Провадження №22-ц/812/783/25
Провадження №22-ц/812/834/25
П О С Т А Н О В А

Іменем України

20 травня 2025 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого: Базовкіної Т.М.,

суддів: Царюк Л.М. та Яворської Ж.М.

із секретарем судового засідання: Біляєвою В.М.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження за відсутності учасників цивільну справу №487/1823/24 за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , яка підписана його представником адвокатом Вовком Сергієм Петровичем, на рішення, яке ухвалив Заводський районний суд міста Миколаєва під головуванням судді Сухаревич Зінаїди Миколаївни у приміщенні цього суду 04 березня 2025 року, повний текст якого складений 13 березня 2025 року, за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів, відшкодування збитків та моральної шкоди,

у с т а н о в и в :

23 лютого 2024 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про стягнення коштів, відшкодування збитків та моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що у грудні 2020 року він побачив у мережі «Інтернет» рекламний ролик брокерської компанії «Траст Макворі Кепітал» («Trust Macquarie Capital»), поставив лайк і написав листа адміністратору. У телефонних розмовах менеджери компанії «Траст Макворі Кепітал» наполегливо пропонували йому інвестувати кошти в цю компанію для участі у біржовій торгівлі. Скориставшись його незадовільним психофізичним станом, оскільки з 04 грудня 2020 року по 22 грудня 2020 року він перебував на лікування у стаціонарному відділення лікарні з приводу гострого порушення мозкового кровообігу за ішемічним типом, та некомпетентністю у питаннях фінансів та інвестицій, менеджер умовив його сплатити стартовий внесок 250 доларів США на рахунок ФОП ОСОБА_2 , який зі слів менеджера є авторизованим представником компанії в Україні. 23 грудня 2020 року позивач сплатив стартовий внесок у сумі 7200 грн. Наступного дня менеджер знов вмовив його сплатити більший внесок, і він сплатив 30000 грн та 35000 грн для поповнення свого «торгового рахунку» в « ОСОБА_3 », але фактично ці кошти були сплачені ФОП ОСОБА_2 . У перших числах січня 2021 року він знов вносив кошти. У січні 2021 року він очікував на виведення своїх коштів, однак виплат не було, а менеджер кожного разу висував нові вимоги, зокрема - сплатити банківську комісію за відкриття та обслуговування транзитних рахунків, комісію за резервування коштів, а також послуги Національного банку України. Загалом позивач сплатив на рахунок відповідача 221200,00 грн. Через деякий час він зрозумів, що має справу із шахрайською схемою, оскільки фінансової організації з назвою « ІНФОРМАЦІЯ_1 » офіційно не існує, від її імені на території України не виступає жоден легітимний суб`єкт господарської діяльності. 25 січня 2021 року він звернувся із заявою до кіберполіції, а 08 лютого 2021 року - до Миколаївської місцевої прокуратури №1. Наразі за його заявою здійснюється досудове розслідування. З відповідачем він також не знайомий, ніколи з ним не зустрічався і не спілкувався, між ними ніколи не було і немає дотепер жодних домовленостей (угод, договорів тощо), жодних послуг ФОП ОСОБА_2 йому не надавав. За даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ФОП ОСОБА_2 зареєструвався як суб`єкт підприємницької діяльності 21 грудня 2020 року, а припинив діяльність 26 лютого 2021 року. На сайті ТОВ «Чарджбек-Україна» вдалося знайти інформацію про те, що ФОП ОСОБА_2 приймав кошти на користь шахрайської форекс-платформи « ІНФОРМАЦІЯ_2 ». У червні 2021 року інформація про шахрайську організацію «Trust Macquarie Capital» була розміщена на сайті Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку. На час виникнення спірних правовідносин ОСОБА_2 був ФОП, кошти сплачені на його підприємницький рахунок «за послуги».

Позивач вважав, що між ним та відповідачем склалися правовідносини, які мали ознаки правочинів з надання послуг та мають характер нікчемного, дефектного правочину. Участь ФОП ОСОБА_2 у вищезазначеному правочині полягала в тому, що він прийняв від позивача оплату за «послуги», хоча насправді будь-яких послуг йому не надавав. Таким чином, відповідач взагалі не мав ані наміру, ані можливості надавати будь-які послуги, які б були потрібні позивачу особисто. Позивач просив стягнути з відповідача на його користь 221200 грн. як застосування наслідків недійсності правочину, здійсненого з використанням нечесної підприємницької практики, відшкодувати збитки у вигляді комісії за перерахування відповідачу коштів у загальній сумі 4618,86 грн, а також інфляційні втрати в сумі 103164,44 грн. і 3% річних в сумі 20688,40 грн.

Також позивач просив про відшкодування моральної шкоди, спричиненої діями відповідача, які полягали в одержанні його коштів з використанням нечесної підприємницької практики. Моральна шкода пов`язана із душевними стражданнями, які позивач переніс через втрату суттєвої суми грошових коштів та через усвідомлення недобросовісності, непорядності дій відповідача. Розмір компенсації позивач визначив як 1/2 частину втрачених коштів - 110600,00 грн.

У відзиві на позовну заяву представник відповідача адвокат Вовк С.П. просив відмовити в задоволенні позовних вимог, розглянути справу за відсутності відповідача та його представника. Відзив обґрунтований тим, що позивач не є споживачем послуг, а фактично ставить питання про стягнення коштів, які той отримав без достатніх правових підстав (безпідставно отриманих коштів). Щодо суті спору, представник відповідача зазначив, що позивач не надав жодних належних та допустимих доказів на підтвердження того, що грошові кошти, про стягнення яких просить позивач, були отримані відповідачем без достатньої правової підстави. Факт отримання відповідачем вказаних грошових коштів сам по собі не є належним та допустимим доказами тієї обставини, що відповідач зберігає у себе майно без достатньої правової підстави та зобов`язаний його повернути на користь позивача. Також позивач не надав доказів існування кримінального провадження, де б статус обвинуваченого чи підозрюваного мав відповідач. На думку представника відповідача, зазначені позивачем обставини повинні перевірятись в межах проведення досудового розслідування кримінального провадження.

Рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 04 березня 2025 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів, відшкодування збитків та моральної шкоди задоволений частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 кошти в сумі 221200,00 грн., збитки в сумі 4618,86 грн., інфляційні втрати в сумі 103164,44 грн. і три проценти річних у сумі 20 688,40 грн., моральну шкоду в сумі 10000,00 грн., а також судові витрати в сумі 215,00 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 в дохід держави судовий збір у розмірі 15140,00 грн.

Рішення суд мотивував тим, що позивач як на підставу позову посилається на положення Закону України «Про захист прав споживачів», зокрема - статті 19, тоді як зазначив у позові, а відповідач не заперечив у відзиві відсутність між ними договірних відносин, в тому числі щодо надання послуг, про що зазначено у платіжних інструкціях.

Доказів того, що між позивачем, як споживачем послуг, та відповідачем, як їх виконавцем, існували відповідні відносини, матеріали справи також не містять.

Саме по собі перерахування позивачем на рахунок відповідача коштів із зазначенням призначення платежу «за послуги» за відсутності доказів наявності домовленості між сторонами щодо отримання позивачем майнового чи немайнового блага для задоволення його особистих потреб не свідчить про замовлення чи то надання такої послуги.

Натомість позивач вказує, що він не мав наміру поповнити рахунок відповідача, а хотів поповнити власний «торговий рахунок» та здійснити внесок в організації «Траст Макворі Кепітал», але не надає доказів того, що мав правовідносини з «Траст Макворі Кепітал».

Відповідач, заперечуючи проти позовних вимог, також не надав доказів наявності правової підстави для набуття перерахованих позивачем коштів.

Отже, за обставинами справи суд вважав встановленим, що відповідач жодних послуг позивачу не надав, у зв`язку з чим дійшов висновку, що до правовідносин, які виникли між сторонами, слід застосувати положення статті 1212 ЦК України, виходячи з принципу jura novit curia («суд знає закони»), відповідно до якого неправильна юридична кваліфікація позивачем і відповідачами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм, посилавшись на постанову Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року в справі № 487/10128/14-ц.

У зв`язку із відсутності у справі належних та допустимих доказів на підтвердження наявності правових чи договірних підстав для отримання відповідачем від позивача грошових коштів, суд вважав, що є передбачені статтею 1212 ЦК України підстави для стягнення з відповідача на користь позивача коштів у сумі 221200,00 грн. як безпідставно набутих.

Суд відхилив доводи представника відповідача про відсутність доказів набуття ним коштів без достатньої правової підстави, оскільки останні не надав доказів існування між сторонами договірних відносин (в усній чи письмовій формі), якихось особистих чи інших відносин, які б слугували юридичною підставою отримання ним коштів. Також суд виходив з того, що відсутність доказів, що відповідач у відношенні позивача вчинив кримінальне правопорушення, на що посилався відповідач, не перешкоджають вирішенню позову і встановленню факту безпідставності набуття майна відповідачем.

Задовольняючи позовні вимоги про відшкодування збитків у розмірі 4618,86 грн. у вигляді стягнутої банками комісії при перерахуванні спірних сум відповідачу, суд послався на те, що це стягнення збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування.

Щодо вимог про стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних та інфляційних втрат суд виходив з доведеності таких вимог та погодився із розрахунком позивача стосовно 3% річних та інфляційних втрат.

Визначаючи розмір моральної шкоди, суд враховував як характер моральних страждань позивача, так і їх тривалість та вважав, що відшкодування моральної шкоди у розмірі 10000 грн. відповідатиме засадам розумності та справедливості, а також обставинам справи та наслідкам, що настали для позивача, який зазнав моральних страждань внаслідок невиконання зобов`язань щодо повернення безпідставно отриманих грошових коштів відповідачем, та у зв`язку із цим необхідністю вживання заходів для відновлення порушених прав.

Посилання позивача на те, що моральна шкода має бути похідною від суми втрачених коштів, суд вважав безпідставним.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить змінити рішення суду в частині визначення розміру відшкодування моральної шкоди, стягнувши з ОСОБА_2 на його користь 110600 грн.

Апеляційна скарга позивача мотивована тим, що у частині визначення розміру відшкодування моральної шкоди рішення суду від 04 березня 2025 року ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права і при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи.

Так, позивач зазначив, що аналізуючи позовні вимоги в цій частині, суд першої інстанції обмежився висновком про те, що відшкодування моральної шкоди в розмірі 10000 грн. відповідатиме засадам розумності та справедливості, а також обставинам справи та наслідкам, що настали для нього, оскільки він зазнав моральних страждань внаслідок невиконання відповідачем своїх зобов`язань щодо повернення безпідставно отриманих грошових коштів, та необхідністю вжиття заходів для відновлення його порушених прав.

Такий лаконічний висновок, на думку позивача, не враховує глибини спричинених йому діями відповідача душевних страждань, а також, що внаслідок втрати величезної суми коштів він переніс сильне душевне потрясіння та розпач, що негативно вплинуло на стан здоров`я, оскільки потужний стрес значно перешкодив лікуванню та реабілітації після ішемічного інсульту, він знову потрапив до госпіталю та в подальшому він був визнаний непридатним до військової служби в мирний час та встановлена інвалідність третьої групи на рік, його було звільнено з лав Повітряних сил ВСУ.

Позивач також зазначає, що рішення про присудження і відшкодування моральної шкоди в розмірі лише 10000,00 грн. замість 110600,00 грн., заявлених у позові, базується, принаймні частково, на інтерпретації судом спірних правовідносин як кондикційних зобов`язань, а не як нечесної підприємницької практики. На його думку, суд першої інстанції необґрунтовано констатував відсутність споживчих відносин між ним та відповідачем, акцентувавши увагу на відсутності домовленості між сторонами.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , від імені якого діє його представник адвокат Вовк С.В., просить рішення суду скасувати, ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

Апеляційна скарга відповідача мотивована тим, що позивач не надав доказів на підтвердження того, що грошові кошти були отримані відповідачем без достатньої правової підстави. Так, перекази з картки позивач здійснював самостійно, доказів на підтвердження незаконності або відсутності правової підстави для переказу грошових коштів відповідачу, а також доказів нечесної підприємницької діяльності матеріали справи також не містять. Відомості про звернення до правоохоронних органів не містять інформації про вручення підозри відповідачу, або про доведення його винуватості у вчиненні кримінального правопорушення.

Відповідач також зазначив, що з матеріалів справи вбачається, що спірні грошові кошти у розмірі 221200,00 грн. перераховані позивачем на рахунок відповідача, що вбачається із наданих позивачем копій платіжних документів. Разом з тим, отримання відповідачем коштів відбулось в не заборонений цивільним законодавством спосіб. Суду не було надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження того, що перерахування грошових коштів відбулося помилково. Надані копії меморіальних ордерів містить призначення платежу за послуги. Відтак, позивачем не було надано суду жодних доказів на підтвердження того, що вищевказані грошові кошти були отримані відповідачем без достатньої правової підстави.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, і на таке посилається позивач, що, органом досудового розслідування здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні за поданою позивачем заявою від 25 січня 2021 року. Досудовим розслідуванням встановлено, що невстановлені особи, представившись працівниками біржі «Trust Macquarie Capital», шахрайським шляхом, під приводом здійснення трейдерства, шляхом зловживання довірою, заволоділи грошовими коштами позивача.

Поряд із цим, суду не було надано жодних доказів, які б підтверджували факт існування кримінального провадження, де б статус обвинуваченого чи підозрюваного був присвоєний відповідачеві, зокрема, витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань, що дійсно на теперішній час здійснюється досудове розслідування з урахування підстав, які є предметом розгляду, чи вироку суду, який підтвердив би факт вчинення злочину саме відповідачем чи певною юридичною особою до якої останній має відношення та який набрав законної сили.

Зважаючи на вищевикладені обставини, відповідач вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 вказує, що аргументи апеляційної скарги, які в основній своїй частині є аналогічними доводам, які наводилися представником відповідача у відзиві на позовну заяву, заслуговують на критичну оцінку. Зокрема, звертав увагу на те, що відповідач не зазначив жодного доводу на спростування викладених позивачем фактичних обставин і не виклав своєї версії описаних у позові подій, а саме щодо підстав отримання від позивача коштів.

Зважаючи на вимоги частин 1, 4 статті 130, частини 1 статті 131, частини 2 статті 372 ЦПК України колегія суддів з урахуванням також заяви позивача про розгляд справи без його участі визнала повідомлення учасників справи, які не з`явилися, належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню із таких підстав.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина 1 статті 2 ЦПК України).

Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами частини 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення суду першої інстанції відповідає таким вимогам закону.

Як вбачається з матеріалів справи і таке встановив суд першої інстанції, 23 грудня 2020 року ОСОБА_1 перерахував на розрахунковий рахунок фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 зі свого рахунку в АТ КБ «ПРИВАТБАНК» грошові кошти в сумі 7200 грн. із зазначенням призначення платежу «за послуги» (том 1 а.с.30, 33).

24 грудня 2020 року ОСОБА_1 перерахував на розрахунковий рахунок фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 зі свого рахунку в АТ КБ «ПРИВАТБАНК» грошові кошти в сумі 30000 грн. та 35000 грн. із зазначенням призначення платежу «за послуги» (том 1 а.с.31, 32, 33).

18 січня 2021 року ОСОБА_1 сплатив на розрахунковий рахунок фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 зі свого рахунку в АТ «Ідея Банк» грошові кошти в сумі 28500 грн. із зазначенням призначення платежу «за послуги» (том 1 а.с. 34).

20 січня 2021 року ОСОБА_1 сплатив на розрахунковий рахунок фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 зі свого рахунку в АТ КБ «ПРИВАТБАНК» грошові кошти в сумі 25750,00 грн із зазначенням призначення платежу «за послуги» (том 1 а.с.35).

21 січня 2021 року ОСОБА_1 сплатив на розрахунковий рахунок фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 зі свого рахунку в АТ КБ «ПРИВАТБАНК» грошові кошти в сумі 71750,00 грн із зазначенням призначення платежу «за послуги» (том 1 а.с.36, 38).

22 січня 2021 року ОСОБА_1 сплатив на розрахунковий рахунок фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 зі свого рахунку в АТ КБ «ПРИВАТБАНК» грошові кошти в сумі 23000 грн. із зазначенням призначення платежу «за послуги» (том 1 а.с.37).

Загальна сума перерахованих позивачем на розрахунковий рахунок відповідача коштів становить 221200,00 грн.

Згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань, ОСОБА_2 зареєструвався як підприємець 21 грудня 2020 року. В реєстраційних даних ФОП ОСОБА_2 зазначені наступні види діяльності: 93:19 Інша діяльність у сфері спорту (основний); 41.10 Організація будівництва будівель; 46.90 Неспеціалізована оптова торгівля; 93.29 Організування інших видів відпочинку та розваг.

26 лютого 2021 року ФОП ОСОБА_2 зареєстрував припинення підприємницької діяльності (том 1, а.с. 39-40).

Позивач обґрунтовує свої вимоги про стягнення перерахованих на рахунок ОСОБА_2 кошти, тим, що діяльність останнього має ознаки нечесної підприємницької діяльності, оскільки відповідач прийняв від позивача кошти, хоча жодних угод, правочинів, які б могли бути підставою грошових зобов`язань позивача, сторони не укладали, та посилався на положення Закону України «Про захист прав споживачів».

В матеріалах справи, яка переглядається, відсутні докази наявності у ОСОБА_2 підстав отримання від ОСОБА_1 коштів у сумі 221200 грн., а саме, які б підтверджували наявність будь-яких договірних відносин, зокрема щодо надання будь-яких оплатних послуг, між ними або відносин, заснованих на інших юридичних фактах, наслідком яких є обов`язок ОСОБА_1 передати спірну суму коштів ОСОБА_2 .

Встановивши на підставі наявних у справі доказів наведені обставини, суд першої інстанції дійшов висновку, що правовідносини, які виникли між сторонами щодо перерахування позивачем 221200 грн., врегульовані нормами глави 83 ЦК України.

За такого та керуючись принципом jura novit curia («суд знає закони»), відповідно до якого неправильна юридична кваліфікація позивачем і відповідачами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року в справі № 487/10128/14-ц), суд першої інстанції з`ясувавши, що позивач у справі, яка розглядається, в обґрунтування своїх вимог не послалася на ті норми, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснив правову кваліфікацію останніх та застосовував при ухваленні рішення саме ті норми матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, а саме норми ЦК України, які регулюють правовідносини у зв`язку із набуттям та збереженням майна без достатньої правової підстави.

Відповідач в апеляційній скарзі не наводить доводів на спростування висновку суду першої інстанції про правову кваліфікацію спірних правовідносин як кондиційних. Позивач, в свою чергу, в апеляційній скарзі наводить заперечення щодо такого висновку суду першої інстанції, натомість оскаржує рішення суду лише в частині визначеного судом розміру відшкодування моральної шкоди, в решті рішення суду не оскаржує.

За такого колегія суддів не вбачає підстав для перегляду рішення суду щодо правової кваліфікації спірних правовідносин.

Згідно з частиною першої статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з частиною першою статті 207 ЦК України договір вважається укладеним у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Положеннями статті 611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Згідно із частиною першою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

За змістом цієї статті безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Частиною 2 статті 1212 визначено, що положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуте за допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, в разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому.

Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частин першої та другої статті 205, частини першої статті 207, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість зробити висновок про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення учасниками відповідних правовідносин у майбутньому породження певних цивільних прав та обов`язків, зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, прямо передбачених частиною другою статті 11 ЦК України.

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї статті тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Якщо ж зобов`язання не припиняється з підстав, передбачених статтями 11, 600, 601, 604 - 607, 609 ЦК України, до моменту його виконання, таке виконання має правові підстави (підстави, за яких виникло це зобов`язання). Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не є безпідставним.

Якщо поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може застосовуватись тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або взагалі була відсутня.

Суть кондикційного зобов`язання виражається в тому, що набувач безпідставно збагатився за рахунок потерпілого, а тому зобов`язаний не лише повернути йому майно в натурі чи відшкодувати його вартість (стаття 1213 ЦК), а й у повному обсязі компенсувати потерпілому негативні наслідки від неможливості йому користуватися майном за призначенням шляхом відшкодування всіх доходів, які набувач одержав або міг одержати від цього майна, а набувач безпідставно збагатився за рахунок потерпілого.

Конструкція статті 1212 ЦК України, як і загалом норма глави 83 ЦК України, свідчить про необхідність установлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.

Ознаки, характерні для кондиції, свідчать про те, що пред`явлення кондиційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі.

Отже, норми статті 1212 ЦК України застосовуються до позадоговірних зобов`язань.

Таких висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 17 лютого 2022 рок справі № 365/388/20 (провадження № 61-15219св21).

Встановивши відсутність між сторонами будь-яких договірних відносин, а також будь-яких інших визначених законом підстав для набуття ОСОБА_2 від ОСОБА_1 грошових коштів, суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для застосування до спірних правовідносин положень про кондикційні зобов`язання та стягнув з відповідача на користь позивача перераховану останнім грошову суму.

Крім того, у силу положення статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною другою статті 625 ЦК України визначено обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відтак, у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (частини другої статті 625 ЦК України) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу, 3 % річних від простроченої суми.

У кредитора згідно з частиною другою статті 625 ЦК України є право вимоги до боржника щодо сплати 3 % річних за період прострочення в оплаті основного боргу.

Встановивши те, що відповідач набув без достатньої правової підстави грошові кошти, які належали позивачу, та всупереч вимог частини 1 статті 1212 ЦК України не повернув їх, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для застосування до спірних правовідносин положень частини другої статті 625 ЦК України, а саме стягнення на користь позивача 20688 грн. 40 коп. 3% річних від неповернутої суми та 103164 грн. 44 коп. інфляційних втрат.

Так висновки суду узгоджуються з правовими висновками, які висловлені у постановах Верховного Суду від 10 вересня 2018 року у справі № 638/11807/15-ц (провадження № 61-1215св17), від 12 вересня 2018 року у справі № 154/948/16 (провадження № 61-4497ск18), від 12 грудня 2018 року у справі № 205/3330/14-ц (провадження № 61-1133св18), від 17 квітня 2019 року у справі № 759/1206/17 (провадження № 61-40св19) та від 19 січня 2022 року у справі № 202/2965/21 (провадження № 61-6021св21).

Також суд задовольнив позовні вимоги про стягнення на користь позивача 4618 грн. 86 коп. збитків, які складаються із нарахованих банками комісій при перерахуванні коштів на рахунок відповідача.

Так, відповідно до приписів частини 1 статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

За змістом пункту 1 частини 2 статті 22 ЦК України збитками, серед іншого, є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил ст. 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування.

Судом встановлено, що при вчиненні платежів 23 та 24 грудня 2020 року, 20, 21, 22 січня 2021 року на користь відповідача за кожну з цих платіжних операцій, проведених Акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк», позивач сплатив комісію в розмірі по 3,00 грн та додаткову комісію за нарахування кредитних коштів: 216,09 грн., 900,09 грн., 1050,09 грн, 2149,59 грн на платежі від 23 та 24 грудня 2020 року, 21 січня 2021 року (том 1 а.с. 30-33, 35-38).

При вчиненні платежу від 18 січня 2021 року в АТ «Ідея Банк» нарахована комісія в розмірі 285,00 грн (том 1 а.с. 34).

ОСОБА_2 як в суді першої інстанції, так і в апеляційній скарзі окремих заперечень щодо стягнення на користь позивача сум на підставі статей 22 та 625 ЦК України не висував, наведений позивачем розрахунок не оспорював.

Доводи апеляційної скарги відповідача не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальній частині оскаржуваного рішення суду, та правильність висновків суду першої інстанції, а тому відхиляються колегією суддів.

Наведені в апеляційній скарзі аргументи аналогічні тим, що викладені у відзиві на позовну заяву і були обґрунтовано відхилені судом першої інстанції, не приймаються.

Так, відповідно до частини третьої статті 12, частини 1 статті 81 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Ці обставини учасники справи доводять доказами, якими відповідно до статті 76 ЦПК України є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до вимог статей 77-80 ЦПК України надані учасниками справи докази мають буть належними, допустимими, достовірними та достатніми.

Доводи апеляційної скарги про відсутність доказів, що відповідач набув спірні грошові кошти від позивача без достатньої правової підстави, оскільки набуття відповідачем майна відбулося у незаборонений цивільним законодавством спосіб шляхом добровільного перерахування позивачем коштів на його рахунок, суд відхиляє, оскільки відповідач не довів належними, допустимими доказами наявність достатніх правових підстав для отримання спірних коштів, що з огляду на наведені приписи процесуального закону є його процесуальним обов`язком.

Доводи відповідача про те, що позивач не надав суду доказів вчинення відповідачем кримінального правопорушення відносно позивача, не заслуговують на увагу, оскільки відсутність результатів кримінального провадження, ініційованого за заявою позивача, не виключає встановленню факту безпідставності набуття майна відповідачем і таких факт не спростовує.

Щодо вирішення судом першої інстанції позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, колегія суддів погоджується з його висновком про часткове задоволення цих вимог та відхиляє доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 .

Так, згідно зі статтею 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як вказано в пунктах 3, 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Апеляційний суд вважає правильним висновок суду першої інстанції про наявність підстав для покладання на ОСОБА_2 обов`язку з відшкодування завданої ОСОБА_1 моральної шкоди, оскільки внаслідок протиправних дій відповідача, який отримавши від позивача без достатніх правових підстав грошові кошти, дій з їх повернення не вчинив, внаслідок чого позивач зазнав моральних страждань, викликаних психологічними переживаннями через втрату значної суми грошей та необхідністю докладати додаткових зусиль для їх повернення. Вказані фактори свідчать про спричинення позивачу моральної шкоди і дають йому право на відшкодування такої шкоди.

Із урахуванням всіх обставин справи та вимог розумності, добросовісності, виваженості та справедливості апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про визначення розміру відшкодування моральної шкоди, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки, у 10000 грн., оскільки такий розмір відповідає характеру вчиненого відповідачем порушення прав позивача, глибини фізичних та душевних страждань останнього.

Апеляційний суд не вбачає підстав для збільшення визначеного судом першої інстанції розміру відшкодування моральної шкоди, про що просить позивач. Так, колегія суддів не приймає його посилання на помилковість правової кваліфікації судом спірних правовідносин як кондикційних, оскільки, як вже було зазначено у цій постанові, такий висновок ґрунтується на фактичних обставинах справи, тоді як надання відповідачем позивачеві споживчих послуг або наявність домовленості про такі послуги матеріалами справи не підтверджується.

Також не заслуговує на увагу аргумент позивача про погіршення його стану здоров`я після перерахування коштів відповідачу, тому що наявність прямого причинно-наслідкового зв`язку між станом здоров`я позивача та винними діями відповідача наявними у справі доказами не підтверджена.

Оскільки рішення суду постановлено з дотриманням положень матеріального права та вимог процесуального закону, колегія суддів в силу статті 375 ЦПК України не вбачає підстав для його скасування.

В силу частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина 13 статті 141 ЦПК України).

З огляду на висновок апеляційного суду про відмову у задоволенні апеляційних скарг та залишення без змін рішення суду першої інстанції відсутні підставі для розподілу судових витрат, які покладаються на відповідача.

Керуючись статтями 367-369, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и л а :

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , яка підписана його представником адвокатом Вовком Сергієм Петровичем залишити без задоволення, рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 04 березня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Головуючий Т.М. Базовкіна

Судді: Л.М. Царюк

Ж.М. Яворська

________________________________________

Повна постанова складена 20 травня 2025 року