УХВАЛА

12 травня 2025 року

м. Київ

справа № 554/4999/24

провадження № 61-5915ск25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А., Луспеника Д. Д.

вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник ОСОБА_2 , на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 10 жовтня 2024 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 03 квітня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення безпідставно отриманих коштів,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , в якому просила стягнути з ОСОБА_3 на свою користь безпідставно отримані кошти у сумі 287 658,09 грн.

Позовні вимоги мотивовано тим, що у вересні 2023 року ОСОБА_1 , знаходячись у Канадi, у розмові зi своїм знайомим ОСОБА_4 дізналася про можливість працевлаштування у Польщі, яке йому самому пропонували, але він не скористався такою пропозицією. Oскільки робота, яку мала на той час ОСОБА_5 у Канаді, була до кiнця 2023 року, без гарантій продовження контракту в майбутньому, а також у зв`язку з бажанням працювати більш територіально наближено до України, ОСОБА_1 попросила дати їй контакти цієї людини. ОСОБА_4 повідомив ОСОБА_1 телефонні номера ОСОБА_3 (додаток Telegram був зареєстрований на номер телефону: НОМЕР_1 , а додаток Viber був зареєстрований на номер телефону: НОМЕР_2 ). Але перед цим знайомий позивача ОСОБА_4 спитав у ОСОБА_3 у мобільному додатку Telegram про можливість працевлаштуватися для ОСОБА_1 , на питання щодо суми таких послуг ОСОБА_3 повідомив, що такі послуги коштують 5 тисяч. ОСОБА_4 повідомив ОСОБА_3 номер телефону ОСОБА_1 , на який ОСОБА_3 зателефонував їй 16 вересня 2023 року у мобільному додатку Viber (тел.: НОМЕР_2 ) та запропонував послуги з пошуку та підбору можливих варіантів роботи для подальшого працевлаштування у Республіці Польша, послуги щодо пошуку та оренди житла на строк 6 місяців, вартість яких становила 5 000,00 дол. США. ОСОБА_3 повідомив ОСОБА_1 , що вiн дiє офіційно через агентство. Усе спілкування між позивачем ОСОБА_1 та відовідачем ОСОБА_3 відбувалося через аудіо дзвінки та повідомлення за допомогою програм Viber та Telegram, оскільки ОСОБА_1 знаходилася в Канаді. Між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 з`явилася усна домовленість про подальше укладання між ними договору про надання послуг. ОСОБА_3 у мобільному додатку Viber відправив реквізити свого банківського рахунку, повідомив серію та номер закордонного паспорта. Також ОСОБА_3 повідомив ОСОБА_1 , що він може надати послуги медичного туризму та лікування хвороби в Польші за додаткову плату, зокрема 2 687,57 дол. США. Позивачем ОСОБА_1 сплачено на банківський рахунок відповідача ОСОБА_3 грошові кошти: 18 вересня 2023 року на банківський рахунок ОСОБА_3 3 000,00 канадських доларів, у квитанції вказано, що ОСОБА_6 отримає 9 573,84 PLN (польських злотих). Таким чином, від переказу грошових коштів здійсненого ОСОБА_1 . 18 вересня 2023 року ОСОБА_3 отримав за офіційним курсом: 9 573,84 х 8,4043 = 80 461,42 грн; 21 вересня 2023 року ОСОБА_1 перерахувала на банківський рахунок ОСОБА_3 4000 канадських доларів, що становить: 4 000 х 27,2290 грн = 108 916,00 грн; 27 вересня 2023 року ОСОБА_1 перерахувала на банківський рахунок ОСОБА_3 2 687,57 дол. США, що за офіційним курсом становить: 2 687,57 х 36,5686 = 98 280,67 грн. Отже, загальна сума, яку ОСОБА_1 сплатила на рахунок ОСОБА_3 складає 287 658,09 грн. 30 вересня 2023 року ОСОБА_3 повідомив, що отримав всі кошти і надасть послуги. 19 жовтня 2023 року ОСОБА_3 повідомив, що послуги у повному обсязі він надасть у листопаді 2023 року. Проте, після перерахування коштів позивачем відповідачу договір для підписання так і не було отримано, а також взагалі жодних послуг не було надано. 16 листопада 2023 року ОСОБА_1 у мобільному додатку Telegram звернулася до ОСОБА_3 з вимогою повернути безпідставно отримані кошти, які були йому перераховані нею. У відповідь на це ОСОБА_3 спочатку повідомив, що буде повертати кошти частинами, а згодом, що він не надасть відповідні послуги, а гроші він не зможе повернути, бо кошти він віддав своєму сину - ОСОБА_7 , а він ці кошти перерахував ОСОБА_8 на розрахунковий рахунок відкритий нею у АТ КБ «ПриватБанк». У подальшому відповідач ОСОБА_3 почав повністю ігнорувати ОСОБА_1 та не надав жодних послуг позивачу.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 08 листопада 2024 року, залишеним без змін постановою Полтавського апеляційного суду від 03 квітня 2025 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення безпідставно отриманих коштів відмовлено.

У травні 2025 року через підсистему «Електронний суд» ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник ОСОБА_2 , звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 08 листопада 2024 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 03 квітня 2025 року в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити.

Згідно зі статтею 129 Конституції України та статей 2, 17 ЦПК України однією з основних засад цивільного судочинства є забезпечення апеляційного перегляду справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Конституційний Суд України у Рішенні від 22 листопада 2023 року № 10-р(ІІ)/2023 визнав таким, що відповідає Конституції України (є конституційним), пункт 2 частини третьої статті 389 ЦПК України. При цьому Конституційний Суд України звернув увагу, що зазначений припис має правомірну мету - додержання принципу остаточності судового рішення (res judicata) як одного з аспектів вимоги юридичної визначеності. Пункт 2 частини третьої статті 389 ЦПК України містить домірні засоби законодавчого внормування процесуальних відносин щодо відкриття касаційного провадження.

Зі змісту положень пункту 3 частини третьої статті 175, пункту 1 частини першої статті 176 ЦПК України ціна позову визначається сумою грошових коштів, якщо позов підлягає грошовій оцінці.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 176 ЦПК України у позовах про стягнення грошових коштів ціна позову визначається сумою, яка стягується, чи оспорюваною сумою за виконавчим чи іншим документом, за яким стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку.

Ціна позову у справі складає 287 658,09 грн, яка станом на 01 січня 2025 року не перевищує 250 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (3 028 х 250= 757 000,00 грн).

Враховуючи зазначене вище, рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 08 листопада 2024 року та постанова Полтавського апеляційного суду від 03 квітня 2025 року не підлягають касаційному оскарженню відповідно до положень частини третьої статті 389 ЦПК України, тому у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.

ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 , у касаційній скарзі посилається на випадки, передбачені підпунктами «а», «в» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судові рішення у справі з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб підлягають касаційному оскарженню.

Верховний Суд у визначенні правового питання як такого, що має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, виходить з того, що таке правове питання має бути головним або основним питанням правозастосовчої практики, воно повинно мати одночасно винятково актуальне значення для її формування. Такі ознаки визначаються предметом спору, вагомістю для держави й суспільства у цілому правового питання, що постало перед практикою його застосування.

Проте заявником не наведено переконливих доводів стосовно того, в чому саме полягає фундаментальне значення цієї справи для формування єдиної правозастосовчої практики із зазначенням новітніх, проблемних, засадничих, раніше ґрунтовано не досліджуваних питань права, відповідь касаційного суду на які мала б надати нового, уніфікованого розуміння та застосування права як для сторін спору, так і для невизначеного, але широкого кола суб`єктів правовідносин.

Крім того, аналіз судового рішення у справі та наведені заявницею у скарзі доводи не дають підстав для висновку про те, що вказана справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для заявника (підпункт «в») пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України).

З огляду на наведені доводи, Верховний Суд визнає, що винятки, зазначені у пункті 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, заявником не обґрунтовані.

Верховним Судом досліджено та взято до уваги: категорію справи, ціну та предмет позову, а також значення справи для сторін і суспільства, та не встановлено випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Касаційний перегляд вважається екстраординарним, з огляду на специфіку повноважень суду касаційної інстанції, які обмежено питаннями права та більшим ступенем формальності процедур. Повноваження суду касаційної інстанції не можуть використовуватися для здійснення нового судового розгляду справи.

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

З урахуванням наведеного, оскільки касаційну скаргу подано на судові рішення, ухвалені у справі з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справа розглянута судами двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію щодо вирішення спору; наявність випадків, передбачених підпунктами «а» - «г» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, колегією суддів не встановлено, тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

Керуючись статтею 129 Конституції України, частиною дев`ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, частиною першою, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник ОСОБА_2 , на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 10 жовтня 2024 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 03 квітня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення безпідставно отриманих коштів відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: І. Ю. Гулейков Р. А. Лідовець Д. Д. Луспеник