КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження
№22-ц/824/5692/2025
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 травня 2025року місто Київ

справа № 757/29710/24-ц

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді Борисової О.В.

суддів: Ратнікової В.М., Гаращенка Д.Р.

за участю секретаря судового засідання -Балкової А.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 03 грудня 2024 року про часткове задоволення заяви про забезпечення позову, постановлену під головуванням судді Матійчук Г.О., у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя та стягнення грошової компенсації,-

В С Т А Н О В И В:

У липні 2024 року позивач звернулася до Печерського районного суду міста Києва з позовом до відповідача про поділ майна подружжя та стягнення грошової компенсації.

У листопаді 2024 року представником позивача було подано заяву про забезпечення позову, в якій остання просила забезпечити позов шляхом накладення арешту на:

квартиру АДРЕСА_1 ;

машиномісце АДРЕСА_1 ;

машиномісце НОМЕР_1 , розташоване за адресою: АДРЕСА_1 ;

квартиру АДРЕСА_4 ;

транспортний засіб Harley Davidson, модель XL 883N, рік випуску 2017;

транспортний засіб AUDI А7, рік випуску 2014;

квартиру АДРЕСА_5 ;

транспортний засіб TOYOTA CAMRY SOLARA, 2006 року випуску;

заборонити суб`єктам державної реєстрації речових прав на нерухоме майно (державним реєстраторам, нотаріусам та іншим особам) вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо вказаних об`єктів нерухомого майна.

Обгрунтовуючи вказану заяву представник позивача посилалася на те, що предметом позовної заяви, із якою звернулась позивач до суду є поділ вищевказаного майна подружжя.

Вважає, що в разі не вжиття заходів забезпечення позову у вигляді накладення арешту на спірне майно, воно може бути реалізоване, що утруднить чи унеможливить виконання рішення суду.

Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 03 грудня 2024 року заяву представника позивача про забезпечення позову задоволено частково.

Накладено арешт на:

квартиру АДРЕСА_1 ;

машиномісце АДРЕСА_1 ;

машиномісце НОМЕР_1 , розташоване за адресою: АДРЕСА_1 ;

квартиру АДРЕСА_4 ;

транспортний засіб Harley Davidson, модель XL 883N, рік випуску 2017;

транспортний засіб AUDI А7, рік випуску 2014;

квартиру АДРЕСА_5 ;

транспортний засіб TOYOTA CAMRY SOLARA, 2006 року випуску.

В задоволенні іншої частини заяви відмовлено.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду першої інстанції, представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, просила ухвалу суду першої інстанції скасувати, у задоволенні заяви про забезпечення позову відмовити.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилалася на те, що позивач в обгрунтування необхідності вжиття заходів забезпечення позову навела доводи, які спростовуються доказами наявними у матеріалах справи та не можуть свідчити про недобросовісну чи неправомірну попередню поведінку апелянта.

Вважає, що припущення позивача про те, що відповідач намагається штучно зменшити обсяг майна за рахунок відчуження такого майна на користь третіх осіб, не є обгрунтованим та не відповідає обставинам справи, що підтверджується доказами наявними у матеріалах справи. Позивач не навела жодних інших доводів, підкріплених доказами, які б свідчили про необхідність застосування заходів забезпечення позову на все спірне майно у виді арешту.

Вказувала, що об'єктом арешту, накладеного ухвалою від 03 грудня 2024 року сталв квартира АДРЕСА_4 , що не належить жодному з подружжя та не є об'єктом спільної сумісної власності, на що суд першої інстанції уваги не звернув.

Зазначала, що накладення арешту на квартиру АДРЕСА_4 не відповідає дотриманню балансу прав та інтересів позивача і дійсного її власника - ОСОБА_4 , який не є учасником у даній справі.

Відзиву на апеляційну скаргу не надійшло.

В судовому засіданні апеляційного суду представник відповідача доводи апеляційної скарги підтримала, просила їх задовольнити.

Представник позивача в судовому засіданні апеляційного суду просила відмовити у задоволенні апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи частково заяву про забезпечення позову та накладаючи арешт на спірне майно, суд першої інстанції виходив з того, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду у даній справі.

Колегія суддів не в повній мірі погоджується зтаким висновком суду першої інстанції, оскільки він зроблений в результаті неповного з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, виходячи з наступного.

Правова природа та загальні принципи щодо забезпечення позову закріплені в Главі 10 ЦПК.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред'явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

У частині 1 ст.150 ЦПК України закріплено види забезпечення позову.

Верховний Суд у постановах від 31 липня 2024 року в справі №623/2015/21, від 29 липня 2024 року в справі №761/80/23, від 15 липня 2024 року в справі №361/5905/23 виснував, що метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

При цьому при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності доводів заявника щодо забезпечення позову; збалансованості інтересів сторін; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимогти, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірність утруднення виконання або невиконання рішення в разі невжиття таких заходів.

Відповідно до ч.3 ст.150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Ці обставини є істотними і необхідними для забезпечення позову.

Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

Цивільний процесуальний закон не зобов`язує при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову.

Згідно з п.п.1, 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб, чи учасників процесу.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

У постанові від 24 квітня 2024 року в справі №754/5683/22 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що з 15 грудня 2017 року законодавець серед передумов забезпечення позову визначає можливий вплив невжиття заходів забезпечення позову не тільки на виконання рішення суду, а й на можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Тлумачення наведених норм процесуального права дає підстави для висновку, що можливість забезпечення судом позову не пов`язується з тим, чи підлягає рішення суду, ухвалене по суті спору, примусовому виконанню.

Цивільний процесуальний закон не забороняє вживати заходи забезпечення позову в справі, рішення в якій не підлягає примусовому виконанню, якщо забезпечення позову сприятиме ефективному захисту порушених прав позивача. І навпаки, якщо рішення в справі підлягатиме примусовому виконанню, вжиття заходів забезпечення позову, зокрема накладення арешту на майно, не завжди може бути необхідним та співмірним із пред`явленими вимогами позову і відповідати характеру порушеного права позивача.

Тому Велика Палата Верховного Суду констатувала, що як характер спору (майновий або немайновий), так і те, чи підлягає судове рішення в конкретній справі примусовому виконанню, не мають вирішального значення при дослідженні судом питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову. Ключовим є встановлення судом: 1) наявності спору між сторонами; 2) ризику незабезпечення ефективного захисту порушених прав позивача, який може проявлятися як через вплив на виконуваність рішення суду у конкретній справі, так і шляхом перешкоджання поновленню порушених чи оспорюваних прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду; 3) співмірності обраного позивачем виду забезпечення позову з пред`явленими позовними вимогами; 4) дійсної мети звернення особи до суду з заявою про забезпечення позову, зокрема, чи не є таке звернення спрямованим на зловживання учасником справи своїми правами. Наявність або відсутність підстав для забезпечення позову суд вирішує в кожній конкретній справі з урахуванням установлених фактичних обставин такої справи та загальних передумов для вчинення відповідної процесуальної дії.

Як вбачається з матеріалів справи,позивач звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_1 про поділ майна подружжята стягнення грошової компенсації.

Порушуючи питання про забезпечення позову, шляхом накладення арешту на спірне майно, позивач посилалася на те, що невжиття заходів забезпечення позову у випадку задоволення позовних вимог може утруднити чи зробити неможливим виконання судового рішення.

Викладені обставини, враховуючи положення ст.151 ЦПК України є достатніми для обґрунтованого припущення позивача, що невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду у разі його задоволення.

З огляду на те, що між сторонами виник спір щодо поділу майна подружжя та стягнення грошової компенсації, а відтак суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для частково задоволення заяви про забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірне майно, а саме на:

квартиру АДРЕСА_1 ;

машиномісце АДРЕСА_1 ;

машиномісце НОМЕР_1 , розташоване за адресою: АДРЕСА_1 ;

транспортний засіб Harley Davidson, модель XL 883N, рік випуску 2017;

транспортний засіб AUDI А7, рік випуску 2014;

квартиру АДРЕСА_5 ;

транспортний засіб TOYOTA CAMRY SOLARA, 2006 року випуску.

Накладення арешту на вищевказане нерухоме майно є співмірним із заявленими позовними вимогами.

При цьому варто врахувати, що підтвердити за допомогою реально існуючих доказів подію, яка ймовірно настане або може настати в майбутньому, фактично неможливо, а тому наявність чи відсутність підстав для забезпечення позову оцінюються судом в залежності від кожного конкретного випадку, з урахуванням фактичних обставин справи і змісту позовних вимог.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів.

Європейський суд з прав людини у рішення від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

Доводи апеляційної скарги про те, що припущення позивача, що відповідач намагається штучно зменшити обсяг майна за рахунок відчуження такого майна на користь третіх осіб, не є обгрунтованим та не відповідає обставинам справи, позивач не навелажодних доводів, підкріплених доказами, які б свідчили про необхідність застосування заходів забезпечення позову на все спірне майно у виді арешту, колегія суддів відхиляє, оскільки вони спростовуються обставинами справи, з яких вбачається, що між сторонами існує спір щодо поділ майна подружжя та стягнення грошової компенсації.

При цьому, слід зазначити, що забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

Разом з тим, суд першої інстанції накладаючи арешт на квартиру АДРЕСА_4 , не звернув увагу на те, що сторони не є власниками вказаної квартири.

Як вбачається з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 27 листопада 2024 року, власником квартири АДРЕСА_4 є ОСОБА_4 з 17 жовтня 2024 року. Останній не є стороною у справі.

Виходячи з вищевикладеного вбачається, що на момент постановлення Печерським районним судом міста Києва ухвали від 03 грудня 2024 року про накладення арешту на квартиру АДРЕСА_4 , відповідач ОСОБА_1 вже не був власником вказаної квартири, оскільки право власності на спірне нерухоме майно перейшло до ОСОБА_4 .

Згідно з ст.41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Судовий захист повинен бути ефективним, що вимагає ст.13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Як зазначила представник позивача в судовому засіданні суду апеляційної інстанції, позовні вимоги, які були заявлені позивачем у липні 2024 року та суб'єктний склад сторін не змінювалися.

Оскільки на час постановлення оскаржуваної ухвали відповідач ОСОБА_1 не був власником майна - квартири АДРЕСА_4 , на яку позивач просила накласти арешт, новий власник вказаного майна не був залучений до участі у справі, а відтак суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для накладення арешту на вищевказану квартиру.

З урахуванням зазначеного, ухвала Печерського районного суду міста Києва від 03 грудня 2024 року в частині задоволення заяви представника позивача про забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_4 , підлягає скасуванню з постановленням в цій частинінової про відмову в задоволенні заяви про забезпечення позову в цій частині відповідно до положень п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України.

В решті ухвалу залишити без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.268, 367, 368, 374, 376, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 03 грудня 2024 року в частині задоволення заяви представника позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_5 про забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_4 , загальною площею 95,3 кв.м, житловою площею 65,0 кв.м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 0 скасувати та постановити в цій частині нову про відмову у задоволенні заяви в цій частині.

В решті ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 03 грудня 2024 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 16 травня 2025 року.

Головуючий:

Судді: