сім`ї.

Відповідно до ч.1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

В даному випадку, спірна квартира була придбана у власність на підставі договору купівлі-продажу від 26.06.2007, тобто в період, коли сторони по справі перебували в зареєстрованому шлюбі.

Будь-яких доказів про існування домовленостей між позивачем та відповідачем щодо майна або шлюбного договору суду не надано.

Таким чином, спірна квартира, відповідно до ст. 60 СК України є спільною сумісною власністю подружжя.

Оскільки, добровільно сторони не домовилися про розмір часток, які мають бути визначені кожному з них, суд вважає, що частки майна дружини та чоловіка є рівними, а тому за позивачем слід визнати право власності на 1/2 частку квартири, у зв`язку із чим позов підлягає задоволенню.

Після дослідження та оцінки доказів у справі, наданих позивачем відповідно до ст.ст. 81, 83 ЦПК України, вони вважаються судом належними, допустимими, достовірними та достатніми згідно зі ст. ст. 77 ,78, 79, 80 ЦПК України і свідчать про обґрунтованість та законність позовних вимог, а також наявність фактичних та правових підстав для їх задоволення.

Позивач просив суд понесені ним судові витрати покласти на нього.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 10, 13, 19, 77-80, 89, 90, 141, 206, 223, 258, 259, 263-265, 430 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на частку квартири у праві спільної сумісної власності подружжя задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , право власності на 1/2 частину двокімнатної квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 52,6 кв.м, житловою площею 29,7 кв.м.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції через Тернівський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області.

Повне судове рішення складено 14.05.2025.

Відомості про учасників справи згідно п. 4 ч. 5 ст. 265 ЦПК України:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_4 ;

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_5 .

Суддя