Єдиний унікальний номер справи №756/9873/23
Провадження №22-ц/824/934/2025
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 травня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Писаної Т.О., Приходька К.П.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 31 січня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок вчинення дорожньо-транспортної пригоди,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок вчинення дорожньо-транспортної пригоди.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 17.02.2023 у м. Києві по просп. Оболонському у районі будинку №47/42 сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «Фіат», д.н.з. НОМЕР_1 , власником якого є позивач, та автомобіля «Фольксваген», д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_1 , в результаті чого автомобілі отримали механічні пошкодження.

Постановою Оболонського районного суду від 05.04.2023 відповідача ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП.

Оскільки цивільно-правова відповідальність відповідача була застрахована у ПрАТ «СК «Брокбізнес», позивач звернувся до вказаної страхової компанії із заявою про виплату страхового відшкодування.

Згідно звіту СОД ФОП ОСОБА_3 про оцінку вартості матеріального збитку, вартість відновлювального ремонту автомобіля «Фіат», д.н.з. НОМЕР_1 , становить 37815,63 грн.

Позивач також зверталася до ФОП ОСОБА_4 для визначення вартості ремонту пошкодженого автомобіля, яка була встановлена у розмірі 40400,00 грн.

Страховою компанією позивачу було виплачене страхове відшкодування у розмірі 13348,49 грн.

В ході розгляду справи позивачем було відремонтовано пошкоджений транспортний засіб, в ході якого вона сплатила 13444,00 грн. за придбання автозапчастин та 14380,00 грн. вартості робіт з проведення ремонту пошкодженого автомобіля.

У зв`язку з наведеним позивач зменшила розмір своїх вимог до відповідача до 19475,51 грн. з урахуванням суми франшизи 1500,00 грн. та 3500,00 грн. витрат, понесених на складання звіту про оцінку вартості матеріального збитку. Також просила стягнути з відповідача на її користь 4000,00 грн. в якості відшкодування моральної шкоди, а також витрати на правничу допомогу та судовий збір.

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 31 січня 2024 року позов було задоволено частково, з відповідача на користь позивача було стягнуто майнову шкоду, завдану внаслідок вчинення дорожньо-транспортної пригоди у розмірі 14475,51 грн., франшизу у розмірі 1 500,00 грн. та моральну шкоду у розмірі 2 000,00 грн., а також 6000,00 грн. витрат на правничу допомогу у розмірі та судовий збір у розмірі 822,07 грн.; у задоволення решти вимог - відмовлено.

Додатковим рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 15 березня 2024 року з позивача на користь відповідача стягнуто 5000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції по суті спору, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив оскаржуване рішення суду першої інстанції від 31 січня 2024 року в частині вирішення позовної вимоги про стягнення матеріальної шкоди змінити, стягнувши з відповідача на користь позивача 4 773,26 грн., в решті рішення залишити без змін.

Свої вимоги апелянт обґрунтовував тим, що з його точки зору суд першої інстанції невірно встановив, яку частину спричиненої шкоди мала сплачувати страхова компанія, безпідставно розповсюдивши частину її обов`язку на відповідача.

У відзиві на апеляційну скаргу, яку позивач направив до апеляційного суду, він вважав доводи апелянта безпідставними, просив відмовити у задоволенні скарги, а рішення суду першої інстанції - залишити без змін.

Згідно із ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах даної категорії розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

У відповідності до положень ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до положень ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими (за умови дотримання встановлених законом умов) доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до наступного:

У ході розгляду справи судом першої інстанції встановлено, що 17.02.2023 об 11 год. 50 хв. у м. Києві по просп. Оболонському, 47/42 сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «Фіат» д.н.з. НОМЕР_1 , власником якого є позивач, та автомобіля «Фольксваген» д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_1 , в результаті чого автомобілі отримали механічні пошкодження.

Постановою Оболонського районного суду від 05.04.2023 відповідача ОСОБА_1 визнано винним та притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП у вигляді штрафу у розмірі 850 грн.

Цивільно-правова відповідальність за заподіяну шкоду внаслідок експлуатації автомобіля «Фольксваген» д.н.з. НОМЕР_2 , на момент скоєння ДТП була застрахована у ПрАТ «СК «Брокбізнес» згідно з полісом №ЕР-213196823 від 02.02.2023 року, страхувальник ТОВ «Діас Україна», термін дії договору 07.02.2023 - 06.02.2024 р. р. з лімітом відповідальності за шкоду заподіяну майну 160 000 грн., франшиза 1500 грн.

23.03.2023 року страховою компанією ПрАТ «СК «Брокбізнес» виплачено позивачу страхове відшкодування у розмірі 13348,49 грн.

Позивач відремонтувала належний їй автомобіль, сплативши при цьому вартість запчастин у розмірі 13444,00 грн. та 14380,00 грн. вартості виконання ремонтних робіт. Всього фактичне відновлення автомобіля коштувало позивачу 27824,00 грн.

Відповідач не заперечував вищевказаних обставин справи. По суті його позиція зводилася до того, що незважаючи на розмір фактичного відшкодування страховою компанією, вона мала нести відповідальність у більшому розмірі, відтак ця сума не може бути покладена на відповідача.

По своїй суті позиція відповідача, висловлена в апеляційній скарзі, в переважній більшості співпадає з доводами та обґрунтуваннями його позиції, які він висловлював в суді першої інстанції, і яким судом надано відповідну правову оцінку.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини.

В своєму рішенні у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, ЄСПЛ зазначив про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції й зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Верховний Суд у постанові від 24 квітня 2020 року у справі № 554/2491/17 зазначив наступне:

«Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій щодо установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували.

Із урахуванням того, що доводи касаційної скарги є майже ідентичними доводам апеляційної скарги заявника, яким судом апеляційної інстанції надана належна оцінка, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.»

З огляду на зазначене апеляційний суд вважає відсутніми підстави для повторного наведення тих доводів і аргументів, якими керувався суд першої інстанції при вирішенні даної справи, і з якими в повній мірі погоджується колегія суддів апеляційного суду.

Окремо колегія суддів апеляційного суду звертає увагу на те, що положеннями ст. 12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. При цьому сторона самостійно несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Обов`язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів міститься і в ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами. При цьому сторона сама визначає обсяг та достатність доказів, що надає до суду, а витребування таких доказів судом самостійно без наявності передбачених законом підстав у чітко визначених випадках було б порушення принципу змагальності сторін в судовому процесі, що є неприпустимим.

З огляду на наведені норми, відповідач, вважаючи, що розмір виплаченого страхового відшкодування не відповідає належному розміру відповідальності страховика, мав би таку свою позицію підтвердити належними та допустимими доказами, чого в даному випадку зроблено не було.

Колегія суддів апеляційного суду не може погодитися з позицією апелянта, який такі свої твердження ґрунтує на тих висновках оцінки, які були представлені позивачем.

У відповідності до положень ст. 1192 ЦК України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Чинне законодавство України передбачає 2 різних шляхи встановлення розміру відшкодування спричиненої внаслідок неправомірних дій особи шкоди. Зокрема, якщо шкода фактично ще не усунута, її розмір визначається відповідним фаховим дослідженням, виходячи із передбачуваних витрат на усунення такої шкоди. В той же час, якщо усунення матеріальної шкоди вже було проведене, розмір такого відшкодування встановлюється, виходячи із витрат, що фактично були здійснені для приведення речі в першопочатковий стан.

В даному випадку позивач зменшила свої позовні вимоги до відповідача, оскільки фактичні витрати на проведення відновлювального ремонту виявилися меншими від того розміру шкоди, яка була визначена суб`єктами оціночної діяльності. Саме у зв`язку з тим, що при вирішення справи висновки такого СОД не могли бути використані, суд першої інстанції й відмовив позивачу у відшкодуванні витрат на проведення вказаного дослідження.

За таких умов використання вищевказаного звіту оцінки для встановлення того розміру шкоди, який відноситься до сфери відповідальності страхової компанії, в даному випадку є неможливим, адже він такі дані визначав, виходячи із значно більшого загального розміру шкоди, ніж той, який фактично було застосовано при вирішенні справи.

З іншого боку, жодного належного доказу на підтвердження своєї позиції щодо того, що розмір фактичного страхового відшкодування не відповідав тому розміру, який належно було покладати на страховика, апелянт до суду так і не представив. За таких умов позиція відповідача, яку він поклав в основу своєї апеляційної скарги, залишилася недоведеною, відтак не може бути прийнята судом. В свою чергу це обумовлює відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги.

Згідно з вимогами ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 133, 137, 141, 374, 375, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 31 січня 2024 року залишити без змін

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий С.О. Журба

Судді: Т.О. Писана

К.П. Приходько