Дата документу 13.05.2025 Справа № 334/1990/24
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 334/1990/24
Провадження №22-ц/807/852/25
Провадження №22-ц/807/852/25-2
Головуючий в 1-й інстанції Козлова Н.Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2025 року місто Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідачаКухаря С.В.
суддів:Кочеткової І.В., Подліянової Г.С.,
секретарОстащенко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК Вектор Плюс» на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 22 січня 2025 року, ухвалене у м. Запоріжжі (повний текст рішення складено 30 січня 2025 року) та за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Цимбалюка Михайла Григоровича на ухвалу Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 03 лютого 2025 року, постановлену у м. Запоріжжі у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК Вектор Плюс» до ОСОБА_1 про стягнення інфляційних витрат та 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання,-

В С Т А Н О В И В:

У березні 2024 року в провадження Ленінського районного суду м. Запоріжжя надійшов позов Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК «ВЕКТОР ПЛЮС» до ОСОБА_1 про стягнення інфляційних витрат та 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов`язання. Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначав, що необхідність звернення до суду виникла у зв`язку з тим, що відповідач навмисно протягом тривалого часу не виконує рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 13 вересня 2012 року, яким з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства Сведбанк, стягнуто заборгованість за кредитним договором в сумі 514338 грн. 82 коп., а також витрати по сплаті судового збору в розмірі 1700 грн. та інформаційно-технічне забезпечення в сумі 120 грн., а всього 516158 (п`ятсот шістнадцять тисяч сто п`ятдесят вісім) грн. 82 коп.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 22 січня 2025 року, позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК «ВЕКТОР ПЛЮС» до ОСОБА_1 про стягнення інфляційних витрат та 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов`язання залишено без задоволення.

Не погоджуючись з рішенням суду, Товариство з обмеженою відповідальністю «ФК Вектор Плюс» подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просило рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення вимог позову.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що відповідно до п.19 Прикінцевих положень ЦК України, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом зупиняється на строку дії воєнного стану, тому доводи суду першої інстанції про пропуск строку позовної давності є хибними.

Відповідно до відзиву на апеляційну скаргу, ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Цимбалюка Михайла Григоровича зазначає, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами у справі, з`ясовано їх правову природу та як наслідок винесено обґрунтоване та законне рішення, а доводи апеляційної скарги є безпідставними та необґрунтованими.

27 січня 2025 року ОСОБА_1 в особі свого представника адвоката Цимбалюк Михайла Григоровича звернувся до Ленінського районного суду м. Запоріжжя з заявою про ухвалення додаткового рішення з питання розподілу судових витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 27000 гривень. Мотивуючи заяву про ухвалення додаткового рішення, адвокат зазначав що 22.01.2025 ухвалено рішення (вступна та резолютивна частини), яким позовні вимоги ТОВ «ФК «ВЕКТОР ПЛЮС» залишено без задоволення. Під час розгляду справи відповідач ОСОБА_1 користувався правничою допомогою, а отже поніс витрати на професійну правничу допомогу, які бажає стягнути з позивача. Заявник зазначає, що у відзиві на позовну заяву ТОВ «ФК «ВЕКТОР ПЛЮС» поданому 01.04.2024 за підписом представника відповідача адвокатом Цимбалюк М.Г. вказано, що попередня оцінка витрат, пов`язаних із розглядом даної справи, орієнтовно дорівнює 15000 гривень (правнича допомога). Більш детальний розрахунок, а також підтверджуючі документи будуть надані суду та іншим учасникам процесу у встановленому законом порядку. В якості обґрунтування розміру витрат на професійну правничу допомогу, заявником додано договір про надання правничої допомоги № б/н від 18.03.2024, додаток № 1 до договору від 18.03.2024, а також акт надання АО «ОРДИНАТ ЦИМБАЛЮК СКУБА» послуг за договором від 18.03.2024.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 03 лютого 2025 року, у задоволенні заяви ОСОБА_1 в особі представника адвоката Цимбалюк Михайла Григоровича про ухвалення додаткового рішення по цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК «ВЕКТОР ПЛЮС» до ОСОБА_1 про стягнення інфляційних витрат та 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов`язання з питання розподілу судових витрат відмовлено.

Не погоджуючись з ухвалою суду, ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Цимбалюка Михайла Григоровича подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив ухвалу суду скасувати та прийняти рішення про стягнення на свою користь витрат на правничу допомогу у розмірі 27000,00 грн.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що відповідачем у справі надано належні та достатні докази на підтвердження понесення витрат на правничу допомогу, тому суд безпідставно відмовив у задоволенні таких вимог.

Відповідно до відзиву на апеляційну скаргу, Товариство з обмеженою відповідальністю «ФК Вектор Плюс» зазначає, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами у справі, з`ясовано їх правову природу та як наслідок винесено обґрунтоване та законне рішення, а доводи апеляційної скарги є безпідставними та необґрунтованими.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду та ухвали суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційних скарг і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга на рішення суду не підлягає задоволенню, а апеляційна скарга на ухвалу суду підлягає задоволенню частково.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що 04.07.2008 року між ВАТ "Сведбанк", правонаступником якого було Публічне акціонерне товариство Сведбанк та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір №07030708/71-137, на підставі якого останній отримав кредит в розмірі 50 000 доларів США, зі сплатою 11.9 % річних, на придбання квартири, з кінцевим терміном повернення до 04.07.2038р.

Відповідно до п.3.1.1 кредитного договору, повернення кредиту та сплата відсотків за користування кредитом здійснюється позичальником шляхом внесення платежів, щомісячно, аутентичними платежами в сумі 510 доларів США в термін 1 числа кожного місяця.

Відповідач належним чином не виконував свої зобов`язання, кредит та відсотки за ним вчасно не погашав.

У зв`язку з вказаним, в 2011 році ПАТ "Сведбанк" звернувся до Ленінського районного суду у Запоріжжя з позовною заявою про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за вказаним кредитним договором.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя 13 вересня 2012 року у цивільній справі №2-24204/11 стягнуто з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства "Сведбанк" заборгованість за кредитним договором в сумі 514338 грн., судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1700 грн. та інформаційно-технічне забезпечення в сумі 120 грн., а всього 516158 грн. 12 коп.

28 листопада 2012 року між ПАТ «СВЕДБАНК» та Товариством з обмеженою відповідальністю «ФАКТОРИНГОВА КОМПАНІЯ «ВЕКТОР ПЛЮС» було укладено договір факторингу №15, згідно умов якого банком на користь ТОВ «ФАКТОРИНГОВА КОМПАНІЯ «ВЕКТОР ПЛЮС» було відступлено право вимоги, зокрема за договором №07030708/71-137 від 04.07.2008 року.

Таким чином, ТОВ «ФАКТОРИНГОВА КОМПАНІЯ «ВЕКТОР ПЛЮС» став новим кредитором боржника, проте суду не було надано доказів відкриття виконавчого провадження, заміни сторони в рамках виконавчого провадження тощо.

Звертаючись до суду із відповідним позовом, ТОВ ФК «Вектор Плюс» вказувало, що оскільки після ухвалення судового рішення про стягнення з відповідача суми боргу за кредитним договором, зобов`язання ОСОБА_1 перед товариством не було припинено та не було виконано відповідачем належним чином, дане зобов`язання продовжує діяти й на момент звернення до суду, є триваючим правопорушенням, ТОВ ФК «Вектор Плюс» просило стягнути з відповідача 3% річних та інфляційні втрати за період з 23.02.2019 року по 23.02.2022 року.

При цьому, також товариство вказувало, що згідно п.18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної ст.625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення, а тому вимога згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України товариством нарахована до 23.02.2022 року.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки неправомірними діями відповідача позивачеві було завдано збитків, по суті матеріальної шкоди, яка виражена в грошовому еквіваленті, а відтак є грошовим зобов`язанням, суд вважає, що позовні вимоги позивача про стягнення індексу інфляції та трьох відсотків річних узгоджуються з положеннями частини другої статті 625 ЦК України. В ході розгляду справи, відповідачем подано заяву про застосування строку позовної давності до вимог позивача про стягнення з нього за період з 23 лютого 2019 по 23 лютого 2022 року 3 % річних від суми невиконаного грошового зобов`язання та інфляційних витрат. Право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували зверненню із таким позовом. Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, ТОВ ФК «Вектор Плюс» з вимогами про стягнення з відповідача на підставі ст. 625 ЦК трьох відсотків річних та інфляційних витрат за період з 23 лютого 2019 року по 22 лютого 2022 року звернулося 11 березня 2024 року, тобто з пропуском строку позовної давності, а тому суд дійшов до висновку про застосування наслідків пропуску строку позовної давності до вимог товариства згідно пред`явлених ним вимог (періоду нарахування боргу) щодо стягнення 3% річних та інфляційних витрат, що є підставою для відмови у задоволенні позову в повному обсязі.

Відмовляючи у задоволені заяви про ухвалення додаткового рішення, суд першої інстанції виходив з того, що наданий представником відповідача договір про надання правничої допомоги № б/н від 18.03.2024, додаток № 1 до договору від 18.03.2024, а також акт надання АО «ОРДИНАТ ЦИМБАЛЮК СКУБА» послуг за договором від 18.03.2024 містить лише перелік послуг без зазначення часу виконання та їх тривалості, а тому вказаний звіт не є детальним описом робіт (наданих послуг), як це передбачено статтею 137 ЦПК України.

З вказаними висновками суду першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду погоджується частково , виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з частиною другою статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти.

Завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди породжує зобов`язання між особою, яка таку шкоду завдала, та потерпілою особою. Залежно від змісту такого зобов`язання воно може бути грошовим або негрошовим.

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Тому, норми розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).

Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Норми цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Такий правовий висновок зроблено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18), якою відступлено від правових висновків, зроблених у постановах Верховного Суду України від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15, який полягав у тому, що правовідносини щодо виконання судових рішень врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України); та від 02 березня 2016 року у справі № 6-2491цс15, який полягав у тому, що дія статті 625 ЦК України поширюється на порушення грошового зобов`язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду, а частина п`ята статті 11 ЦК України не дає підстав для застосування норм статті 625 ЦК України в разі наявності між сторонами деліктних, а не зобов`язальних правовідносин.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 вказала, що норми статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 01 червня 2016 року у справі № 3-295гс16, за змістом яких грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, а й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема і з факту завдання шкоди особі.

Результат правового аналізу статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18).

Враховуючи викладене суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку з приводу того, що оскільки відповідач порушив грошове зобов`язання зі сплати коштів згідно рішення суду, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення у вигляді стягнення 3 % річних та інфляційних нарахувань відповідно до статті 625 ЦК України.

Заперечуючи проти заявлених вимог, відповідач просив застосувати позовну давність.

У главі 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність.

Результат аналізу наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених у статті 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки (стаття 257 цього Кодексу).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (стаття 267 ЦК України).

Порядок відліку позовної давності наведено у статті 261 ЦК України. Зокрема, відповідно до частини першої цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України), а тому день остаточного погашення заборгованості, стягнутої за судовим рішенням і є датою, коли зобов`язання відповідача перед банком за кредитним договором припиняється.

У законі визначено обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та 3 % річних за увесь час прострочення, у зв`язку із чим таке зобов`язання є триваючим.

У постановах від 10 та від 27 квітня 2018 року у справах № 910/16945/14 та № 908/1394/17, від 16 листопада 2018 року у справі № 918/117/18, від 30 січня 2019 року у справах № 905/2324/17 та № 922/175/18, від 13 лютого 2019 року у справі № 924/312/18 Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду дійшов висновку, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подання такого позову.

У постанові Верховного Суду від 12 лютого 2025 року у справі № 758/5318/23 (провадження № 61-15103св24) зроблено висновок, що «у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення.

Тлумачення пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України свідчить, що законодавець передбачив особливості у регулюванні наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання) певних грошових зобов`язань. Така особливість проявляється: (1) в періоді існування особливих правових наслідків. Таким є період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування; (2) в договорах, на які поширюються специфічні правові наслідки. Такими є договір позики, кредитний договір, і в тому числі договір про споживчий кредит; (3) у встановленні спеціальних правових наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання).

Позивач зважуючи на вимоги вказаного пункту Прикінцевих положень Цивільного Кодексу України, просив стягнути 3% річних та інфляційні втрати за період з 23.02.2019 року по 23.02.2022 року, посилаючись на зупинення строків позовної давності.

Так, відповідно до п.19 Прикінцевих положень ЦК України, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом зупиняється на строку дії воєнного стану.

Законом України 24 лютого 2022 року № 2102-IX "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні", відповідно до пункту 31 частини 11 статті 85 Конституції України та статті 5 Закону України "Про правовий режим воєнного стану", затверджений Указ Президента України 24 лютого 2022 року N 64/2022, яким в Україні введено воєнний стан з 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який, у подальшому, продовжено і який триває досі.

Законом України від 15 березня 2022 № 2120-IX «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану», який набув чинності 17 березня 2022 року, розділ "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України було доповнено пунктом 19 такого змісту: "У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії".

Норми Перехідних положень, і ті що передбачають подовження строку позовної давності і ті, що забороняють зокрема нарахування інфляційних втрат та 3% річних на період воєнного стану, насамперед спрямовані на захист інтересів, як у цій справі, слабкої сторони у договірних правовідносинах, задля обмеження додаткових можливостей недобросовісного кредитора, який зловживає правами, та своїми діями порушує права відповідача на захист від притягнення до відповідальності у суді після закінчення певного періоду часу.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя 13 вересня 2012 року у цивільній справі №2-24204/11 стягнуто з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства "Сведбанк" заборгованість за кредитним договором в сумі 514338 грн., судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1700 грн. та інформаційно-технічне забезпечення в сумі 120 грн., а всього 516158 грн. 12 коп.

28 листопада 2012 року між ПАТ «СВЕДБАНК» та Товариством з обмеженою відповідальністю «ФАКТОРИНГОВА КОМПАНІЯ «ВЕКТОР ПЛЮС» було укладено договір факторингу №15, згідно умов якого банком на користь ТОВ «ФАКТОРИНГОВА КОМПАНІЯ «ВЕКТОР ПЛЮС» було відступлено право вимоги, зокрема за договором №07030708/71-137 від 04.07.2008 року.

Таким чином, з 2012 року позивач не був обмежений у можливості звернення до суду у будь-який час з вимогами застосування наслідків порушення зобов`язання у вигляді стягнення 3 % річних та інфляційних нарахувань відповідно до статті 625 ЦК України, між тим обрав саме час на період воєнного стану, коли всі учасники цивільних правовідносин є максимально вразливими, зокрема і щодо додаткового тягаря фінансової відповідальності, тому дії кредитора у цьому випадку не є добросовісними.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з приводу застосування наслідків пропуску строку позовної давності до вимог товариства згідно пред`явлених вимог (періоду нарахування боргу) щодо стягнення 3% річних та інфляційних витрат, що є підставою для відмови у задоволенні позову в повному обсязі.

Що стосується правомірності постановлення ухвали Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 03 лютого 2025 року, якою у задоволенні заяви ОСОБА_1 в особі представника адвоката Цимбалюк Михайла Григоровича про ухвалення додаткового рішення по цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК «ВЕКТОР ПЛЮС» до ОСОБА_1 про стягнення інфляційних витрат та 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов`язання з питання розподілу судових витрат відмовлено, то колегія суддів апеляційного суду не може в повній мірі погодитися з таким рішення з огляду на наступне.

Частинами 1, 3 ст. 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Так, у відзиві на позовну заяву ТОВ «ФК «ВЕКТОР ПЛЮС» поданому 01.04.2024 за підписом представника відповідача адвокатом Цимбалюк М.Г. вказано, що попередня оцінка витрат, пов`язаних із розглядом даної справи, орієнтовно дорівнює 15000 гривень (правнича допомога) та заявлено про необхідність стягнення таких витрат.

Після ухвалення рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 22.01.2025 року 24.01.2025 року подано заяву про ухвалення додаткового рішення. В якості обґрунтування розміру витрат на професійну правничу допомогу 27000,00 грн, заявником додано договір про надання правничої допомоги № б/н від 18.03.2024, додаток № 1 до договору від 18.03.2024, а також акт надання АО «ОРДИНАТ ЦИМБАЛЮК СКУБА» послуг за договором від 18.03.2024.

Матеріали справи містять докази повноважень адвоката Цимбалюка М.Г., який представляє інтереси ОСОБА_1 , а саме посвідчення адвоката України № ЗП002141 від 09.04.2019 року; ордер на надання правової допомоги серія АР №1163954, який виданий на підставі договору про надання правової допомоги № б/н від 18 березня 2024 року.

Згідно зі ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Враховуючи надані стороною відповідача докази на підтвердження понесення витрат на правничу допомогу, колегія суддів апеляційного суду доходить до висновку про обґрунтованість та доведеність вимог щодо необхідності компенсації судових витрат на професійну правничу допомогу, які були понесені відповідачем у зв`язку із розглядом справи в суді першої інстанції. Вирішуючи питання щодо розміру таких витрат, колегія суддів зазначає наступне.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Аналогічні критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі "Двойних проти України" (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі "Гімайдуліна і інших проти України" (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі "East/West Alliance Limited" проти України", від 26 лютого 2015 року у справі "Баришевський проти України" (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Відповідно до статті 28 Правил адвокатської етики, затверджених звітно-виборним з`їздом адвокатів України 09 червня 2017 року, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата тощо), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини.

Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України" від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268)).

Такий правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 13 січня 2021 року у справі № 596/2305/18-ц (провадження № 61-13608св20).

Отже, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір витрат на правничу допомогу, визначений стороною та її адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони, тощо.

Тобто, у застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який, тим не менш, повинен ґрунтуватися на критеріях, визначених у частині 4 статті 137 ЦПК України.

Виходячи зі встановлених обставин та норм процесуального законодавства, колегія суддів доходить до переконання, що надані стороною відповідача докази про понесення судових витрат на правничу допомогу під час розгляду справи в суді першої інстанції є достатніми, допустимими і достовірними, між тим розмір таких витрат, який підлягає стягненню з відповідача слід зменшити до 2 500,00 грн., зважуючи на категорію справи, зміст наданих послуг, участь представника відповідача в судових засіданнях, кількість складених процесуальних документів, позицію сторони відповідача з якою суд першої інстанції погодився лише частково.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Керуючись ст.ст. 367, 374, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,-

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК Вектор Плюс» залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Цимбалюка Михайла Григоровича задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 22 січня 2025 року у цій справі залишити без змін.

Ухвалу Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 03 лютого 2025 року у цій справі скасувати.

Ухвалити нову постанову.

Заяву ОСОБА_1 в особі представника адвоката Цимбалюк Михайла Григоровича про ухвалення додаткового рішення по цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК «ВЕКТОР ПЛЮС» до ОСОБА_1 про стягнення інфляційних витрат та 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов`язання з питання розподілу судових витрат задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК «ВЕКТОР ПЛЮС» на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу у розмірі 2500,00 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повна постанова складена 15 травня 2025 року.

Головуючий, суддя-доповідач С. В. Кухар

судді: І. В. Кочеткова

Г. С. Подліянова