Справа № 2/593/91/2025
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Бережанський районний суд Тернопільської області

"02" травня 2025 р.

у складі: головуючої судді: Німко Н.П.

при секретарі судового засідання: Олексів О.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Бережани Тернопільської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики,-

В С Т А Н О В И В:

Представник позивача ОСОБА_1 адвокат Брона М.В. звернулася в суд із позовом до відповідача ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики із вимогами стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за договором позики у розмірі 20 000 грн., витрат на правову допомогу у сумі 5 000, 00 грн та судовий збір у розмірі 1 211,20 грн.

В обгрунтування позовних вимог зазначено, що 25 жовтня 2008 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики, відповідно до умов якого ОСОБА_1 позичив ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 20 000, 00 грн. на строк до 31.12.2008 року. Пунктом 3 договору сторони передбачили, що в забезпечення виконання ОСОБА_2 зобов`язання перед ОСОБА_1 , ОСОБА_2 вносить під заставу належну йому земельну ділянку площею 1,63 га, розташовану на території Лапшинської сільської ради Бережанського району Тернопільської області. Згідно п.4 договору, у випадку невиконання ОСОБА_2 своїх зобов`язань перед ОСОБА_1 у строк, передбачений договором, ОСОБА_1 набуває права звернення до суду на предмет застави згідно п.3 договору. Відповідач ОСОБА_2 відчужив згадану земельну ділянку у 2009 році. Тривалий час відповідач ОСОБА_2 не виконував зобов`язання за договором позики, а позивач, зважаючи на скрутне матеріальне становище відповідача, не наполягав на негайному поверненні коштів, враховуючи домовленість про те, що відповідач поверне кошти, коли такі будуть у нього наявні або передасть у власність позивача в рахунок погашення заборгованості належну йому земельну ділянку. 02.11.2024 року позивач надіслав на адресу відповідача претензію про повернення заборгованості у розмірі 20 000,00 грн., яку відповідач отримав 13.11.2024 року, однак жодних дій з повернення коштів відповідач не вчинив.

Позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат Брона М.В. у судове засідання не з`явилися, були повідомленими належним чином про час та місце розгляду справи. Адвокат Брона М.В. подала заяву, у якій просила провести розгляд справи за відсутності сторони позивача.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник адвокат Прийдун В.М. у судове засідання не з`явилися, належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи. Адвокат Прийдун В.М. просив судове засідання провести за відсутності сторони відповідача.

Відповідач ОСОБА_2 також подав відзив на позов, який обґрунтовано таким: 25 жовтня 2008 року відповідач ОСОБА_2 позичив у позивача грошові кошти у сумі 20 000 грн., які зобов`язувався повернути до 31 грудня 2008 року. 25 грудня 2008 року ОСОБА_2 повернув позивачу позичену суму коштів і позивач завірив, що жодних претензій до нього не має. Вважає, що позовна заява не підлягає до задоволення, оскільки кошти, позичені за договором позики повернуті. Окрім цього, просить відмовити у задоволенні позовних вимог у зв`язку із спливом строку позовної давності, оскільки трирічний строк позовної давності закінчився. Також просив стягнути з позивача у його користь витрати на послуги адвоката у сумі 4000 грн.

У своїй відповіді на відзив, представник позивача просила поновити стороні позивача строк позовної давності, оскільки про своє порушене право позивач фактично дізнався після 13.11.2024 року, оскільки не отримав від відповідача відповіді на письмову претензію про повернення коштів. На підтвердження твердження відповідача про повернення суми боргу позивачу, відповідач не надав жодного доказу. Щодо вимоги відповідача про стягнення витрат на правничу допомогу, адвокат зазначила, що жодних документів, які б підтверджували внесення відповідачем адвокату гонорару у сумі 4000 грн не надано, документу про детальний опис робіт також не долучено. Відтак, вважає, що заявлений розмір витрат на правничу допомогу не співмірний із складністю справи та виконаною адвокатом роботою.

Відповідно до положень ч.2 ст.247 ЦПК України, враховуючи неявку всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Суд, взявши до уваги подані сторонами заяви, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за звернення особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках.

Статтею 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За правилами статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Судом встановлено таке:

Згідно договору позички, укладеного 25 жовтня 2008 року у с.Лапшин Бережанського району Тернопільської області між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , в присутності третьої сторони ОСОБА_3 , ОСОБА_1 позичив ОСОБА_2 суму у розмірі 20 000,00 грн. на термін до 31 грудня 2008 року.

ОСОБА_2 зобов`язався повернути вказану суму ОСОБА_1 до 31 грудня 2008 року. В забезпечення виконання ОСОБА_2 своїх зобов`язань перед ОСОБА_1 , умовами договору передбачено внесення під заставу земельної ділянки площею 1,63 га, яка розташована на території Лапшинської сільської ради Бережанського району Тернопільської області, що належить ОСОБА_2 .

У випадку невиконання ОСОБА_2 своїх зобов`язань перед ОСОБА_1 в термін передбаченим даним договором ОСОБА_1 набуває права звернення в суд на предмет застави.

Факт отримання коштів за договором позики відповідачем визнано.

Відповідно до ст.82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

У своєму відзиві на позовну заяву відповідач стверджує, що 25 грудня 2008 року повернув позичені за договором кошти. Однак в підтвердження такого факту не надає та не зазначає жодного доказу.

Відтак, суд констатує, що грошові кошти за договором позички від 25 жовтня 2008 року, не повернуті.

В той же час, при вирішенні спору суд враховує наступне.

Главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність.

Відповідно до ст.ст.256, 257 Цивільного кодексу України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно положень ст.126 ЦПК України, право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом.

До спірних правовідносин застосовується загальний строк позовної давності тривалістю у три роки, визначений у ст. 257 ЦК України.

Згідно зі ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Частиною 1 ст.261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Умовами вищевказаного договору позички визначено, що строк повернення позики до 31 грудня 2008 року. Отже, право вимоги стягнення коштів з відповідача виникло з 01 січня 2009 року.

З позовом до суду позивач звернувся 10 грудня 2024 року, з пропуском строку позовної давності.

Заперечуючи проти заяви відповідача в частині пропуску позивачем строку звернення до суду, представник позивача просила поновити строк позовної давності, оскільки про своє порушене право позивач фактично дізнався після 13.11.2024 року, оскільки не отримав від відповідача відповіді на письмову претензію про повернення коштів.

Суд не вбачає поважними такі обґрунтування причин пропуску строку позовної давності, а відтак клопотання про поновлення строку позовної давності не підлягає задоволенню.

Отже, за вказаних обставин, суд вважає, що позивачем порушені вимоги ст.ст.256, 257 ЦК України, якими встановлена позовна давність тривалістю у три роки, поважних причин пропуску такого строку позивачем суду не повідомлено, а тому відповідно до вимог ст.267 ЦК України, до позовних вимог позивача слід застосувати строк позовної давності, яка застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення.

Оскільки у позові відмовлено, понесені позивачем судові витрати по справі відшкодуванню не підлягають відповідно до ст.141 ЦПК України.

Не підлягають стягненню і витрати відповідача на правничу допомогу, з огляду на таке.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

У постанові Верховного суду від 09 березня 2021 року (справа № 200/10535/19-а) Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду зазначив, що при визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.

За змістом статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ст. 30 зазначеного Закону).

Відповідно до частин 4-6 ст.137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Отже, на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування за рахунок опонента в судовому процесі сторонам необхідно надати суду такі докази: 1) договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо); 2) документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки тощо); 3) докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт (акти наданих послуг, акти виконаних робіт та ін.); 4) інші документи, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги.

Відповідно до п.2 ч.З ст.141 ЦПК України, при вирішенні питання пре розподіл судових витрат суд враховує, чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Таким чином, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Аналогічні критерії застосовує ЄСПЛ присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини : основоположних свобод.

Попри наведені норми законодавства, на підтвердження понесених відповідачем витрат на правничу допомогу у розмірі 4 000,00 грн., його представником було долучено угоду від 17.01.2025 року, з тексту якої вбачається, що на момент укладення угоди Клієнт ( ОСОБА_2 ) вніс гонорар в сумі 4 000,00 грн., проте жодних документів, які б підтверджували даний факт, представником відповідача долучено не було, як і не було долучено опису виконаних робіт адвоката Прийдуна В.М., як представника відповідача та витрат на них, понесених відповідачем.

На підставі вищенаведеного та керуючись ст.76-81, 89, 95, 259, 263-265 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Відмовити позивачу у поновленні строку позовної давності за позовними вимогами ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики.

Відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики, у зв`язку із пропуском строку позовної давності.

Відмовити позивачу у стягненні на його користь із відповідача витрат на правничу допомогу у сумі 5 000 (п`ять тисяч) гривень 00 коп. та судового збору у розмірі 1 211 (одна тисяча двісті одинадцять) гривень 20 коп.

Відмовити відповідачу у стягненні в його користь на позивача витрат на правничу допомогу у розмірі 4000 (чотири тисячі) гривень 00 грн.

Відомості про сторін у справі:

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце проживання зареєстровано за адресою: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 .

У відповідності до ч.6 ст.259 ЦПК України, повний текст рішення суду виготовлено 12 травня 2025 року

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції Тернопільського апеляційного суду через Бережанський районний суд Тернопільської області.

Суддя Бережанського районного суду

Тернопільської області Н.П.Німко