ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1732/25 Справа № 177/1136/24 Суддя у 1-й інстанції - Лященко В.В. Суддя у 2-й інстанції - Корчиста О. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2025 року Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Корчистої О.І.

суддів: Бондар Я.М., Зубакової В.П.,

за участю секретаря Черняєвої С.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дніпровського апеляційного суду в м. Кривий Ріг Дніпропетровської області цивільну справу №177/1136/24 за позовом ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Співак Вікторія Анатоліївна, до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Вершиніна Олена Миколаївна,

на рішення Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 15 жовтня 2024 року,

встановив:

У травні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, в обґрунтування якого зазначив, що він перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 . Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Через різні погляди на сімейне життя, відсутність порозуміння та взаємоповаги, шлюбні відносини між ними припинені, спільного господарства не ведуть, у зв`язку з чим, подальше сімейне життя є неможливим та суперечитиме їх інтересам.

Просив суд розірвати шлюб між позивачем та відповідачем.

Рішенням Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 15 жовтня 2024 року шлюб, зареєстрований між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 16 листопада 1996 року відділом реєстрації актів цивільного стану виконкому Саксаганської районної ради народних депутатів м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, актовий запис №710, розірвано.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Вершиніна О.М., посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушенням судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що ОСОБА_2 має протилежні погляди на їх з позивачем шлюбні стосунки, оскільки, ніколи не обговорювали питання розірвання шлюбу. Відповідач бажає зберегти шлюбні відносини.

Крім того, хоче, щоб спільна неповнолітня дитина росла в повноцінній родині та мала поруч як рідну матір, так і рідного батька.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Співак В.А., просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, оскільки, шлюбні відносини між сторонами фактично припинені, подальше спільне проживання подружжя та збереження шлюбу неможливі, з огляду на те, що відповідач протягом року перебуває у нових стосунках та має намір створити сім`ю, а подальше збереження сім`ї буде суперечити його інтересам.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, за наступних підстав.

Відповідно частин 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно ст. 13 і 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Таким вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено письмовими доказами, які містяться в матеріалах справи, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , перебувають у шлюбі, зареєстрованому 16 листопада 1996 року відділом реєстрації актів цивільного стану виконкому Саксаганської районної ради народних депутатів м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, актовий запис №710, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 від 16.11.1996. Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження від 11.09.1997.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами втрачено взаєморозуміння та почуття, примирення подружжя є неможливим, подальше спільне життя та збереження шлюбу між ними неможливо і не відповідає інтересам подружжя, збереження сім`ї є неможливим, шлюб між сторонами існує формально і, тому, може бути розірваним.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції та, розглянувши доводи апеляційної скарги, виходить з наступного.

Відповідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі ст. 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.

За змістом ст. 3 СК України сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Відповідно ст. 7 СК України сімейні відносини регулюються цим Кодексом та іншими нормативно-правовими актами. Сімейні відносини регулюються лише у тій частині, у якій це є допустимим і можливим з точки зору інтересів їх учасників та інтересів суспільства. Регулювання сімейних відносин здійснюється з урахуванням права на таємницю особистого життя їх учасників, їхнього права на особисту свободу та недопустимості свавільного втручання у сімейне життя.

Статтею 24 СК України визначено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Відповідно частини першої статті 55 СК України дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги.

Положеннями частин третьої, четвертої статті 56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом.

Відповідно частини першої статті 104 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання.

Частиною 3 статті 105 СК України визначено, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 СК України.

Згідно з положеннями ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним з подружжя.

Суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства (ст. 111 Кодексу).

За приписами ст. 112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя.

Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Відповідно статті 112 СК України при розірванні шлюбу за позовом одного з подружжя суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову, бере до уваги наявність малолітніх дітей та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, а позивач не має наміру та бажання зберегти шлюб з відповідачем.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пунктах 10, 11 постанови «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб», розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя від 21 грудня 2007 року №11 проголошена Конституцією України, охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.

Таким чином, шлюб має добровільний характер та ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка і припиняється внаслідок його розірвання, що засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків і позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Незгода лише будь-кого зі сторін продовжувати шлюбні стосунки є підставою для визнання її права вимагати розірвання шлюбу.

Приписами ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Проаналізувавши наявні у справі докази та обставини справи, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що подальше спільне життя сторін як подружжя та збереження їхнього шлюбу буде суперечити інтересам позивача, він хоче збудувати нову сім`ю.

Збереження шлюбу за відсутності згоди одного з подружжя вже являється таким, що буде суперечити його інтересам виходячи з положень ст. 24 СК України.

Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, відповідно, відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що являється неприпустимим.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, колегією суддів встановлено наступне.

Оскаржуючи рішення, відповідачка в апеляційній скарзі посилається на те, що хоче, щоб спільна неповнолітня дитина росла в повноцінній родині та мала поруч як рідну матір, так і рідного батька.

Натомість, заявляючи вимоги про розірвання шлюбу ОСОБА_1 зазначив, що вони з відповідачкою спільного господарства не ведуть, стосунків не підтримують, шлюб носить лише формальний характер і збереження його є неможливим.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 листопада 2018 року у справі № 761/33261/16-ц (провадження № 61-33349св18) зроблено висновок по застосуванню статті 111 СК України та вказано, що примирення подружжя здійснюється судом лише за умови, що це не суперечить моральним засадам суспільства. Суд не може примушувати дружину та чоловіка проживати разом, цікавитися обставинами їх приватного життя, вимагати надання доказів порушення сімейних обов`язків особистого характеру тощо. Закон не визначає, які саме заходи можуть застосовуватися судом для примирення подружжя.

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що примирення і подальше подружнє життя сторін є неможливим, оскільки, сім`я фактично розпалася і подальше збереження шлюбу суперечитиме інтересам позивача, який не бажає перебувати в шлюбі з відповідачкою, тобто, на даний час не існує його вільної згоди на шлюб, а відтак, наявні підстави для розірвання шлюбу.

Крім того, колегія суддів апеляційного суду зазначає, що розірвання шлюбу між подружжям та проживання їх окремо, не впливає на обсяг прав та не звільняє від обов`язків, того з батьків, хто буде проживати окремо від дитини. Дитина матиме як матір, так і батька. Маніпулювання будь-якою із сторін даною ситуацією не є можливим.

Отже, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно статті 375 ЦПК України, є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без змін.

Оскільки, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін, тому відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на відповідача і новий розподіл понесених сторонами судових витрат не здійснюється.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Вершиніна Олена Миколаївна, залишити без задоволення.

Рішення Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 15 жовтня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Судді:

Повне судове рішення складено 14 травня 2025 року.

Головуючий суддя: О.І.Корчиста