КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/824/1845/2025 Суддя-доповідач: Гаращенко Д.Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

9 квітня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Гаращенка Д.Р.

суддів Євграфової Є.П., Писаної Т.О.,

при секретарі Голінько А.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 19 червня 2024 року у справі за позовом Акціонерного товариства «Міжнародний інвестиційний банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Литвиненко Яна Олександрівна про визнання недійсним договору дарування та скасування державної реєстрації,-

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2023 року Акціонерне товариство «Міжнародний інвестиційний банк» (далі АТ «МІБ») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування та скасування державної реєстрації.

Просило суд визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений 20 квітня 2023 року приватним нотаріусом КМНО Литвиненко Я.О. та зареєстрований в реєстрі за № 322;

скасувати державну реєстрацію права власності в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, номер відомостей про речове право 49998957, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 0, з одночасним припиненням права власності ОСОБА_2 та відновленням на об`єкт нерухомого майна, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 0, права власності ОСОБА_1 .

В обґрунтування позову зазначило, що 10 листопада 2014 року в порядку забезпечення виконання грошових зобов`язань ТОВ «Свинець», між АТ «МІБ» та ОСОБА_1 було укладено договір поруки № 00091.13-СВD/SUR.

Рішенням Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 22 березня 2021 року у справі № 07/21 стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «МІБ» в рахунок часткового виконання зобов`язань ТОВ «Свинець» за кредитним договором № 00091.13-СВD/SUR від 08 серпня 2013 року суму коштів в розмірі 2 000 000,00 дол. США, стягнуто із ОСОБА_1 на користь АТ «МІБ» третейський збір в сумі 25 500 грн.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 24 квітня 2023 року у справі № 873/49/21 була задоволена заява АТ «МІБ» про видачу виконавчого документа (наказу) про примусове виконання рішення Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 22 березня 2021 року у справі № 07/21.

Зазначило, що ОСОБА_1 будучи боржником, уклала спірний договір дарування належної їй на праві власності квартири АДРЕСА_1 на користь своєї матері - ОСОБА_2 , з метою ухилитися від сплати боргу та позбавити позивача права здійснити звернення стягнення на майно ОСОБА_1 як боржника.

Укладення між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 оспорюваного договору дарування не створило жодних юридичних наслідків, а саме реального безоплатного передання майна у власність іншій особі, що свідчить про недійсність правочину та порушення прав позивача АТ «МІБ», як кредитора.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 19 червня 2024 року позов Акціонерного товариства «Міжнародний інвестиційний банк» задоволено.

Визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений 20 квітня 2023 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Литвиненко Яною Олександрівною за № 322.

Скасовано рішення про державну реєстрацію права власності в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, номер відомостей про речове право 49998957, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 0 за ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 .

Стягнуто із ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства «Міжнародний інвестиційний Банк» витрати з оплати судового збору по 2 684,00 грн. з кожного.

Суд першої інстанції дійшов до висновку, що ОСОБА_1 , відчуживши нерухоме майно, на яке могло бути звернуте стягнення в рахунок погашення боргу, на користь своєї матері, діяла з метою приховання цього майна від звернення стягнення на погашення боргу, що свідчить про те, що правова мета такого договору дарування була іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому такий правочин був очевидно фіктивним.

Суд першої інстанції зазначив, що договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладеного 20 квітня 2023 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Литвиненко Я.О., є недійсним, прийняття рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на підставі недійсного договору є неправомірним, а тому є підстави для скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 49998957.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та її узагальнені доводи

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, 15 липня 2024 року ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позову.

В обґрунтування апеляційних вимог зазначила, що суд першої інстанції не врахував того, що підстави на які посилається АТ «МІБ» не підтверджують боргових зобов`язань.

Наявні в матеріалах справи докази виключають можливість суду встановити розмір боргу, а встановлення цієї обставини є важливим.

Повідомила, що 24.04.2023 у справі №873/49/21 Північний апеляційний господарський суд задовольнив заяву AT «МІБ» та видав виконавчі документи. Постановою Верховного Суду від 05.07.2023 № 873/49/21 було скасовано ухвалу Північного апеляційного господарського суду від 24.04.2023 та відмовлено у видачі виконавчих листів.

Вважає, що позивачем не доведено існування обставин за яких можна було б вважати, що апелянт уклала договір з метою уникнення виконання договору.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

Відзив на апеляційну скаргу не надходив, позивач не скористався своїм правом для подачі відзиву.

Позиція учасників справи, які з`явилися в судове засідання

В судовому засіданні представник апелянта адвокат Левченко В.В., підтримав апеляційну скаргу з наведених в ній підстав, просив її задовольнити.

Рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Іншу учасники в судове засідання не з`явились, повідомлялись належним чином, причини неявки суду не повідомили.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Позиція суду апеляційної інстанції

Вислухавши доповідь судді доповідача, пояснення учасників процесу які з`явились у судове засідання, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, дослідивши доводи апеляційної скарги та наявні у справі докази колегія суддів дійшла до наступного висновку.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Судом першої інстанції встановлено, що 08 серпня 2013 року між ПАТ «МІБ», яке в подальшому було перейменовано в АТ «МІБ» та ПрАТ «Свинець», яке в подальшому було перейменовано у ТОВ «Свинець», було укладено кредитний договір № 00091.13-СВD та ще 43 договори про внесення змін до нього, за умовами яких АТ «МІБ» надав позичальнику грошові кошти (кредит) в іноземній валюті, у порядку і на умовах, що передбачені кредитним договором. Строк кредиту до 13 листопада 2020 року включно.

10 листопада 2014 року, у порядку забезпечення виконання грошових зобов`язань позичальника за кредитним договором, між АТ «МІБ» та ОСОБА_1 було укладено договір поруки № 00091.13-СВD/SUR.

27 жовтня 2020 року банк направив на адресу позичальника, відповідно до пунктів 6.2 і 6.3 розділ 6 кредитного договору письмову вимогу про дострокове повернення кредиту, згідно з якою, строк повернення кредиту було змінено на 28 жовтня 2020 року.

14 грудня 2020 року, поручителю ОСОБА_1 , було надіслано письмову вимогу про погашення боргу, яка була отримана нею 16 грудня 2020 року і не виконана.

Рішенням Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 22 березня 2021 року у справі № 07/21 позов АТ «МІБ» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено у повному обсязі.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь АТ «МІБ» в рахунок часткового виконання зобов`язань ТОВ «Свинець» за кредитним договором № 00091.13-СВD від 08 серпня 2013 року суму коштів в розмірі 2 000 000,00 дол. США; стягнуто із ОСОБА_1 на користь АТ «МІБ» третейський збір в сумі 25 500 грн.

22 квітня 2021 року ухвалою Північного апеляційного господарського суду у справі № 873/51/21 скасовано рішення Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 22 березня 2021 року.

10 серпня 2021 року Верховним Судом у складі Касаційного господарського суду, прийнята постанова про задоволення апеляційної скарги АТ «МІБ» у справі № 873/51/21.

Скасовано ухвалу Північного апеляційного господарського суду від 22 квітня 2021 року.

13 липня 2021 року Господарським судом м. Києва ухвалено рішення, яке було залишене без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 01 лютого 2022 року, визнано зобов`язання поруки ОСОБА_1 , які виникли на підставі договору поруки № 00091.13-СВD/SUR від 10 листопада 2014 року, укладеного між ОСОБА_1 та АТ «МІБ», припиненими.

20 липня 2022 року Постановою Верховного Суду у справі № 910/3800/21 рішення Господарського суду м. Києва від 13 липня 2021 року та постанову Північного апеляційного господарського суду від 01 лютого 2022 року в частині задоволення позову про визнання припиненими зобов`язань поруки, що виникли на підставі договору поруки №00091.13-СВD/SUR від 10 листопада 2014 року між ОСОБА_1 та АТ «МІБ» та розподілу судових витрат скасовано, позов в цій частині залишено без розгляду.

Суд також встановив, що 20 квітня 2023 року ОСОБА_1 здійснила відчуження, шляхом укладення договору дарування квартири АДРЕСА_1 , посвідченого приватним нотаріусом КМНО Литвиненко Я. О., зареєстрованого в реєстрі за № 322, на користь своєї матері, ОСОБА_2 , що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 24 квітня 2023 року задоволено заяву АТ «МІБ» про видачу виконавчого документа (наказу) на примусове виконання рішення Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 22 березня 2021 року у третейській справі №07/21.

17 травня 2023 року Північним апеляційним господарським судом видано накази про примусове виконання вказаного рішення.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 05 липня 2023 року ухвалу Північного апеляційного господарського суду від 24 квітня 2023 року по справі №873/49/21 скасовано. Ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні заяви АТ «МІБ» про видачу виконавчого документа (наказу) на примусове виконання рішення Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 22 березня 2021 у третейській справі №07/21.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені у статті 203 ЦК України. Підстави недійсності правочину визначені у статті 215 ЦК України.

Статтею 717 ЦК України визначено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин.

Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Аналогічні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19), постановах Верховного Суду від 13 березня 2019 року в справі № 757/12646/16, від 28 лютого 2018 року у справі № 909/330/16, від 01 листопада 2018 року в справі № 910/18436/16.

У постанові Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року в справі № 755/17944/18 (провадження № 61-17511св19) зроблено висновок, що договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції "фраудаторності" при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника).

У постанові Верховного Суду від 10 лютого 2021 року в справі № 754/5841/17 (провадження № 61-17966св19) вказано, що приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) "використовувала/використовували право на зло"; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які "потерпають" від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи/осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) зазначила, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним.

Велика Палата Верховного Суду у вказаній постанові також зазначила, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.

Угоди, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Угода, що укладається "про людське око", таким критеріям відповідати не може.

Таким чином, цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення про стягнення коштів. Боржник (дарувальник), проти якого ухвалено судове рішення про стягнення коштів або відкрито судове провадження у справі за позовом до нього про стягнення коштів відкрито виконавче провадження, та його найближчі родичі (обдаровувані), які укладають договір дарування, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки укладається договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.

Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України).

При цьому оспорити фраудаторний правочин в судовому порядку може лише кредитор, якщо такий правочин призвів до неможливості задовольнити його вимоги за рахунок такого майна.

Що відповідає висновкам, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2022 року у справі № 2-591/11 (провадження № 14-31цс21).

Разом із тим, самі по собі дії осіб, зокрема, щодо вчинення правочинів, навіть якщо вони здаються іншим особам неправомірними, не можуть бути оспорені в суді, поки ці особи не доведуть, що такі дії порушують їх права.

Особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме: має довести, що її права та законні інтереси як заінтересованої особи безпосередньо порушені оспорюваним договором і в результаті визнання його недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено.

Реалізуючи право на судовий захист і звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним правочину, стороною якого не є, позивач зобов`язаний довести (підтвердити) в установленому законом порядку, яким чином оспорюваний ним договір порушує (зачіпає) його права та законні інтереси, а суд, у свою чергу, - перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує такі свої вимоги, і в залежності від встановленого, вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.

Подібний за змістом правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 16 жовтня 2020 року у справі № 910/12787/17, від 30 червня 2020 року у справі № 310/4921/17 (провадження № 61-7016св19).

У постановах від 09 лютого 2022 року у справі № 910/6939/20 (провадження № 12-45гс21) та від 16 листопада 2022 року у справі № 911/3135/20 (провадження № 12-10гс22) Велика Палата Верховного Суду вказувала, що правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. При цьому суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що 20 квітня 2023 року ОСОБА_1 здійснила відчуження, шляхом укладення договору дарування квартири АДРЕСА_1 , посвідченого приватним нотаріусом КМНО Литвиненко Я. О., зареєстрованого в реєстрі за № 322, на користь своєї матері, ОСОБА_2 , що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав.

17 травня 2023 року Північним апеляційним господарським судом видано накази про примусове виконання вказаного рішення.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 05 липня 2023 року ухвалу Північного апеляційного господарського суду від 24 квітня 2023 року по справі №873/49/21 скасовано. Ухвалено нове рішення, яким відмовлено у задоволенні заяви АТ «МІБ» про видачу виконавчого документа (наказу) на примусове виконання рішення Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 22 березня 2021 у третейській справі №07/21.

Верховний Суду у вказаній постанові дійшов висновку, що оскільки склад суду, яким здійснено розгляд третейського спору у третейській справі №07/21 не може бути визнано таким, що відповідає вимогам статей 16 - 19 Закону України "Про третейські суди", колегія суддів дійшла висновку про те, що на підставі п. 6 ч. 1 ст. 355 ГПК України слід відмовити у задоволенні заяви Акціонерного товариства "Міжнародний Інвестиційний Банк" про видачу виконавчого документа (наказу) на примусове виконання рішення Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 22.03.2021 у третейській справі №07/21.

З огляду на постанову касаційного суду, рішення Постійно діючого третейського суду при Асоціації українських баків від 22 березня 2021 року у справі № 07/21, виконання якого забезпечувалось ухвалою Київського апеляційного суду від 18 травня року, не підлягає примусовому виконанню на користь АТ «Міжнародний інвестиційний банк».

Вказані рішення судів господарської юрисдикції мають доказове значення у даній справі, оскільки спростовують аргументи позивача, який, обґрунтовуючи позовні вимоги, у позовній заяві покликається саме на вказані вище рішення у третейських справах.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів зазначає про те, що матеріалами справи не підтверджено на даний час факту наявної заборгованості відповідача перед позивачем, відсутнє рішення суду про стягнення заборгованості, не має доказів щодо суми такої заборгованості, виконавче провадження закрито. Крім того, на момент вчинення спірного договору не було накладено обтяжень на квартиру.

Таким чином, в суду відсутні належні доказів того, що відповідач здійснила відчуження належного їй майна, знаючи про наявність невиконаного зобов`язання перед позивачем, розуміючи, що на належне їй нерухоме майно може бути звернуто стягнення шляхом реалізації цього майна, та передбачила негативні наслідки для себе у випадку примусового виконання судового рішення про стягнення заборгованості за договором поруки, а тому відсутні підстави для визнання оспорюваного договору дарування недійсним.

Підстав стверджувати, що дії сторін під час його укладання спірного договору були направлені не на реальне настання правових наслідків, обумовлених договором дарування, а на приховання цього майна від виконання у майбутньому за рахунок грошового зобов`язання перед позивачем шляхом його реалізації, немає. Крім того, позивач не довів будь якими доказами відсутність у відповідача іншого майна, на яке можна звернути стягнення в рахунок погашення заборгованості за договором поруки.

Колегія суддів вважає, що договором дарування не порушено права та охоронювані законом інтереси позивача. Сам по собі момент вчинення оспорюваних правочинів (до ухвалення судового рішення) як обставина, що дозволяє кваліфікувати правочини як такі, що вчинені на шкоду кредитору, не може свідчити про намір приховати майно від виконання судового рішення у майбутньому.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову у задоволенні позову Акціонерного товариства «Міжнародний інвестиційний банк».

Згідно з частинами першою та тринадцятою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до положень статті 141 ЦПК України, колегія суддів вважає необхідним стягнути з позивача на користь ОСОБА_1 судовий збір за подачу апеляційної скарги у розмірі 6 441,60 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382, 383 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 19 червня 2024 року скасувати та ухвали нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

Стягнути з Акціонерного товариства «Міжнародний інвестиційний банк» (вул. Лаврська, 16, м. Київ, 01015, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 6441 (шість тисяч сорок одна) гривня 60 копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 21 квітня 2025 року.

Головуючий Д.Р. Гаращенко

Судді Є.П. Євграфова

Т.О. Писана