Провадження 2/127/4230/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 травня 2025 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі:

головуючого судді Борисюк І.Е.,

за участю: секретаря судового засідання Остапенко І.В.,

адвоката позивачки - Цепляєва С.В.,

адвоката відповідача - Трепака В.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_3 , про поділ майна подружжя, -

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького міського суду Вінницької області звернувся адвокат Цепляєв Сергій Вікторович, діючи в інтересах ОСОБА_1 , з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.

Позов мотивований тим, що 14.10.2008 позивачка уклала шлюб із відповідачем. За час шлюбу на підставі договору купівлі-продажу від 01.09.2023 подружжя придбало нерухоме майно, а саме: нежитлове приміщення площею 114, 7 кв.м., що знаходиться на першому поверсі житлового будинку та в цілому складається з приміщень: літ. «А» - торгово-офісні приміщення 1 поверх пр. № 2-№ 3, № 1-№ 12 за адресою: АДРЕСА_1 . Дане майно було оформлене на відповідача. Через деякий час позивачка планувала бізнес-проєкт у вказаному приміщенні, однак відповідач почав чинити їй у цьому перешкоди, стверджуючи, що приміщення належить лише йому, оскільки придбане за його особисті кошти та буде використовуватись ним в інших цілях. У зв`язку із неприязними стосунками між подружжям, відповідач не бажає визнавати право позивачки на спірне нежитлове приміщення та вважає себе власником цього майна. Водночас, дане майно, на думку позивачки, є спільним сумісним майном подружжя. Добровільної згоди на поділ майна між подружжям досягнуто не було.

Вищевикладене й стало підставою для звернення до суду позивачки із вимогою про визнання за нею права власності на частку нежитлового приміщення площею 114, 7 кв.м., що знаходиться на першому поверсі житлового будинку та в цілому складається з приміщень: літ. «А» - торгово-офісні приміщення 1 поверх пр. № 2-№ 3, № 1-№ 12 за адресою: АДРЕСА_2 приміщення 2, АДРЕСА_3 та залишення у власності відповідача частки даного нерухомого майна. Також адвокат позивачки просив стягнути із відповідача на користь позивачки понесені нею судові витрати.

Ухвалою суду від 23.10.2023 було забезпечено вищевказаний позов.

Ухвалою суду від 24.10.2023 вищевказану заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, розгляд якої вирішено провести в порядку загального позовного провадження. Також даною ухвалою запропоновано відповідачу надати суду відзив та докази у строк встановлений судом; роз`яснено наслідки ненадання відзиву у встановлений судом строк без поважних причин.

З матеріалів справи вбачається, що поштові відправлення із процесуальними документами, копією позовної заяви із доданими до неї документами та судовими повістками, неодноразово направлені відповідачу за адресою його місця проживання (перебування), зареєстрованою у встановленому законом порядку, повернулися до суду із відмітками «адресат відсутній за вказаною адресою». (а.с. 37-40, 52-53, 65-66) Також судом було повідомлено відповідача про розгляд справи шляхом доставлення SMS-повідомлень у додаток «Viber» та опубліковано оголошення на офіційному вебсайті судової влади України. (а.с. 35, 49, 51, 64) Таким чином, суд вжив усіх можливих заходів для повідомлення відповідача про розгляд справи.

Так, 25.01.2024 адвокат відповідача ознайомився із матеріалами справи та отримав копію ухвали суду від 24.10.2023 та копію позовної заяви із доданими до неї документами. (а.с. 67, 74)

У строк, встановлений ухвалою суду від 24.10.2023, на адресу суду від відповідача відзив на позовну заяву не надійшов. Будь-які докази по справі чи клопотання від відповідача та/або його адвоката на адресу суду не надійшли.

Ухвалою суду від 15.04.2024 з КП «ВМ БТІ» витребувано матеріали інвентаризаційної справи на об`єкт спірного нерухомого майна - нежитлове приміщення по АДРЕСА_2 (торгово-офісне приміщення 1 поверх пр. № 2-№ 3, № 1-№ 12, літ. «А»).

На виконання вимог вищевказаного судового рішення 25.04.2025 на адресу суду надійшли витребувані докази.

Ухвалою суду від 29.04.2024 залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_3 ; запропоновано третій особі надати суду письмові пояснення на позов, а іншим учасникам (крім третьої особи) відповідь на пояснення третьої особи, та докази у строк, встановлений судом; роз`яснено наслідки ненадання заяв по суті справи у встановлений судом строк без поважних причин.

Ухвалою суду від 28.05.2024 у вищевказаній справі встановлено необхідність звернення із судовим доручення про надання правової допомоги до компетентного суду Королівства Бельгія або іншого компетентного органу іноземної держави, у зв`язку із чим провадження у справі було зупинено до надходження відповіді від іноземного суду або іншого компетентного органу іноземної держави на судове доручення про надання правової допомоги.

Ухвалою суду від 16.01.2025 поновлено провадження у справі.

Враховуючи встановлені вищевказаним судовим рішенням обставини, третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_3 було повідомлено про розгляд справи шляхом направлення процесуальних документів поштовим каналом у відповідності до положень ст. 10 Конвенції про вручення судових та позасудових документів у цивільних або комерційних справах.

З офіційного вебсайту Укрпошти вбачається, що поштове відправлення із ухвалою суду від 29.04.2024, копією позовної заяви із доданими до неї документами та судовими повістками було вручено третій особі, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_3 31.01.2025 (трекінг відправлення RA210090598UA). (а.с. 151зв., 163-165)

10.03.2025 від третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_3 надійшли письмові повідомлення, зі змісту яких вбачається, що невідомі йому особи звертаються до суду та поліції від його імені; він нікого не уповноважував представляти його в Україні (судах, поліції та інших державних органах) взагалі, а також щодо нерухомого майна адресою: АДРЕСА_1 . Також зазначено, що ОСОБА_3 не має жодного відношення до позовів, поданих у суд, в тому числі до позову про поділ майна подружжя у судовій справі № 127/32525/23, до якого зауважень не має; ці позови, зокрема позов про поділ майна подружжя, не впливають на його права та обов`язки. (а.с. 155-158, 166-173)

Ухвалою суду від 08.04.2025 підготовче провадження закрито і призначено справу до судового розгляду по суті.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився, хоча у відповідності до ст.ст. 128, 223 ЦПК України був належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи. Причини неявки суду не повідомлено.

Адвокат позивачки та адвокат відповідача не заперечували щодо проведення судового засідання у відсутність третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору.

Враховуючи вищевикладене, думку адвоката позивачки, адвоката відповідача та положення ст. 223 ЦПК України, суд постановив провести судове засідання у відсутність третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_3 (ухвала суду постановлена без оформлення окремого документа та занесена до протоколу засідання).

У судовому засіданні адвокат позивачки підтримав позовні вимоги, аргументуючи мотивами, викладеними у позовній заяві та просив їх задовольнити. Також адвокат позивачки просив залишити понесені судові витрати за позивачкою.

Адвокат відповідача щодо задоволення позовних вимог заперечував, стверджуючи, що майно, яке є предметом даного спору, було придбано за особисті кошти відповідача. Водночас адвокат відповідача визнав, що спірне майно було придбано під час шлюбу відповідача із позивачкою.

При розгляді справи судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Згідно із свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 , виданим 14.10.2008 Відділом реєстрації актів цивільного стану Вінницького міського управління юстиції Вінницької області, шлюб між ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований 14.10.2008, актовий запис № 2714. Після реєстрації шлюбу прізвище дружини ОСОБА_4 . (а.с. 5)

01.09.2023 ОСОБА_2 було набуто право власності на нежитлове приміщення площею 114, 7 кв.м., що знаходиться на першому поверсі житлового будинку та в цілому складається з приміщень: літ. «А» - торгово-офісні приміщення 1 поверх пр. № 2-№ 3, № 1-№ 12 за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Стеблюк Н.В. і зареєстрованого в реєстрі за № 3349. (а.с. 6)

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 16.04.2024, на підставі вищевказаного договору купівлі-продажу від 01.09.2023 було зареєстровано право власності за ОСОБА_2 на вказане нерухоме майно; відомості щодо заборони відчуження даного об`єкта нерухомого майна та перебування його в іпотеці у відповідних реєстрах відсутні; обтяження накладені на підставі ухвали суду від 23.10.2023. (а.с. 11, 93-94)

Позивачка вважає, що вищевказане нерухоме майно є спільною сумісною власністю подружжя. Водночас відповідач вважає спірне нерухоме майно своєю особистою приватною власністю.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно з ч. 1 та ч. 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ч. 1 ч. 3 ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви, а відповідач - разом з поданням відзиву.

Сторонами по справі у відповідності до ч. 4 ст. 83 ЦПК України не було повідомлено про неможливість подання доказів у встановлений законом строк. Крім того, будь-які інші докази, ніж ті, що були надані позивачкою разом із позовом, до суду сторонами по справі подані не були. Заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду учасником справи для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є підробленим, до суду не надходили.

Будь-які клопотання про витребування доказів по справі в зв`язку з неможливістю їх самостійного надання та заяви про забезпечення доказів до суду сторонами по справі не подавалися.

Суд вважає, що кожна із сторін по даній справі була належним чином поінформована про право надати суду будь-які докази для встановлення наявності або відсутності обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, а також прокоментувати їх. Крім того, сторони по справі не були позбавлені можливості повідомити суду й інші обставини, що мають значення для справи.

Також, судом в ухвалах від 24.10.2023 і від 29.04.2024 було роз`яснено учасникам справи наслідки ненадання суду доказів по справі, дії в разі неможливості надання доказів, а також право і порядок звернення до суду із заявами та клопотаннями.

Отже, кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЦК України особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд.

Згідно із ч. 2 ст. 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 2 і ч. 3 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з п. 2, п. 4, п. 6 п. 7 ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані: сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Згідно із ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд, заслухавши пояснення адвоката позивачки та адвоката відповідача в судовому засіданні, дослідивши письмові пояснення викладені позивачкою в позовній заяві та оцінивши, відповідно до ст. 89 ЦПК України, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів, наявних в справі, у їх сукупності, враховуючи нижченаведене, прийшов до переконання в тому, що позов підлягає задоволенню.

Так, у ході розгляду справи судом встановлено, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 14.10.2008, однак наразі спільно не проживають; за час перебування у шлюбі, 01.09.2023, на підставі договору купівлі-продажу за згодою позивачки було набуте нерухоме майно, а саме: нежитлове приміщення площею 114, 7 кв.м., що знаходиться на першому поверсі житлового будинку та в цілому складається з приміщень: літ. «А» - торгово-офісні приміщення 1 поверх пр. № 2-№ 3, № 1-№ 12 за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на яке зареєстровано за відповідачем. Належних та допустимих доказів того, що сторони на час укладення вказаного правочину спільно не проживали, не були пов`язані спільним побутом, не вели спільно домашнє господарство, не мали взаємних прав і обов`язків, суду не надано.

Згідно із ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Згідно із ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

За правилами ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно з ч. 1 та ч. 2 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно з ч. 1 ст. 71 СК України, якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Оскільки позивачка звернулася до суду з даним позовом, відповідно подружжя не досягло згоди про порядок поділу майна.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення.

Також, ч. 1 ст. 70 СК України визначено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Тлумачення ст. 60 СК України дозволяє зробити висновок, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Вищевказана позиція узгоджується із правовими позиціями, висловленими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 21.11.2018 у справі № 372/504/17 та Верховним Судом в постановах від 06.02.2018 у справі № 235/9895/15-ц, від 05.04.2018 у справі № 404/1515/16-ц, від 07.11.2018 у справі № 405/2391/15-ц, від 22.02.2021 у справі № 264/2232/19.

Так, враховуючи твердження сторони відповідача про те, що спірне майно є особистою приватною власністю відповідача, судом прийнято до уваги наступне.

Визначаючи правовий статус спірного майна як спільної сумісної власності подружжя, суд має враховувати, що частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним із подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання (будівництво) майна вкладено, крім спільних коштів, особисті приватні кошти однієї зі сторін, то частка в такому майні відповідно до розміру внеску є її власністю.

Тобто, статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками:

1)час набуття майна;

2)кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма ст. 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя може виключатися в разі набуття такого майна за час шлюбу, але за кошти, які належали одному із подружжя особисто.

У зв`язку з викладеним, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто.

Однак, належних та допустимих доказів того, що спірне нерухоме майно було набуте відповідачем за час шлюбу із позивачкою за кошти, що належали йому особисто, суду не надано.

Крім того, судом прийнято до уваги надання позивачкою згоди на набуття спірного нерухомого майна відповідачем у спільну сумісну власність, як те вбачається із п. 15 договору купівлі-продажу нежитлового приміщення від 01.09.2023, що свідчить про набуття майна подружжям у право спільної сумісної власності, оскільки у такому випадку відбувається розпорядження коштами, які належать подружжю на праві спільної сумісної власності.

Наявність письмової згоди одного з подружжя на укладення іншим із подружжя договору купівлі-продажу майна, зафіксованої у такому договорі, свідчить про придбання майна за спільні кошти у спільну сумісну власність, оскільки згода іншого подружжя на набуття майна підтверджує придбання такого майна за спільні кошти подружжя.

У разі, якщо інший з подружжя надав згоду на розпорядження майном (коштами) для набуття майна в спільну сумісну власність і така згода зафіксована безпосередньо у договорі купівлі-продажу майна, який вчинено іншим з подружжя, то суд не може своїм рішенням підміняти домовленість подружжя про набуття майна в спільну сумісну власність.

Вищевказане узгоджується із правовим висновком, висловленим Верховним Судом у постанові від 03.06.2024 по справі № 712/3590/22.

Таким чином, відповідачем не спростовано презумпцію спільності набутого в період шлюбу майна.

В ході розгляду справи було досліджено матеріали інвентаризаційної справи на об`єкт спірного нерухомого майна - нежитлове приміщення по АДРЕСА_2 (торгово-офісне приміщення 1 поверх пр. № 2-№ 3, № 1-№ 12, літ. «А»), з яких вбачається проведення досудового розслідування, внесеного до ЄРДР за № 0001821 від 07.12.2023 за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України, що й стало підставою для залучення до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_3 . Водночас, судом прийнято до уваги, що правомірність правочину презюмується, а питання його недійсності не є предметом спору у цій справі. Доказів того, що договір купівлі-продажу спірного нежитлового приміщення від 01.09.2023 визнаний недійсним, суду не надано. Відповідно, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. Об`єктивної неможливості розгляду цієї справи судом не було встановлено.

Судом встановлено, що спірне нерухоме майно набуте сторонами за час шлюбу з метою використання в інтересах сім`ї, за кошти, що належали їм на праві спільної сумісної власності.

Також судом встановлено, що шлюбний договір між подружжям не укладався, згоди щодо поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, між ними не було досягнуто, обставини для відступлення від засади рівності часток подружжя у спільній сумісній власності відсутні.

Отже, враховуючи наведене суд прийшов до висновку, що нежитлове приміщення площею 114, 7 кв.м., що знаходиться на першому поверсі житлового будинку та в цілому складається з приміщень: літ. «А» - торгово-офісні приміщення 1 поверх пр. № 2-№ 3, № 1-№ 12 за адресою: АДРЕСА_2 приміщення 2, АДРЕСА_3 , є спільною сумісною власністю подружжя, а частки позивачки і відповідача у даному майні є рівними по .

Таким чином, враховуючи вищевикладене, а також положення ст. 16 ЦК України, згідно якої суд може захистити цивільне право або інтерес у спосіб, що встановлений договором або законом, суд приходить до висновку, що в даному випадку існують підстави та необхідність для захисту прав позивачки шляхом визнання в порядку поділу майна за кожним з подружжя права власності на частку нежитлового приміщення площею 114, 7 кв.м., що знаходиться на першому поверсі житлового будинку та в цілому складається з приміщень: літ. «А» - торгово-офісні приміщення 1 поверх пр. № 2-№ 3, № 1-№ 12 за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно із ч. 3 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат між сторонами, суд прийшов до наступного висновку.

Враховуючи клопотання адвоката позивачки, висловлене в ході розгляду справи, суд вважає за можливе залишити судові витрати за позивачкою.

Доказів понесення іншими учасниками справи судових витрат суду не надано.

Заходи забезпечення позову вжиті ухвалою суду від 23.10.2023 продовжують діяти, оскільки під час ухвалення рішення підстави для їх скасування, визначені ст. 158 ЦПК України відсутні.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст.ст. 57, 60, 61, 63, 68-71 СК України, ст.ст. 3, 12, 15, 16, 328, 368, 369, 372 ЦК України, ст.ст. 2, 4, 6, 10-13, 43, 44, 76-83, 89, 133, 141, 229, 235, 258, 259, 263-265, 273, 354, 355 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у порядку поділу майна подружжя право власності за кожним з них на частку нежитлового приміщення площею 114, 7 кв.м., що знаходиться на першому поверсі житлового будинку та в цілому складається з приміщень: літ. «А» - торгово-офісні приміщення 1 поверх пр. № 2-№ 3, № 1-№ 12 за адресою: АДРЕСА_1 .

Судовий витрати залишити за ОСОБА_1 .

Заходи забезпечення позову, вжиті за ухвалою суду від 23.10.2023, зберігають свою дію протягом дев`яноста днів з дня набрання законної сили даним судовим рішенням або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотання учасника справи.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його складення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

ОСОБА_1 : ІНФОРМАЦІЯ_2 ; РНОКПП НОМЕР_2 ; місце проживання: АДРЕСА_4 .

ОСОБА_2 : ІНФОРМАЦІЯ_1 ; РНОКПП НОМЕР_3 ; місце проживання зареєстроване у встановленому законом порядку: АДРЕСА_5 .

ОСОБА_3 : ІНФОРМАЦІЯ_3 ; місце проживання: АДРЕСА_6 .

Рішення суду складено 13.05.2025.

Суддя