Провадження №22-ц/824/7996/2025
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 квітня 2025 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Писаної Т.О., Приходька К.П.,

за участю секретаря Павлової В.В.,

розглянувши справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 14 жовтня 2024 року у справі за позовною заявою Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Святошинської районної у місті Києві державної адміністрації, про визнання особи такою, що втратила право користування службовою квартирою, та виселення,

В С Т А Н О В И В:

У травні 2024 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом до відповідачів.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідно до розпорядження Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації від 03.10.2017 року № 473 «Про включення жилого приміщення до числа службових» квартира АДРЕСА_1 , включена до числа службових жилих приміщень Головного територіального управління юстиції у м. Києві Міністерства юстиції України.

Власником службового житлового приміщення, а саме зазначеної квартири, є держава в особі Міністерства юстиції України, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна.

Головне територіальне управління юстиції у місті Києві наділене правом оперативного управління щодо вказаної квартири, згідно рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, від 19.12.2016 року, про що до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено відповідний запис.

Наказом Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 06.04.2020 року № 1024/03 ОСОБА_1 звільнений з посади державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у місті Києві.

Розпорядженням Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації від 03.10.2017 року № 473, на підставі клопотання Головного територіального управління юстиції у місті Києві від 18.05.2017 року, включено до числа службових жилих приміщень Головного територіального управління юстиції у місті Києві однокімнатну квартиру АДРЕСА_2 , яка у подальшому надана в користування як службове житло працівнику Головного територіального управління юстиції у місті Києві, ОСОБА_1 на сім`ю із чотирьох осіб.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 09.10.2019 року № 870, Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ) є правонаступником Головного територіального управління юстиції у місті Києві, Головного територіального управління юстиції у Київській області та Головного територіального управління юстиції у Черкаській області.

Під час здійснення заходів, пов`язаних з ліквідацією територіальних органів юстиції, Міністерством юстиції України були передбачені окремі заходи, спрямовані на збереження майна державної власності та належної передачі такого майна від ліквідованих органів юстиції до новоутворених.

Відповідно до Порядку надання службових жилих приміщень в Центральному міжрегіональному управлінні Міністерства юстиції (м. Київ), затвердженого заказом Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 14.12.2020 року № 1485/6 працівник, що припинив трудові відносини з Центральним міжрегіональним управлінням Міністерства юстиції (м. Київ), підлягає виселенню зі службового жилого приміщення, крім випадків, передбачених чинним законодавством.

Враховуючи зазначене, житлово-побутовою комісією Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) прийнято рішення направити ОСОБА_1 листи щодо звільнення займаного службового житла. На час звернення з позовом службове житло ОСОБА_1 не звільнено. Вжиті заходи досудового врегулювання спору виявились безрезультатними.

У зв`язку з цим позивач просив суд визнати ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_3 такими, що втратили право користування службовим жилим приміщенням за адресою: АДРЕСА_3 , виселити ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_3 із зазначеного службового жилого приміщення без надання іншого жилого приміщення, та встановити порядок виконання ухваленого рішення шляхом надання ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_3 місячного строку для звільнення, передачі Центральному міжрегіональному управлінню Міністерства юстиції (м. Київ) зазначеного службового жилого приміщення та зняття з реєстрації місця проживання.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 14 жовтня 2024 року позов задоволено частково, виселено ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_3 із службового жилого приміщення за адресою: АДРЕСА_3 , без надання іншого жилого приміщення; встановлено порядок виконання рішення суду, відповідно до якого рішення суду у разі набрання ним законної сили є підставою для Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) для зняття з реєстрації ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_3 ; у задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, 26 листопада 2024 року відповідач направив апеляційну скаргу, в якій зазначив, що оскаржуване рішення вважає незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалене з порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права, з неповним з`ясуванням судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, за невідповідності висновків, викладених у рішенні суду, дійсним обставинам справи, за недоведеності обставин, які суд визнав встановленими.

У зв`язку з цим апелянт просив оскаржуване судове рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Станом на день розгляду справи до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу не надходив.

У судове засідання, призначене на 10.04.2025 року, з`явився представник позивача та представник відповідача.

Згідно вимог ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими (за умови дотримання відповідної процедури та наявності передбачених законом підстав) доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Положеннями ст. 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Судом встановлено, що відповідно до нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 16.12.2016 року, укладеного між ТОВ «СІБІЄС-БИЛДИНГ» та Головним територіальним управлінням юстиції у місті Києві, останнє набуло у власність квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 55,5 м2, житловою площею 28,5 м2.

Згідно з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 257015988 від 18.05.2021 року власником квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 55,5 м2, житловою площею 28,5 м2, є Держава в особі Міністерства юстиції України.

Наказом Головного територіального управління юстиції у місті Києві Міністерства юстиції України від 11.12.2017 року № 870/6 «Про забезпечення службовим житлом працівників Головного територіального управління юстиції у місті Києві» ОСОБА_1 , головному державному виконавцю Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві на сім`ю з чотирьох осіб (він, дружина - ОСОБА_2 , 1986 року народження, син - ОСОБА_3 , 2008 року народження, син - ОСОБА_4 , 2013 року народження) надано службове житло - двокімнатну квартиру загальною площею 55,5 м2, жилою площею 28,5 м2, розташовану за адресою: АДРЕСА_3 .

Наказом Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 06.04.2020 року № 1024/03 звільнено ОСОБА_1 , заступника начальника Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), з займаної посади за власним бажанням, відповідно до ч. 1 ст. 86 Закону України «Про державну службу», з 06.04.2020 року.

07.10.2022 року позивачем направлявся ОСОБА_1 лист № 18056/8.1-22 про звільнення займаного приміщення до 01.03.2022 року з метою його подальшого використання за цільовим призначенням.

Суд першої інстанції, частково задовольняючи позовні вимоги, зазначив, що у відповідачів не було правомірних очікувань, що їх право користування спірним житлом зберігатиметься після припинення існування тих правових підстав, що існували на момент надання та вселення у це службове житло.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції.

Як убачається з апеляційної скарги, переважна більшість її доводів фактично повторюють позицію апелянта, заявлену ним в ході розгляду справи в суді першої інстанції. Така позиція вже була належним чином досліджена судом першої інстанції в ході розгляду справи, за результатами чого їй була дана належна правова оцінка, з якою в повній мірі погоджується й колегія суддів апеляційного суду.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Верховний Суд у постанові від 24 квітня 2020 року у справі № 554/2491/17 зазначив наступне:

«Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій щодо установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували.

Із урахуванням того, що доводи касаційної скарги є майже ідентичними доводам апеляційної скарги заявника, яким судом апеляційної інстанції надана належна оцінка, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.»

Таким чином, апеляційний суд вважає відсутніми підстави для повторного наведення тих доводів і аргументів, якими керувався суд першої інстанції при вирішенні даної справи і з якими в повній мірі погоджується колегія суддів апеляційного суду.

Окремо апелянт наголошував на необхідності скасування оскаржуваного рішення у зв`язку з тим, що судом першої інстанції не було враховано висновок служби у справах дітей та сім`ї та інші правові акти та закони, які стосуються прав дитини.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 16.02.2022 року справа № 742/710/19висновок органу опіки та піклування щодо розв`язання спору є дорадчим документом та не тягне за собою виникнення будь-яких прав чи обов`язків для суб`єктів відповідних правовідносин і не має обов`язкового характеру.

Суд першої інстанції при постановленні рішення надав оцінку правовому висновку Верховного Суду, правильно зазначив, про те, що вказаний документ є лише дорадчим і суд не зобов`язаний керуватися ним при розгляді справи.

Також колегія суддів при вирішенні справи зазначає, що апелянт розумів, що службове житло йому було надано тимчасово у зв`язку з виконанням ним службових обов`язків, а при припиненні виконання таких обов`язків службове житло повинно бути повернено роботодавцю.

Як встановлено судом, відповідач звільнився із займаної посади за власним бажанням, тому після припинення його правовідносин з роботодавцем він зобов`язаний звільнити надане йому житлове приміщення у зв`язку з виконанням службових відносин.

Наступним доводом апеляційної скарги було те, що судом першої інстанції при застосуванні норм Житлового кодексу України була проігнорована конвенція про права осіб з інвалідністю, яка була ратифікована 16.12.2009 року. Судом не враховані довідки про стан здоров`я та не надано їм правову оцінку.

Відповідно до вимог ст.125 Житлового кодексу України без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу, не може бути виселено:

-осіб з інвалідністю внаслідок війни та інших осіб з інвалідністю з числа військовослужбовців, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії або каліцтва, що їх вони дістали при захисті чи при виконанні інших обов`язків військової служби, або внаслідок захворювання, зв`язаного з перебуванням на фронті; учасників Другої світової війни, які перебували у складі діючої армії; сім`ї військовослужбовців і партизанів, які загинули або пропали безвісти при захисті чи при виконанні інших обов`язків військової служби; сім`ї військовослужбовців; осіб з інвалідністю з числа осіб рядового і начальницького складу органів Міністерства внутрішніх справ, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії або каліцтва, що їх вони дістали при виконанні службових обов`язків;

-осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років;

-осіб, що звільнені з посади, у зв`язку з якою їм було надано жиле приміщення, але не припинили трудових відносин з підприємством, установою, організацією, які надали це приміщення;

-осіб, звільнених у зв`язку з ліквідацією підприємства, установи, організації або за скороченням чисельності чи штату працівників;

-пенсіонерів по старості, персональних пенсіонерів; членів сім`ї померлого працівника, якому було надано службове жиле приміщення; осіб з інвалідністю внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання I і II груп, осіб з інвалідністю I і II груп з числа військовослужбовців і прирівняних до них осіб та осіб рядового і начальницького складу Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України;

-одиноких осіб з неповнолітніми дітьми, які проживають разом з ними.

На підтвердження зазначених у ст.125 ЖК України обставин, відповідач надав до суду посвідчення інваліда ІІІ групи та виписки з історії хвороби.

Ст. 12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. При цьому сторона самостійно несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Обов`язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів міститься і в ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами. При цьому сторона сама визначає обсяг та достатність доказів, що надає до суду, а витребування таких доказів судом самостійно без наявності передбачених законом підстав у чітко визначених випадках було б порушення принципу змагальності сторін в судовому процесі, що є неприпустимим.

Зважаючи на наведені норми, відповідач, стверджуючи про те, що суд при дослідженні долучених документи не побачив, що у нього зазначений такий діагноз, який притаманний 2 групі інвалідності, мав заявити клопотання про призначення експертизи для встановлення цього факту, однак ним цього зроблено не було.

Наданий до суду консультаційний висновок спеціаліста суд не доводить позиції апелянта, оскільки у вказаному висновку тільки встановлений діагноз, однак не зазначено, який це ступінь втрати здоров`я та якій групі інвалідності відповідає.

З наданого до матеріалів справи пенсійного посвідчення вбачається, що ОСОБА_1 має інвалідність, 3 група опорно-рухового апарату, загальне захворювання.

Таким чином, відповідачем не надано до суду висновку експерта, про те, що ступінь втрати здоров`я відповідає тому ступеню, який достатній для присвоєння 2 групи інвалідності, у зв`язку з чим суд першої інстанції правильно зазначив, що обставини, визначені ст.125 ЖК України, відсутні.

Твердження відповідача про неврахування судом першої інстанції Конвенції про права осіб з інвалідністю та посилання на дискримінацію інвалідів, колегія суддів також прийняти не може.

Ст. 28 вказаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці визнають право осіб з інвалідністю на достатній життєвий рівень для них самих та їхніх сімей, що включає достатнє харчування, одяг на Безперервне поліпшення умов життя й вживають належних заходів для забезпечення та заохочення реалізації цього права без дискримінації за ознакою інвалідності.

Держави-учасниці визнають право осіб з інвалідністю на соціальний захист і на користування цим правом без дискримінації за ознакою інвалідності й вживають належних заходів для забезпечення та заохочення реалізації цього права, зокрема заходів: із забезпечення особам з інвалідністю доступу до програм державного житла

Мета цієї Конвенції полягає в заохоченні, захисті і забезпеченні повного й рівного здійснення всіма особами з інвалідністю всіх прав людини й основоположних свобод, а також у заохоченні поважання до притаманної їм гідності.

Колегія судів зазначає, що в даному випадку не вбачає дискримінації, оскільки відповідач не підпадає під ту групу інвалідності, відповідно до якої без надання іншого житлового приміщення його не може бути виселено з цього приміщення..

При цьому урівнення інвалідів різних груп не може вважатися належним, оскільки сама суть встановлення таких груп інвалідності полягає в тому, щоб визначити ступінь втрати здоров`я особи і на цій підставі надати їй відповідний захист.

Щодо пропорційності втручання у право на повагу до житла, колегія суддів зазначає таке:

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи.

Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції

Будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті (рішення ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року в справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» заяви № 7151/75, № 7152/75).

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року в справі «МакКенн проти Сполученого Королівства»).

Ураховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, суд надає особливої уваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (рішення ЄСПЛ у справі «Зехентнер проти Австрії»). Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (рішення ЄСПЛ від 09 жовтня 2007 року в справі «Станкова проти Словаччини»; рішення ЄСПЛ від 15 січня 2009 року в справі «Косіч проти Хорватії» та рішення ЄСПЛ від 22 жовтня 2009 року в справі «Пауліч проти Хорватії»).

В рамках справи, що переглядається встановлено, що відповідачу було надано службове житло у зв`язку з виконанням службових обов`язків державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у місті Києві.

Наказом Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 06.04.2020 року № 1024/03 ОСОБА_1 звільнений з посади державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у місті Києві.

Отже у відповідача припинили існувати підстави для продовження проживання у службовому житлі, відтак, виселення особи зі службового житла після припинення трудових правовідносин із роботодавцем переслідує легітимну мету у розумінні статті 8 Конвенції.

Втручання у право на повагу до житла відповідача буде відповідати Конвенції не лише тоді, коли таке втручання здійснюється згідно із законом, але й якщо для такого втручання існують легітимні цілі.

Суд першої інстанції приділив належну увагу вказаному питанню, з його висновками з даного приводу погоджується ї колегія суддів, вважаючи, що в даному випадку таке втручання є належним.

Крім того, колегія суддів зазначає, що у позивач потребує службове житло для забезпечення потреб інших своїх працівників, тому залишення колишнього працівника (відповідача по справі) в службовій квартирі могло би бути лише за рахунок позбавлення можливості надання такого службового житла іншій особі, яка має на це легітимне право, що є недопустимим.

Суд першої інстанції повно і всебічно дослідив наявні у справі докази та дав їм належну правову оцінку, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 14 жовтня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді Т.О. Писана

К.П. Приходько