УХВАЛА

12 травня 2025 року

м. Київ

справа № 161/12192/24

провадження № 61-5419ск25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Осіяна О. М. (суддя - доповідач), Білоконь О. В., Сакари Н. Ю.

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Волинського апеляційного суду від 26 березня 2025 року у справі за позовом комунального підприємства «Луцькводоканал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2025 року комунальне підприємство «Луцькводоканал» (далі - КП «Луцькводоканал») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1., в якому просило стягнути з відповідача заборгованість за надані послуги з водопостачання та водовідведення в сумі 7 727, 48 грн.

Заочним рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області

від 29 жовтня 2024 року позов КП «Луцькводоканал» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1. на користь КП «Луцькводоканал» заборгованість за надані послуги з водопостачання та водовідведення в розмірі 7 727, 48 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1. подала апеляційну скаргу на заочне рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29 жовтня 2024 року.

Ухвалою Волинського апеляційного суду від 18 лютого 2025 року відмовлено у задоволенні клопотання відповідача ОСОБА_1. про звільнення від сплати судового збору. Апеляційну скаргу ОСОБА_1. на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29 жовтня 2024 року залишено без руху та надано строк для сплати судового збору - п`ять днів з дня отримання копії зазначеної ухвали.

Ухвалою Волинського апеляційного суду від 26 березня 2025 року, апеляційну скаргу ОСОБА_1. на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29 жовтня 2024 року у справі за позовом КП «Луцькводоканал» до ОСОБА_1. про стягнення заборгованості визнано неподаною та повернуто заявнику.

25 квітня 2025 року через підсистему Електронний суд ОСОБА_1. подала до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Волинського апеляційного суду від 26 березня 2025 року у справі № 161/12192/24.

У касаційній скарзі заявник посилається на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, при вирішенні питання про повернення апеляційної скарги, оскільки суд не взяв до уваги посилання заявника на рішення Конституційного Суду від 20 січня 2025 року№ 2-р(ІІ/2025), відповідно до якого окремий припис підпункту 7 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), внаслідок чого на думку заявника існують достатні підстави для звільнення її від сплати судового збору за подання апеляційної скарги.

Частиною першою статті 394 ЦПК України передбачено, що одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, колегія суддів дійшла висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, з урахуванням такого.

Відповідно до частини третьої статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно зі статтею 129 Конституції України та статтями 2, 17 ЦПК України однією з основних засад цивільного судочинства є забезпечення апеляційного перегляду справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до частини шостої статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

Ухвала апеляційного суду про повернення апеляційної скарги не є ухвалою, якою закінчено розгляд справи.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вимоги щодо форми і змісту апеляційної скарги встановлено статтею 356 ЦПК України.

Відповідно до пункту 3 частини четвертої статті 356 ЦПК України до апеляційної скарги додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, які підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

Відповідно до частини другої статті 357 ЦПК України до апеляційної скарги, яка оформлена з порушенням вимог, встановлених статтею 356 цього Кодексу, застосовуються положення статті 185 цього Кодексу.

Згідно з частинами першою, третьою статті 185 ЦПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

Якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями 175 і 177 цього Кодексу, сплатить суму судового збору, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

Інтереси справедливого здійснення правосуддя можуть виправдовувати встановлення фінансових обмежень на доступ особи до суду.

Вимога про сплату судового збору є стримуючою мірою для потенційних заявників від пред`явлення необґрунтованих позовів, скарг.

Згідно із частинами першою, третьою статті 136 ЦПК України суд, враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на визначений строк у порядку, передбаченому законом, але не більше як до ухвалення судового рішення у справі.

Відповідно до положень пункту 1 частини першої статті 8 Закону України «Про судовий збір», частини першої статті 136 ЦПК України, враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою за її клопотанням відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі за умови, що розмір судового збору перевищує 5 відсотків розміру річного доходу позивача - фізичної особи за попередній календарний рік.

Суд може зменшити розмір судового збору або звільнити від його сплати на підставі, зазначеній у частині першій цієї статті (частина друга статті 8 Закону України «Про судовий збір»).

З аналізу статті 8 Закону України «Про судовий збір» чітко вбачається, що законодавець, застосувавши конструкцію «суд, враховуючи майновий стан сторони, може…», тим самим визначив, що питання звільнення, зменшення розміру, відстрочення чи розстрочення сплати судового збору осіб, які не зазначені в статті 5 вказаного Закону, або у справах із предметом спору, не охопленим статтею 5, є правом, а не обов`язком суду, навіть за наявності однієї з умов для такого звільнення, зменшення розміру, відстрочення чи розстрочення.

Згідно з частинами першою, п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Положення Закону України «Про судовий збір» не містять визначеного (чіткого) переліку документів, які можна вважати такими, що підтверджують майновий стан особи. У кожному конкретному випадку суд встановлює можливість особи сплатити судовий збір на підставі наданих нею доказів щодо її майнового стану за своїм внутрішнім переконанням.

Праву особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондує обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються його безпосередньо та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (ALIMENTARIA SANDERS S.A. V. SPAIN, № 11681/85, § 35, ЄСПЛ, від 07 липня 1989 року).

Доступ до суду як елемент права на справедливий судовий розгляд не є абсолютним і може підлягати певним обмеженням у випадку, коли такий доступ особи до суду обмежується законом і не суперечить пункту першому статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету за умови забезпечення розумної пропорційності між використаними засобами і метою, яка має бути досягнута.

Складовою правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства. Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, №19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року).

Аналогічний за змістом висновок міститься у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2019 року у справі № 361/161/13-ц (провадження № 61-37352сво18).

Тлумачення частини шостої, сьомої статті 357 ЦПК України, частини третьої статті 185 ЦПК України свідчить, що якщо недоліки апеляційної скарги не усунуті, у строк, встановлений судом, то апеляційна скарга повертається судом.

У лютому 2025 року через підсистему Електронний суд ОСОБА_1. подала апеляційну скаргу на заочне рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29 жовтня 2024 року у справі № 161/12192/24.

Ухвалою Волинського апеляційного суду від 18 лютого 2025 року відмовлено у задоволенні клопотання відповідача ОСОБА_1. про звільнення від сплати судового збору. Апеляційну скаргу ОСОБА_1. на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29 жовтня 2024 залишено без руху та надано строк, п`ять днів з дня отримання копії зазначеної ухвали, на усунення недоліків шляхом надання квитанції про плату судового збору.

Копію ухвали Волинського апеляційного суду від 18 лютого 2025 року було надіслано ОСОБА_1. 18 лютого 2025 року рекомендованим листом на адресу, яка зазначена в апеляційній скарзі: АДРЕСА_1, однак копія ухвали повернулась без відмітки про вручення, з відміткою «за закінченням терміну зберігання».

10 березня 2025 року копію ухвали Волинського апеляційного суду

від 18 лютого 2025 року було повторно надіслано ОСОБА_1. в електронному вигляді на електронну адресу ІНФОРМАЦІЯ_1, документ доставлено до електронної кабінету 10 березня 2025 року о 9:46:04 год, що підтверджується довідкою про доставку електронного листа.

Залишаючи апеляційну скаргу ОСОБА_1. без руху апеляційним судом було роз`яснено заявнику, що у разі невиконання вимог даної ухвали апеляційна скарга вважатиметься неподаною та буде повернена особі, яка її подала.

Ухвалою Волинського апеляційного суду від 26 березня 2025 року, апеляційну скаргу ОСОБА_1. на заочне рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29 жовтня 2024 року визнано неподаною та повернуто заявнику.

Суд апеляційної інстанції, повертаючи апеляційну скаргу, виходив із того, що у наданий судом строк, вимоги ухвали Волинського апеляційного суду

від 18 лютого 2025 року не виконані, оскільки квитанції про сплату судового збору чи будь-яких заяв або клопотань, пов`язаних з апеляційною скаргою, від ОСОБА_1. до суду апеляційної інстанції не надходило.

Ураховуючи наведене, апеляційний суд, правильно застосувавши положення статті 185, 357 ЦПК України, дійшов обґрунтованого висновку про повернення апеляційної скарги ОСОБА_1. на заочне рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29 жовтня 2024 року.

За загальним правилом, повернення апеляційної скарги не позбавляє заявника права подати нову апеляційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 356 ЦПК України, тому апеляційний суд правильно зазначив, що визнання неподаною та повернення апеляційної скарги не перешкоджає повторному зверненню із нею до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення скарги.

Посилання заявника на рішення Конституційного Суду № 2-р(II)/2025

від 20 січня 2025 року, як на підставу звільнення від сплати судового збору за подання апеляційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки зазначеним рішенням, зокрема, визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), окремий припис підпункту 7 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» від 8 липня 2011 року № 3674-VI зі змінами, а саме: «касаційної скарги на рішення суду».

Крім того, зазначені положення Закону України «Про судовий збір» утрачають чинність через шість місяців із дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення (пункт 3 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України від 20 січня 2025 року № 2-р(II)/2025).

Інші доводи касаційної скарги переважно спрямовані на необхідність переоцінки Верховним Судом доказів, наданих заявником на підтвердження підстав для звільнення від сплати судового збору, та були предметом дослідження у суді апеляційної інстанції із наданням відповідної правової оцінки, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції, та не свідчать про порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права при поверненні апеляційної скарги.

Частиною четвертою статті 394 ЦПК України визначено, що у випадку оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосовування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Оскільки касаційна скарга є необґрунтованою, а правильне застосування судом апеляційної інстанції норм права при вирішенні питання про повернення апеляційної скарги є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

Керуючись статтями 362, 388, 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Волинського апеляційного суду від 26 березня 2025 року у справі за позовом комунального підприємства «Луцькводоканал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: О. М. Осіян

О. В. Білоконь

Н. Ю. Сакара