УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2025 року

м. Київ

справа № 509/2406/22

провадження № 61-5735ск25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А., Луспеника Д. Д.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якої діє представник ОСОБА_4 , на ухвалу Одеського апеляційного суду від 17 квітня 2025 року у складі колегії суддів: Назарової М. В., Коновалової В. А., Кострицького В. В.,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2022 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, яким у подальшому уточнила та остаточно просила стягнути солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 грошову суму у гривні, що еквівалентно 754 590,90 дол. США згідно курсу продажу долара США, встановленому на Міжбанківському валютному ринку станом на день прийняття рішення суду.

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 26 жовтня 2023 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 борг за договором позики від 13 травня 2015 року та додаткової угоди від 10 вересня 2015 року № 1 в розмірі 135 097,27 дол. США, судовий збір в розмірі 6 202,50 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг за договорами позики від 01 грудня 2021 року в розмірі 692 027,87 дол. США, судовий збір в розмірі 6 202,50 грн.

В іншій частині позову відмовлено.

З таким рішенням не погодилися ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та оскаржили його в апеляційному порядку.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 28 грудня 2023 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 26 жовтня 2023 року.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 22 січня 2024 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 26 жовтня 2023 року.

15 квітня 2025 року ОСОБА_1 подала до апеляційного суду заяву про забезпечення позову, в якій, посилаючись на статті 149, 150 ЦПК України, просила накласти арешт на усе рухоме і нерухоме майно та грошові кошти, що знаходяться на відкритих банківських рахунках ОСОБА_2 в межах ціни позову, в тому числі на: земельну ділянку площею 3.6786 га, кадастровий номер: :01:003:0296; земельну ділянку площею 8.4301 га, кадастровий номер: :01:003:0230; земельну ділянку площею 7.0887 га, кадастровий номер: :01:003:0229; земельну ділянку площею 6.8299 га, кадастровий номер: :01:001:0029; земельну ділянку площею 0.0558 га, кадастровий номер: :02:005:0924; земельну ділянку площею 0.044 га, кадастровий номер: :02:005:0925; земельну ділянку площею 3.074 га, кадастровий номер: :01:002:0040 за адресою: Одеська обл., Кодимський р., с/рада. Петрівська; земельну ділянку площею 1.6799 га, кадастровий номер: :01:002:0830, за адресою: Одеська обл., Кодимський р., с. Будеї; земельну ділянку площею 1.6802 га, кадастровий номер: :01:002:0829, за адресою: Одеська обл., Кодимський р., с/рада. Будеївська; квартира за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер майна: 11410021; 195/10000 частки пансіонат сімейного відпочинку за адресою: АДРЕСА_2 реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 11193780; 111/10000 частки пансіонат сімейного відпочинку за адресою: АДРЕСА_2 реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 11193780; ЗАЗ LANOS 2013 року випуску; на усе рухоме і нерухоме майно та грошові кошти, що знаходяться на відкритих банківських рахунках ОСОБА_3 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) в межах ціни позову, в тому числі на: транспортний засіб КМЗ ДНЕПР МТ 2000 року випуску.

Заява обґрунтована тим, що суми грошових коштів, що підлягають стягненню з відповідачів, є значними. Відповідачі добровільно заборгованість не повернули і не вчиняють жодних дій щодо повернення зоборгованості. Натомість намагаються приховати та відчужити своє майно з метою утруднення майбутнього виконання рішення суду, в тому числі, що може бути здійснено за рахунок належного відповідачам нерухомого майна.

Зокрема, з власності ОСОБА_5 17 травня 2023 року вибули житловий будинок за адресою: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 100 та земельна ділянка площею 0,1 га, кадастровий номер: :02:005:0550, на підставі договорів купівлі-продажу, за якими ОСОБА_5 є іпотекодавцем.

Крім того, рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 26 жовтня 2023 року у справі № 509/2406/22 стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг за договорами позики від 01 грудня 2021 року в розмірі 692 027,87 дол. США, судовий збір в розмірі 6 202,50 грн.

Таким чином, ОСОБА_2 вчиняє правочини, спрямовані на зменшення кількості та вартості її майна, зокрема, постійно запозичує грошові кошти у різних осіб та забезпечує такі зобов`язання своїм нерухомим майном (іпотека), відчужує нерухоме майно.

Отже, заборгованість відповідачки ОСОБА_2 є значною, відповідачка є недобросовісною боржницею, оскільки ухиляється від повернення боргу позивачці чи врегулювання заборгованості іншим чином. Така поведінка боржниці свідчить про наявність ризиків не повернення боргу та відчуження нею майна та грошових коштів, за рахунок яких може бути задоволено позовні вимоги та поновлено порушені права ОСОБА_1 у зв`язку з чим у позивачки виникає обґрунтоване припущення, що у разі невжиття заходів забезпечення позову може бути істотно ускладненим чи навіть неможливим виконання рішення суду та ефективний захист порушених прав позивачки.

Щодо відповідача ОСОБА_3 заявниця зазначила, що рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 26 жовтня 2023 року у справі № 509/2406/22 стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 борг за договором позики від 13 травня 2015 року та додаткової угоди № 1 від 10 вересня 2015 року в розмірі 135 097,27 дол. США, судовий збір в розмірі 6 202,50 грн.

Згідно з даними Єдиного державного реєстру Міністерства внутрішніх справ стосовно зареєстрованих транспортних засобів ОСОБА_3 має у власності рухоме майно - транспортний засіб КМЗ Днепр МТ 2000 року випуску.

Таким чином, заборгованість відповідача ОСОБА_3 є значною, відповідач є недобросовісним боржником, оскільки ухиляється від повернення боргу позивачці чи врегулювання заборгованості іншим чином. Така поведінка боржника свідчить про наявність ризиків не повернення боргу та відчуження ним майна та грошових коштів, за рахунок яких може бути задоволено позовні вимоги та поновлено порушені права ОСОБА_1 у зв`язку з чим у позивачки виникає обґрунтоване припущення, що у разі невжиття заходів забезпечення позову може бути істотно ускладненим чи навіть неможливим виконання рішення суду та ефективний захист порушених прав позивачки.

Враховуючи суму боргу, такі заходи забезпечення позову ОСОБА_1 вважала співмірним із заявленими позивачкою вимогами.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 17 квітня 2025 року заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову задоволено.

Накладено арешт на усе рухоме і нерухоме майно та грошові кошти, що знаходяться на відкритих банківських рахунках ОСОБА_2 в межах ціни позову 754 590,90 дол. США, в тому числі на: земельну ділянку площею 3,6786 га, кадастровий номер: :01:003:0296; земельну ділянку площею 8,4301 га, кадастровий номер: :01:003:0230; земельну ділянку площею 7,0887 га, кадастровий номер: :01:003:0229; земельну ділянку площею 6,8299 га, кадастровий номер: :01:001:0029; земельну ділянку площею 0,0558 га, кадастровий номер: :02:005:0924; земельну ділянку площею 0,044 га, кадастровий номер: :02:005:0925; земельну ділянку площею 3,074 га, кадастровий номер: :01:002:0040 за адресою: Одеська обл., Кодимський р., с/рада. Петрівська; земельну ділянку площею 1,6799 га, кадастровий номер: :01:002:0830, за адресою: Одеська обл., Кодимський р., с. Будеї; земельну ділянку площею 1,6802 га, кадастровий номер: :01:002:0829, за адресою: Одеська обл., Кодимський р., с/рада. Будеївська; квартира за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер майна: 11410021; 195/10000 частки пансіонат сімейного відпочинку за адресою: АДРЕСА_2 реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 11193780; 111/10000 частки пансіонат сімейного відпочинку за адресою: АДРЕСА_2 реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 11193780; ЗАЗ LANOS 2013 року випуску.

Накладено арешт на усе рухоме і нерухоме майно та грошові кошти, що знаходяться на відкритих банківських рахунках ОСОБА_3 в межах ціни позову 754 590,90 дол. США, в тому числі на: транспортний засіб КМЗ ДНЕПР МТ 2000 року випуску.

У травні 2025 року ОСОБА_2 , в інтересах якої діє представник ОСОБА_4 , звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою на ухвалу Одеського апеляційного суду від 02 квітня 2025 року, в якій, посилаючись на порушення судами норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви повністю.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що з моменту звернення позивача до суду та до моменту звернення до суду апеляційної інстанції з заявою про вжиття заходів забезпечення позову, що становить більше двох років, з власності ОСОБА_2 вибуло лише нерухоме майно, на яке звернуто стягнення на предмет іпотеки, тобто поза волею ОСОБА_2 . Крім того, накладення арешту на майно не є співмірним заходом забезпечення позову.

Згідно з положеннями частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Відповідно до частини шостої статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

Вивчивши касаційну скаргу ОСОБА_2 , зміст ухвали Одеського апеляційного суду від 17 квітня 2025 року,Верховний Суд дійшов висновку, що скарга є необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності зазначеного судового рішення.

Такого висновку Суд дійшов з огляду на таке.

Відповідно до частин першої та другої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Пунктом 1 частини першої статті 150 ЦПК України встановлено, що позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Згідно з частиною третьою статті 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, з майновими наслідками заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Ці обставини є істотними і необхідними для забезпечення позову.

Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.

Обґрунтування необхідності забезпечення позову полягає у доказуванні обставин, з якими пов`язано вирішення заяви про забезпечення позову. Крім того, особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна довести відповідність (адекватність) засобу забезпечення позову.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Зазначене узгоджується з роз`ясненнями, наданими судам у постанові Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову».

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Таким чином, особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. При цьому важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення. Отже, при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами. Зазначеного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 травня 2021 року у справі № 914/1570/20 (провадження № 12-90гс20).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) зазначено, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. […] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. […] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.

Умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде співмірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі № 753/22860/17 (провадження № 14-88цс20).

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

Під час вирішення питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не учасниками даного судового процесу.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.

Підстави для забезпечення позову є оціночними та враховуються судом в залежності від конкретного випадку.

Під час вжиття заходів забезпечення позову повинна бути наявність зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову.

Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного Суду від 21 лютого 2024 року у справі № 201/9686/23 (провадження № 61-18173св23).

Верховний Суд у постанові від 06 жовтня 2022 року у справі № 905/446/22 виснував, що у разі звернення із позовом про стягнення грошових коштів, саме відповідач має доводити недоцільність чи неспівмірність заходів забезпечення, вжиття яких просить у суду позивач, зокрема і ту обставину, що застосовані заходи забезпечення позову створять перешкоди його господарській діяльності.

У постанові Верховного Суду від 21 серпня 2020 року у справі № 904/2357/20, від 17 серпня 2022 року в справі № 361/3446/21 зазначено, що предметом позову у справі є вимоги позивача про стягнення коштів й виконання в майбутньому судового рішення у разі задоволення позовних вимог безпосередньо залежить від тієї обставини, чи матиме відповідач необхідну суму грошових коштів. Тому застосування заходу забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти на банківських рахунках відповідача безпосередньо пов`язано із предметом позову.

У постановах Верховного Суду від 02 серпня 2019 року в справі № 915/538/19 та від 06 листопада 2018 року в справі № 923/560/17 викладена правова позиція, що накладення арешту на грошові кошти відповідачів слід обмежувати розміром ціни позову та можливих судових витрат. Суд вправі накласти арешт на кошти, які обліковуються на рахунках у банківських або в інших кредитно-фінансових установах, у межах розміру загальної суми позовних вимог та можливих судових витрат.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що між сторонами виник спір щодо боргу за договорами позики у розмірі 754 590,90 дол. США, рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 26 жовтня 2023 року позов задоволено частково, та враховуючи, що обраний захід забезпечення позову, а саме накладення арешту на усе рухоме і нерухоме майно та грошові кошти, що знаходяться на відкритих банківських рахунках відповідачів в межах ціни позову є співмірним із заявленими позовними вимогами, необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин, що в свою чергу може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду.

З огляду на викладене суд зробив обґрунтований висновок про задоволення заяви щодо застосування заходів забезпечення позову.

Крім того, забезпечення позову є тимчасовим обмеженням щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача. Таке тимчасове обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.

Доводи поданої касаційної скарги не дають підстав для висновку про недотримання апеляційним судом норм процесуального права при постановленні оскаржуваного судового рішення, додаткового правового аналізу не потребують та ґрунтуються на неправильному тлумаченні норм процесуального права й висновків суду не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Відповідно до абзацу 2 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 394 ЦПК України передбачено, що одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).

Згідно із частиною четвертою статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Частиною шостою статті 394 ЦПК України визначено, що ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

З огляду на зміст оскаржуваного судового рішення та касаційної скарги, вона є необґрунтованою, правильне застосовування норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності судового рішення, зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками апеляційного суду щодо їх оцінки, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Керуючись частинами четвертою, п`ятою і шостою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження у справіза позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики, за касаційною скаргою ОСОБА_2 , в інтересах якої діє представник ОСОБА_4 , на ухвалу Одеського апеляційного суду від 17 квітня 2025 року відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:І. Ю. Гулейков Р. А. Лідовець Д. Д. Луспеник