Ухвала

Іменем України

16 травня 2025 року

м. Київ

справа № 495/14098/23

провадження № 61-6204ск25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крат В. І. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Краснощоков Є. В., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_6, на постанову Одеського апеляційного суду від 02 квітня 2025 року у складі колегії суддів: Громіка Р. Д., Драгомерецького М. М., Вадовської Л. М., у справі за позовом ОСОБА_1 до Першої Білгород-Дністровської нотаріальної контори Одеської області про визнання протиправною відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину та зобов`язати вирішити питання щодо його видачі,

ВСТАНОВИВ:

26 грудня 2023 року ОСОБА_1 звернувся із позовом до Першої Білгород-Дністровської нотаріальної контори Одеської області про визнання протиправною відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину та зобов`язати вирішити питання щодо його видачі.

Позов мотивований тим, що його батькам ОСОБА_2 та ОСОБА_3 належав житловий будинок по АДРЕСА_1 . Свідоцтво про право власності на нього було видане 10 вересня 1992 року виконавчим комітетом Білгород-Дністровської міської ради на підставі рішення виконавчого комітету №282 від 06 травня 1970 року. Право власності зареєстроване Білгород-Дністровським міжміським бюро технічної інвентаризації 10 вересня 1992 року в книзі 39, номер запису 5048. В будинку позивач проживав разом з батьками та залишається проживати в ньому й досі. ІНФОРМАЦІЯ_1 помер рідний брат позивача - ОСОБА_4 , який проживав окремо від позивача та його батьків. Інших дітей, окрім позивача та його рідного брата ОСОБА_4 у їхніх батьків не було. ІНФОРМАЦІЯ_2 помер батько позивача, після чого позивач та його мати в рівних долях (кожний по 1/4 частині) прийняли у спадок належну йому 1/2 частину будинку. ІНФОРМАЦІЯ_3 померла мати позивача, після чого позивач зазначає, що прийняв у спадок ще 3/4 частини будинку (1/2 частина матері та 1/4 частина, яку вона прийняла у спадок від батька).

Як стверджує позивач ОСОБА_1 , приблизно через три місяці після смерті матері, у жовтні 2011 року, він звернувся до відповідача з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, яка складалась з зазначеного будинку. У подальшому йому стало відомо, що з аналогічною заявою до відповідача звернувся також син померлого брата позивача - ОСОБА_4 - ОСОБА_5 .

Відповідач відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв?язку тим, що відсутні правовстановлюючі документи на будинок. Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 30 червня 2015 року у справі №1505/2540/2012 за ОСОБА_5 встановлений факт прийняття спадщини та визнано право власності на спадкове майно у вигляді 1/2 частини будинку.

Апеляційний суд Одеської області 20 квітня 2016 року апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 задовольнив, рішення скасував та ухвалив нове, яким відмовив ОСОБА_5 у задоволенні позову.

Позивач стверджував, що всупереч судовим рішенням відповідач лише через два роки - у 2018 році - видав йому свідоцтво на 3/8 частини будинку, а через рік свідоцтво також на 3/8 частини видав і ОСОБА_5 . Таким чином свідоцтва видані не на весь будинок, а лише на його 6/8 (3/8+3/8) частин або 3/4 частини.

Заочним рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду від 29 листопада 2022 року у справі №495/972/20 позов ОСОБА_1 було задоволено та видані свідоцтва визнано недійсними. Вказане рішення також учасниками справи, в тому числі відповідачем, не оскаржувалось та набрало законної сили 01 січня 2023 року.

Відповідно до повідомлення Першої Білгород-Дністровської державної нотаріальної контори від 02 вересня 2023 року №1363/02-14, ОСОБА_1 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки твердження позивача ОСОБА_1 , що він є єдиним спадкоємцем на вищезазначене спадкове майно не відповідають дійсності та не встановлені жодним рішенням суду.

ОСОБА_1 просив:

визнати протиправною відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину;

зобов`язати відповідача вирішити питання щодо видачі свідоцтва про право на спадщину.

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 19 липня 2024 року у складі судді: Савицького С. І., у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що:

між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 існують спірні правовідносини щодо житлового будинку, на протязі тривалого часу судами різних інстанцій розглядаються судові провадження з приводу спірного спадкового майна;

позивачем ОСОБА_1 не було залучено до участі у справі відповідачем ОСОБА_5 , хоча рішення у цій справі буде стосуватися його прав та інтересів на спірне спадкове майно.

Постановою Одеського апеляційного суду від 02 квітня 2025 року:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково;

рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 19 липня 2024 року змінено, виключивши з мотивувальної частини посилання на неналежний спосіб захисту порушеного права.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що:

між позивачем ОСОБА_1 та ОСОБА_5 існують спірні правовідносини щодо вищезазначеного житлового будинку, протягом тривалого часу судами різних інстанцій розглядаються судові провадження щодо спірного спадкового майна, однак позивачем ОСОБА_1 не було залучено до участі у справі у якості відповідача ОСОБА_5 , хоча рішення у цій справі буде стосуватися його прав та інтересів на спірне спадкове майно;

тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про визнання протиправною відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину;

позивачем заявлена вимога: «зобов`язати Першу Білгород-Дністровську державну нотаріальну контору Одеської області вирішити питання щодо видачі мені свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті батька ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , та після смерті матері ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 , на спадкове майно у вигляді житлового будинку під номером АДРЕСА_1 ». Позивач просить «зобов`язати вирішити питання щодо видачі свідоцтва про право на спадщину», а «не видати свідоцтво про право на спадщину». Останнє формулювання позовних вимог дійсно би порушувало дискреційні повноваження органів нотаріату і фактично б унеможливлювали відмову у видачі свідоцтва (за наявності на це підстав). Таким чином, висновки суду першої інстанції про те, що заявлена позовна вимога про зобов`язання вирішити питання щодо видачі свідоцтва про право на спадщину, є неналежним способом захисту порушеного права є помилковим. У задоволенні цієї позовної вимоги необхідно відмовити у зв`язку із відмовою у задоволенні позовної вимоги про визнання протиправною відмови у видачі свідоцтва;

у відповіді нотаріуса Першої Білгоро-Дністровської державної нотаріальної контори Одеської області від 02 вересня 2023 року №1363/02-14 (яка є предметом спору) вказано, що ОСОБА_5 у встановлений законодавством шестимісячний строк з моменту відкриття спадщини звернувся до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини та є спадкоємцем першої черги (за правом представлення);

сама по собі наявність рішення Апеляційного суду Одеської області від 20 квітня 2016 року №1505/2540/2012 не свідчить про те, що ОСОБА_5 втратив право на спадкування за правом представлення. Апеляційний суд у цьому рішенні констатував лише те, що суд першої інстанції не врахував права відповідача ОСОБА_1 як спадкоємця першої черги, який вчасно звернувся до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини;

у провадженні Білгород-Дністровського районного суду Одеської області перебувала цивільна справа № 495/9747/13-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , про усунення від права на спадкування. Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 18 квітня 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 09 грудня 2014 року, у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про усунення від права на спадкування відмовлено. У цьому рішенні вказано, що «позивач та відповідач у встановлений законом строк звернулися до нотаріальної контори про прийняття спадщини, що підтверджується оглянутою в ході судового розгляду справи спадковою справою». Таким чином, колегія суддів погоджується з позицією суду першої інстанції про те, що позивачем не залучено також відповідачем ОСОБА_5 , так як наявний тривалий спадковий спір між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 .

13 травня 2025 року ОСОБА_1 через представника ОСОБА_6 подав касаційну скаргу на постанову Одеського апеляційного суду від 02 квітня 2025 року, в якій просить:

скасувати постанову Одеського апеляційного суду від 02 квітня 2025 року;

ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 .

Касаційна скарга мотивована тим, що:

у відповідача знаходились заява про прийняття спадщини від ОСОБА_1 та аналогічна заява від ОСОБА_5 , на підставі чого обом заявникам видавались свідоцтва. Вказані свідоцтва визнані судом недійсними. Рішенням суду ОСОБА_5 було відмовлено у встановленні факту прийняття спадщини та визнання за ним права власності на спадкове майно;

відповідач безпідставно не видає ОСОБА_1 свідоцтво про право на спадщину, який є єдиним спадкоємцем. Законодавець передбачає можливість оскарження нотаріальних дій або відмови в їх вчиненні, нотаріальних актів до суду (стаття 50 Закону України «Про нотаріат»). У такому разі позовні вимоги можуть бути пред`явлені безпосередньо до нотаріуса;

у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 438/610/14-ц (провадження № 14-577цс19) зазначено, що закріплене у статті 50 Закону України «Про нотаріат» право на оскарження нотаріальної дії може бути реалізоване у тому випадку, якщо звернення з такою вимогою може привести до відновлення порушеного права або інтересу безвідносно до дослідження правомірності дій інших осіб;

судами були порушені норми матеріального права, бо не застосована стаття 50 Закону України «Про нотаріат» та не врахований висновок Верховного Суду щодо її застосування;

Підставою касаційного оскарження вказаних судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: застосування апеляційним судом в оскаржуваному рішенні норми права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 438/610/14-ц (провадження № 14-577цс19).

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.

Суди встановили, що на підставі свідоцтва про право власності від 10 вересня 1992 року, виданого виконавчим комітетом Білгород-Дністровської міської ради народних депутатів, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 були власниками цілого житлового будинку під номером АДРЕСА_1 .

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є батьками позивача ОСОБА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер батько позивача - ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_3 померла мати позивача - ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 .

Рідний брат позивача ОСОБА_4 помер за життя батьків - ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про смерть, серії НОМЕР_3 .

Відповідно до довідки №307 від 17 лютого 2020 року, виданої КП «ЖЕО-№1», за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровані: ОСОБА_2 , 1933 року народження, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 ; ОСОБА_3 , 1934 року народження, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 ; ОСОБА_1 , син, 1963 року народження, зареєстрований з 1987 року.

На час смерті ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , позивач ОСОБА_1 постійно проживав з нею в будинку.

Як спадкоємець першої черги, що прийняв спадщину, позивач ОСОБА_1 у 2018 році звернувся до нотаріуса з заявою про видачу свідоцтва, після чого були видані три свідоцтва про право на спадщину за законом, а саме: 17 березня 2018 року, за реєстровим № 1105, свідоцтво видане йому на 1/2 частину будинку; 27 грудня 2019 року, за реєстровим № 1535, свідоцтво видане ОСОБА_5 на 1/2 частку будинку; 25 лютого 2020 року за реєстровим № 224, свідоцтво видане позивачу, як дублікат замість втраченого, у верхньому правому кутку якого є надпис «дублікат, що має силу оригіналу».

Також за ОСОБА_5 було зареєстроване право власності на 1/2 частку житлового будинку АДРЕСА_1 , реєстраційний номер 103.

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 30 червня 2015 року у справі № 1505/2540/2012 (https://reyestr.court.gov.ua/Review/46687123) задоволено позов ОСОБА_5 до ОСОБА_1 . Встановлено факт прийняття ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , спадщини, яка відкрилась після смерті його бабусі ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , та складається з: 1/2 частини житлового будинку АДРЕСА_1 , яка належить їй на підставі Свідоцтва про право власності на житловий будинок від 10.09.1992 року; та спадщини, яка відкрилась після смерті ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , та складається з: 1/2 частини житлового будинку АДРЕСА_1 , яка належить йому на підставі Свідоцтва про право власності на житловий будинок від 10.09.1992 року. Визнано за ОСОБА_5 право власності на спадкове майно, а саме: на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 , який в цілому складається з: літ. «А1, а» - житлового будинку, літ. «Б» - літньої кухні, літ. «Г», «Д» - сараїв, №1-5 споруд, літ. «В» - вбиральні.

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 20 квітня 2016 року в справі № 1505/2540/2012 (https://reyestr.court.gov.ua/Review/57424306) задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_1 , рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 30 червня 2015 року скасовано та ухвалено нове, яким відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_5 . У рішенні суд апеляційної інстанції вказав: «Суд першої інстанції, задовольняючи позов, виходив з того, що позивач має право на спадкування відповідно до положень статті 1266 ЦК України, проте не врахував права відповідача як спадкоємця першої черги, який вчасно звернувся до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини». Рішення суду апеляційної інстанції ОСОБА_5 в касаційному порядку не оскаржене та набрало чинності 20 квітня 2016 року.

Рішенням Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області від 18 квітня 2014 року у справі № 495/9747/13-ц (https://reyestr.court.gov.ua/Review/38357248), залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 09 грудня 2014 року (https://reyestr.court.gov.ua/Review/42145929) за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , про усунення від права на спадкування, відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 .

У справі № 495/9747/13-ц встановлено, що:

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_2 . (а.с. 5) та ІНФОРМАЦІЯ_3 померла - ОСОБА_3 . (а.с. 6).

при житті ОСОБА_2 та ОСОБА_3 належав у рівних частках житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

позивач та відповідач у встановлений законом строк звернулися до нотаріальної контори про прийняття спадщини.

ОСОБА_5 є онуком померлих та є спадкоємцем за правом представлення, оскільки його батько ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 та відповідно до статті 1266 ЦК України він має право на 1/2 частину спадкового майна.

Відповідно до повідомлення Першої Білгород-Дністровської державної нотаріальної контори від 02 вересня 2023 року №1363/02-14, позивачу ОСОБА_1 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки твердження позивача ОСОБА_1 що він єдиним спадкоємцем на зазначене спадкове майно не відповідають дійсності та не встановлені жодним рішенням суду.

Здатність особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді (цивільна процесуальна дієздатність) мають фізичні особи, які досягли повноліття, а також юридичні особи (частина перша статті 47 ЦПК України).

Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (стаття 48 ЦПК України).

Суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку (стаття 51 ЦПК України).

Пред`явлення позову до неналежного відповідача (неналежного складу відповідачів) є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 жовтня 2023 року в справі № 300/808/19 (провадження № 61-11144св22), постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 грудня 2023 року в справі № 363/2300/20 (провадження № 61-6922св23), постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 грудня 2023 року в справі № 753/8710/21 (провадження № 61-6090св23)).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 травня 2020 року в справі № 175/1941/16-ц (провадження № 61-19798св18) вказано, що: «у справах про визнання права власності у порядку спадкування належним відповідачем є спадкоємець (спадкоємці), який прийняв спадщину, а у випадку їх відсутності, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, належним відповідачем є відповідний орган місцевого самоврядування».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 січня 2021 року в справі № 227/5540/18 (провадження № 61-3521св20) вказано, що: «нотаріус є публічною особою, якій державою надано повноваження щодо посвідчення прав і фактів, які мають юридичне значення, та вчинення інших нотаріальних дій з метою надання їм юридичної вірогідності. Вчиняючи нотаріальні дії, нотаріус діє неупереджено, він не може діяти в інтересах жодної з осіб - учасника нотаріальної дії. Нотаріус не стає учасником цивільних правовідносин між цими особами, а отже, не може порушувати цивільні права, які є змістом цих відносин. Відсутня і процесуальна заінтересованість нотаріуса в предметі спору та реалізації прийнятого рішення».

Об`єднана палата Касаційного цивільного суду вже звертала увагу, що суд не може зобов`язувати нотаріуса вчиняти дії щодо вирішення питань, які безпосередньо належать до його компетенції (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року у справі № 473/1878/19 (провадження № 61-20469сво19)).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

У справі, що переглядається: встановлено, що спір виник стосовно спадкування після смерті ОСОБА_3 житлового будинку. Між позивачем ОСОБА_1 та іншим спадкоємцем ОСОБА_3 - ОСОБА_5 існують спірні правовідносини щодо зазначеного житлового будинку. Однак позивачем ОСОБА_1 не було залучено до участі у справі ОСОБА_5 , хоча рішення у цій справі буде стосуватися його прав та інтересів на спірне спадкове майно. За таких обставин відсутні підстави для задоволення позовних вимог про визнання протиправної відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину. Тому апеляційний суд обґрунтовано змінив рішення суду першої інстанції.

Посилання на висновки, зроблені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 438/610/14-ц (провадження № 14-577цс19) необґрунтовані, оскільки не свідчить про те, що апеляційний суд застосував норму права без урахування указаних висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Аналіз змісту касаційної скарги та оскарженого судового рішення свідчить, що касаційна скарга є необґрунтованою, оскільки Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку.

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах) (пункт 5 частини другої статті 394 ЦПК України).

Керуючись статтями 260, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_6, на постанову Одеського апеляційного суду від 02 квітня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Першої Білгород-Дністровської нотаріальної контори Одеської області про визнання протиправною відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину та зобов`язати вирішити питання щодо його видачі.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Крат

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков