Провадження №22-ц/824/6389/2025
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 квітня 2025 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Писаної Т.О., Приходька К.П.,

за участю секретаря Павлової В.В.,

розглянувши справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 23 грудня 2024 року про відмову у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» про витребування неустойки, зобов`язання вчинити дії, визнання права власності, прав наймача, визнання договорів дійсними,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2024 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про витребування неустойки, зобов`язання вчинити дії, визнання права власності, прав наймача, визнання договорів дійсними.

У позові просив суд:

-витребувати від відповідача об`єкт нерухомого майна-будівлю центру сімейного дозвілля, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 7317 м. кв.;

- зобов`язати відповідача передати позивачу цей об`єкт та визнати укладеним акт його приймання-передачі у запропонованій позивачем редакції;

- визнати за позивачем право власності на цей об`єкт;

- визнати права наймача, встановлені у Договорі найму майнових прав (нова редакція) від 20.11.2015 року та додатках до нього від 06.10.2016 року, 23.03.2017 року, 01.03.2022 року за ОСОБА_1

- визнати договір найму майнових прав від 20.11.2015 року та додаткові угоди до нього дійсними і укладеними.

Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 23 грудня 2024 року відмовлено у відкритті провадження у справі за позовом.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду, 05.01.2025 року позивач направив апеляційну скаргу, в якій зазначив, що оскаржувану ухвалу вважає незаконною та такою, що ухвалена з порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права. Вказує на те, що суд неповно і невсебічно з`ясував обставини, що мають значення для вирішення справи.

Просив апеляційний суд скасувати ухвалу суду та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

11 лютого 2025 року до апеляційного суду від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу суду - без змін.

У судове засідання, призначене на 03.04.2025 року, з`явилися представник позивач та представник відповідача.

Згідно з вимогами ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими (за умови дотримання відповідної процедури та наявності передбачених законом підстав) доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Положеннями ст. 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла наступних висновків:

Судом першої інстанції зазначав, що 18.08.2006 року між АТ «Державний експортно-імпортний банк України» та Багатопрофільним підприємством «Солідарність» у формі Товариства з обмеженою відповідальністю було укладено кредитний договір № 18106К31/2159 з додатковими угодами.

У забезпечення виконання вимог ТОВ БП «Солідарність» за кредитним договором №18106К31/2159 від 18.08.2006 року між боржником і банком укладено іпотечний договір №18106Z109 від 19.08.2006 року, предметом якого є будівля центру сімейного дозвілля (літ. А), загальною площею 7317 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яка була у власності ТОВ БП «Солідарність».

07.10.2015 року між ТОВ «Освітня корпорація інформаційних технологій» та ТОВ БП «Солідарність» було укладено 20.11.2015 року договір найму майнових прав (нова редакція), який був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Данич О.Ф., зареєстрований в реєстрі за №2162.

Згідно з п. 1.1 цього договору наймодавець (ТОВ БП «Солідарність») передає наймачу ТОВ «Освітня корпорація інформаційних технологій» своє право володіння, користування та право розпорядження - будівлею центру сімейного дозвілля, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (літера А). Майнові права передаються строком на п`ять років з дня укладання цього договору. При цьому сам об`єкт нерухомого майна за цим договором у найм або у власність не передається. За змістом пункту 2.1. договору наймодавець передає права з метою забезпечення збереження предмета іпотеки - об`єкта нерухомого майна.

П.2.2. цього договору було визначено, що наймодавець (ТОВ БП «Солідарність») передає наймачу ТОВ «Освітня корпорація інформаційних технологій» майнові права з метою покладення на ТОВ «Освітня корпорація інформаційних технологій» обов`язків власника об`єкта нерухомого майна. Вказане вище розтлумачено у п.14 цього договору, де визначено, що наймач користується об`єктом нерухомості відповідно до цільового призначення за відплатним договором найму майнових прав відповідно вимог ст.ст. 759-786 ЦК України.

22.09.2022 року АТ «Укрексімбанк» набув право власності на вищевказаний об`єкт нерухомого майна як іпотекодержатель у відповідності до вимог закону України «Про іпотеку» та умов відповідного договору.

30.08.2023 року між ОСОБА_1 в якості нового кредитора та ТОВ «Освітня корпорація інформаційних технологій» в якості первісного кредитора за договором найму майнових прав від 20.11.2015 року підписано договір відступлення права вимоги № 01/300823, відповідно до якого первісний кредитор передає, а новий кредитор приймає належне первісному кредитору право вимоги, вказане у п.1.2, 1.3 вищевказаного договору.

Згідно з п.1.2 договору, під правом вимоги у цьому сторони розуміють обсяг майнових прав (права вимоги) первісного кредитора витребувати у боржника (наймодавця та/або його правонаступника) у власність предмет неустойки - об`єкт нерухомого майна, а саме будівлю центру сімейного дозвілля, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (літера А), яке виникло на підставі: пункту 9.7. та як наслідок невиконання боржником (наймодавцем) умов, передбачених п.6.2. договору найму майнових прав (нова редакція) від 20.11.2015 року, який був укладений між ТОВ БП «Солідарність» та ТОВ «Освітня корпорація інформаційних технологій» (надалі «Наймач»). Відповідно до п.1.3 договору, право вимоги, вказане в п. 1.2., стосується об`єкта нерухомого майна та його складових частин.

Спір між АТ «Укрексімбанк» та ТОВ «Освітня корпорація інформаційних технологій» та ТОВ БП «Солідарність» про визнання недійсним (нікчемним) договору, застосування наслідків недійсності нікчемного правочину та звільнення з приміщення будівлі перебував на вирішенні Господарського суду Харківської області (справа №922/856/23 (910/8719/22) та завершено ухваленням рішення від 08.08.2023 року, яке на момент вирішення питання про відкриття провадження у цій справі набрало законної сили.

Відмовляючи у відкритті провадження у справі, суд першої інстанції зазначив, що заявлений позивачем спір підлягає розгляду в порядку господарського судочинства.

Як вбачається з апеляційної скарги, переважна більшість її доводів фактично зводиться до незгоди із висновками суду першої інстанції за результатами дослідження питання щодо юрисдикції даної справи. Даному питанню судом була дана належна правова оцінка, з якою в повній мірі погоджується й колегія суддів апеляційного суду.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Верховний Суд у постанові від 24 квітня 2020 року у справі № 554/2491/17 зазначив наступне:

«Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій щодо установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували.

Із урахуванням того, що доводи касаційної скарги є майже ідентичними доводам апеляційної скарги заявника, яким судом апеляційної інстанції надана належна оцінка, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.»

Таким чином, апеляційний суд вважає відсутніми підстави для повторного наведення тих доводів і аргументів, якими керувався суд першої інстанції при вирішенні даної справи, і з якими колегія суддів апеляційного суду погоджується в повній мірі.

Окремо апеляційний суд звертає увагу на те, що основа позиції ОСОБА_1 полягає в посиланнях на те, що в даному випадку саме суб`єктний склад спору є визначальним при визначенні його юрисдикційної належності.

Колегія суддів не погоджується з такими доводами апеляційної скарги.

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року зазначено:

Справи, що відносяться до юрисдикції господарських судів, визначено статтею 20 ГПК України. За змістом пункту 1 частини першої цієї статті господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці.

З аналізу наведеного вище пункту вбачається, що законодавець відніс до юрисдикції господарських судів такі справи: 1) у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем та 2) у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці.

З дати набрання чинності ГПК України в редакції Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII до юрисдикції господарських судів належать спори щодо розгляду спорів стосовно правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, якщо сторонами цього основного зобов`язання є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці. У цьому випадку суб`єктний склад сторін правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, не має значення для визначення юрисдикції господарського суду щодо розгляду відповідної справи.

Аналогічні позиції зазначені і в постановах Верховного Суду, на які посилався і сам апелянт.

Зокрема у справі № 641/5523/19 (провадження №14-178 цс20) Верховним Судом зазначено, що при вирішенні питання про те, чи можна вважати правовідносини та відповідний спір господарськими, слід керуватися ознаками, наведеними у статті 3 ГК України. Господарський спір належить до юрисдикції господарського суду, зокрема, за таких умов: участь у спорі суб`єкта господарювання; наявність між сторонами, по-перше, господарських відносин, урегульованих ЦК України, ГК України, іншими актами господарського й цивільного законодавства, і, по-друге, спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом.

Зважаючи на викладене, при вирішенні питання до якої юрисдикції відноситься вирішення справи, суд спочатку повинен встановити вид правовідносин, а вже потім суб`єктний склад сторін правочинів.

З матеріалів справи вбачається, що спір виник щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов`язань, що виникли між юридичними особами в процесі здійснення господарської діяльності.

Наступне введення до таких правовідносин в порядку відступлення права вимоги фізичної особи жодним чином не змінює ні характер первісних правочинів, ні суті правочинів, укладених на їх забезпечення, як і характеру правовідносин ( в даному випадку господарських), що виникли на їх підставі.

На підставі викладеного, колегія суддів погоджується з позицією суду першої інстанції, що вказана справ не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, відтак дійшов законної та обґрунтованої позиції при вирішенні справи. Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження при розгляді справи апеляційним судом. За таких умов підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції при апеляційному розгляді відсутні.

Керуючись ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 23 грудня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді Т.О. Писана

К.П. Приходько