Справа № 464/2628/24 Провадження № 2/450/359/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2025 року Пустомитівський районний суд Львівської області в складі:

головуючого-судді Мусієвського В.Є.

при секретарі Рясяк С.М.

за участю представників ОСОБА_1 , ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Пустомити цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третьої особи ОСОБА_5 , про визнання майнових прав,-

в с т а н о в и в:

Представник позивача ОСОБА_6 звернулась в Сихівський районний суд м. Львова з позовом, у якому просила визнати за ОСОБА_3 майнові права на однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 .

Мотивувала позовні вимоги тим, що 03 жовтня 2023 року між позивачем та відповідачем укладено попередній договір № 3714, посвідчений 03 жовтня 2023 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Барбуляк Х.М., згідно якого ОСОБА_3 за 65268 доларів США придбала квартиру АДРЕСА_1 , яку ОСОБА_4 зобов`язувався передати до 30 листопада 2023 року та укласти основний договір купівлі-продажу квартири. Позивачем виконано свої зобов`язання за попереднім договором та здійснено оплату у розмірі 65268 доларів США на користь відповідача, однак ОСОБА_4 свої зобов`язання за договором не виконав та не передав у власність ОСОБА_3 вказане вище майно. Вказала, що житловий будинок фактично зведений, однак не введений в експлуатацію. Зазначила, що позивачу було надано право володіння та користування квартирою, оскільки в такій розпочато ремонтні роботи, частина з яких є завершеною. Зауважила, що Верховний Суд незмінно дотримується позиції, згідно якої виконання умов договору покупцем, зокрема повна оплата та фактичне виконання договору є підставою для визнання його майнових прав. З огляду на вказане, просила позовні вимоги задовольнити. Крім цього, долучила клопотання, згідно мотивів якого просила звільнити позивача від сплати судового збору.

Ухвалою судді Сихівського районного суду м. Львова від 17 квітня 2024 року матеріали цивільної справи передано за підсудністю до Пустомитівського районного суду Львівської області.

16 травня 2024 року Пустомитівським районним судом Львівської області отримано матеріали цивільної справи.

Ухвалою від 17 травня позовну заяву залишено без руху, позивачу надано десятиденний строк для усунення недоліків описаних у такій.

27 травня 2024 року представником позивача ОСОБА_6 подано заяву, якою усунуто недоліки позовної заяви.

Ухвалою від 27 травня 2024 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання.

30 травня 2024 року від представника позивача ОСОБА_3 ОСОБА_6 через систему «Електронний суд» надійшла заява про забезпечення позову.

Ухвалою від 31 травня 2024 року заяву представника позивача ОСОБА_3 ОСОБА_6 про забезпечення позову задоволено частково. Заборонено відповідачу ОСОБА_4 та третій особі ОСОБА_5 у будь-який спосіб розпоряджатись, обтяжувати, укладати будь-які правочини з іншими особами щодо майнових прав на квартиру АДРЕСА_1 , а також звертатися до державних реєстраторів, будь-яких органів, що здійснюють державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно з заявами щодо реєстрації будь-якого речового права інших осіб на вищевказану квартиру, що знаходиться на земельній ділянці з кадастровим номером :01:001:0120.

24 червня 2024 року представником третьої особи ОСОБА_5 ОСОБА_7 подано заперечення на позовну заяву, згідно мотивів яких просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Вказав, що 13 жовтня 2021 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 укладено договір простого товариства (договір про спільну діяльність), посвідчений приватним нотаріусом Львівського районного нотаріального округу Львівської області Віблим Л.З., зареєстрований в реєстрі за №1128, згідно п. 1.1 якого сторони зобов`язались шляхом об`єднання своїх вкладів і зусиль спільно діяти у формі простого товариства без створення юридичної особи з метою будівництва і прийняття в експлуатацію багатоквартирного житлового будинку з вбудованими нежитловими приміщеннями на земельній ділянці, площею 0,4167 га за адресою: АДРЕСА_2 (кадастровий номер :01:001:0120), в порядку передбаченому законодавством та отримання в особисту приватну власність квартир, приміщень та доходу у вигляді грошових коштів, отриманих в результаті виконання спільних дій, передбачених цим договором. Для здійснення будівництва багатоквартирного будинку вклади учасників простого товариства були розподілені наступним чином: ОСОБА_5 надає для будівництва право користування земельною ділянкою площею 0,4167 га, кадастровий номер :01:001:0120, яка розташована у с. Зубра, Пустомитівського району, Львівської області; ОСОБА_4 за рахунок власних ресурсів фінансує та організовує будівництво багатоквартирного будинку на усіх його етапах аж до моменту реєстрації права власності на новозбудоване майно. Відповідно до п. 5.1. договору простого товариства від 13 жовтня 2021 року, перебіг строку дії цього договору починається з моменту його підписання всіма учасниками і діє до досягнення мети, передбаченої п.1.1. договору, але в будь-якому випадку до 12 жовтня 2022 року. Згідно п. 5.2. договору простого товариства від 13.10.2021 року сторони визначили, що у випадку не досягнення мети, передбаченої п. 1.1 цього договору в строк до 12.10.2022 року, незавершений об`єкт будівництва вважається власністю ОСОБА_5 , а ОСОБА_4 гарантує, що не претендуватиме на нього. Таким чином, з 12 жовтня 2022 року припинив свою дію вищезазначений договір простого товариства, ОСОБА_4 взятих на себе зобов`язань не виконав, багатоквартирного будинку на земельній ділянці площею 0,4167 га, кадастровий номер :01:001:0120, в обумовлені строки не збудував, в експлуатацію не здав. Таким чином ОСОБА_4 достовірно знаючи, що договір простого товариства припинив свою дію, а незавершений об`єкт будівництва перейшов у власність ОСОБА_5 , не мав права укладати попередній договір купівлі-продажу квартири з позивачем, оскільки на момент його укладення не володів відповідними правами та не був уповноваженою особою простого товариства, як це передбачено розділом 4 договору. При цьому, ОСОБА_5 не може бути відповідальним за дії ОСОБА_4 перед третіми особами. Вказав, що у попередньому договорі купівлі-продажу квартири від 03.10.2023 року відсутні будь-які посилання на договір простого товариства від 13.10.2021 року. Зауважив, що з абзацу 1 попереднього договору вбачається, що ОСОБА_4 при його укладенні діяв від свого імені та в своїх особистих інтересах. Більше того, ОСОБА_5 жодних коштів за вказаним договором не отримував, в тому числі такі не надходили на окремий поточний рахунок простого товариства, відкритий в банківській установі. Крім цього, позивачем не долучено до матеріалів справи жодного доказу на підтвердження того, що така квартира з відповідним номером та площею будується за вищезазначеною адресою. Без вказаних документів не можливо ідентифікувати об`єкт (майнові права), який був предметом попереднього договору. Вказав, що оскільки позивачем не доведено, що ОСОБА_4 укладаючи попередній договір діяв в інтересах простого товариства для досягнення мети передбаченої п.1.1. договору, належним способом захисту, про який неодноразово наголошував Верховний Суд у тотожних правовідносинах, є звернення до суду із вимогами про розірвання договору та стягнення коштів, який є більш доцільним та зможе забезпечити захист порушених прав позивача. З огляду на вказане, просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Крім цього вказав, що орієнтований розрахунок судових витрат, які поніс ОСОБА_5 , становить 40000 грн.

24 червня 2024 року представником третьої особи ОСОБА_5 ОСОБА_2 подано позовну заяву за позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, ОСОБА_5 до ОСОБА_4 , ОСОБА_3 про визнання недійсним попереднього договору купівлі-продажу майнових прав.

10 грудня 2024 року представником третьої особи ОСОБА_5 ОСОБА_2 подано заяву про передачу справи за підсудністю до Господарського суду Рівненської області на розгляд у межах справи № 918/1061/24 про неплатоспроможність ОСОБА_5

11 грудня 2024 року представником позивача ОСОБА_3 ОСОБА_6 подано заперечення на заяву про передачу справи за підсудністю.

Ухвалою від 13 грудня 2024 року у задоволенні заяви представника третьої особи ОСОБА_5 ОСОБА_2 про передачу справи за підсудністю відмовлено.

15 січня 2025 року представником позивача ОСОБА_3 ОСОБА_6 подано додаткові пояснення у справі. Вказала, що попередній договір № 3714, посвідчений 03 жовтня 2023 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Барбуляк Х.М., укладено саме на виконання мети зазначеної у п. 1.1 договору простого товариства від 13 жовтня 2021 року. Повідомила, що ОСОБА_5 не заперечував щодо продовження здійснення ОСОБА_4 будівельної діяльності на вказаній земельній ділянці та укладення з покупцями договорів за якими було передано майнові права на квартири в багатоквартирному житловому будинку з метою виручення грошових коштів задля завершення будівництва. З огляду на наведене, безпідставними є покликання ОСОБА_5 про те, що він не має відношення до укладеного з позивачем попереднього договору купівлі-продажу майнових прав. Крім цього, чинність договору простого товариства підтверджується договором новації про внесення змін за первісним зобов`язанням згідно договорів позики від 30.09.2021 року та 05.04.2022 року, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 01 жовтня 2023 року. У п. 8 вказаного договору новації сторони погодили, що після підписання цього договору планують протягом 20-ти календарних днів внести зміни до нотаріально посвідченого договору простого товариства від 13.10.2021 року шляхом визначення умов щодо його пролонгації та встановлення розміру частки учасників договору. Кредитор та Боржник погодили продовжити (поновити) дію договору простого товариства (договору про спільну діяльність) укладеного 13.10.2021 року між кредитором та боржником.

27 січня 2025 року представником позивача ОСОБА_3 ОСОБА_6 подано заперечення на клопотання (заяву), у яких просила повернути заявнику позовну заяву третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, ОСОБА_5 до ОСОБА_4 , ОСОБА_3 про визнання недійсним попереднього договору купівлі-продажу квартири.

28 січня 2025 року представником відповідача ОСОБА_4 ОСОБА_8 подано відзив, згідно мотивів якого позовні вимоги визнав в повному обсязі. Вказав, що ОСОБА_4 не мав змоги досягнути мети договору про спільну діяльність, забезпечивши прийняття в експлуатацію багатоквартирного житлового будинку і оформити право власності на квартири до 12 жовтня 2022 року у зв`язку із обставинами непереборної сили, а саме військової агресії Російської Федерації проти України. Крім того, об`єктивна неможливість завершення ОСОБА_4 будівництва у термін до 12 жовтня 2022 року підтверджується висновком судової будівельно-технічної експертизи № 6 від 21 лютого 2024 року, експертним звітом від 27 травня 2021 року та експертним звітом від 23 березня 2023 року. Просив поновити ОСОБА_4 процесуальний строк для подання відзиву на позовну заяву.

Ухвалою від 29 січня 2025 року відмовлено у прийнятті позову третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги, ОСОБА_5 до ОСОБА_4 , ОСОБА_3 про визнання недійсним попереднього договору купівлі-продажу квартири. Вирішено питання повернення сплаченого судового збору.

07 березня 2025 року представником третьої особи ОСОБА_5 подано письмові пояснення на відзив ОСОБА_4 на позовну заяву. Вказав, що ОСОБА_4 не повідомляв будь-яким способом чи інформував ОСОБА_5 про настання форс-мажорних для нього обставин, які не дозволяють йому виконати умови договору в термін до 12.10.2022 року, хоча такий обов`язок прямо передбачено п.3.3.3 договору простого товариства. Крім цього, обставини непереборної сили (форс-мажор) не є автоматичною підставою для звільнення від виконання зобов`язань. Зазначив, що висновком експерта з питань права за результатами проведення науково-правової експертизи від 12 лютого 2025 року додатково підтверджується, що у разі закінчення строку дії договору простого товариства від 13.10.2021 року закінчуються повноваження уповноваженої особи діяти на його підставі. Вказав, що в договорі новації про внесення змін за первісним зобов`язанням згідно договорів позики від 30.09.2021 року та 05.04.2022 року, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 01 жовтня 2023 року, сторони внесли зміни виключно до договорів позик, які були вчинені в такий же самий спосіб (проста письмова форма) без нотаріального посвідчення. Сторони не внесли зміни до договору простого товариства, оскільки не дійшли згоди. Більше того, згідно п. 8.3 договору простого товариства від 13.10.2021 року, умови даного договору мають однакову зобов`язальну дію для учасників і можуть бути змінені ними за взаємною згодою з обов`язковим складанням окремого договору, додатку чи додаткового договору до цього договору, які підлягають нотаріальному посвідченню. Таким чином, жодних нотаріально посвідчених окремих договорів, додатків чи додаткових договорів до договору простого товариства від 13.10.2021 року, спрямованих на реалізацію п.8 договору новації, між сторонами не укладалися, а тому в силу ст.ст. 220, 654 Цивільного кодексу України п.8 договору новації від 01.10.2023 року є нікчемним та не породжує жодних правових наслідків. З огляду на вказане, просив врахувати такі при ухваленні рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог позивача.

Протокольною ухвалою від 10 березня 2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

05 травня 2025 року представником третьої особи ОСОБА_5 подано клопотання про зупинення провадження у справі, у задоволенні якого відмовлено протокольною ухвалою від 05 травня 2025 року.

В судовому засіданні 05 травня 2025 року представник позивача ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав, надав пояснення аналогічні викладеним письмово, та просив такі задовольнити.

Представник третьої особи ОСОБА_5 в судовому засіданні надав пояснення аналогічні викладеним письмово та просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

Відповідач ОСОБА_4 та його представник ОСОБА_8 , будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце судового розгляду, в засідання не з`явились, причини неявки суду не повідомили, однак останнім 05 травня 2025 року подано заяву, згідно мотивів якої просив проводити розгляд справи у їх відсутності.

Частиною четвертою статті 268 ЦПК України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

У частині п`ятій статті 268 ЦПК України зазначено, що датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Отже, враховуючи наведені вище вимоги процесуального закону, датою ухвалення судового рішення в даній справі, призначеній до розгляду на 05.05.2025 року, є дата складення повного судового рішення 15.05.2025 року.

Заслухавши пояснення присутніх представників сторін, розглянувши матеріали цивільної справи та докази в їх сукупності, суд приходить до наступного висновку.

За ч. 1 ст. 4, ч.ч. 1, 2 ст. 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи, законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено, що 03 жовтня 2023 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено попередній договір купівлі-продажу квартири, посвідчений 03 жовтня 2023 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Барбуляк Х.М., зареєстрований в реєстрі за № 3714.

Згідно умов вказаного договору сторони зобов`язувались у строк до 30 листопада 2023 року укласти договір купівлі-продажу (основний договір) квартири АДРЕСА_1 . ОСОБА_4 зобов`язувався у строк до 30 листопада 2023 року передати ОСОБА_3 вказану вище квартиру. В якості забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_3 передала, а ОСОБА_4 прийняв в рахунок майбутніх платежів грошову суму у розмірі 65268 доларів США.

З договору простого товариства (договору про спільну діяльність), посвідченого 13 жовтня 2021 року приватним нотаріусом Львівського районного нотаріального округу Львівської області Віблим Л.З., зареєстрованого в реєстрі за №1128, вбачається, що такий укладено між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

У п. 1.1 вказаного договору сторони зобов`язались шляхом об`єднання своїх вкладів і зусиль спільно діяти у формі простого товариства без створення юридичної особи з метою будівництва і прийняття в експлуатацію багатоквартирного житлового будинку з вбудованими нежитловими приміщеннями на земельній ділянці, площею 0,4167 га за адресою: АДРЕСА_2 (кадастровий номер :01:001:0120), в порядку передбаченому законодавством та отримання в особисту приватну власність квартир, приміщень та доходу у вигляді грошових коштів, отриманих в результаті виконання спільних дій, передбачених цим договором.

Відповідно до п. 5.1. договору простого товариства від 13 жовтня 2021 року перебіг строку дії цього договору починається з моменту його підписання всіма учасниками і діє до досягнення мети, передбаченої п.1.1. Договору, але в будь-якому випадку до 12 жовтня 2022 року.

Згідно п. 5.2. договору простого товариства від 13.10.2021 року сторони визначили, що у випадку не досягнення мети, передбаченої п.1.1 цього договору в строк до 12.10.2022 року, незавершений об`єкт будівництва вважається власністю ОСОБА_5 , а ОСОБА_4 гарантує, що не претендуватиме на нього.

В п. 7.1.1. договору простого товариства від 13.10.2021 року сторони узгодили, що цей договір припиняється/розривається у випадках передбачених п. 5.1. цього договору.

З п. 1.1. додатку № 1 до договору простого товариства (договору про спільну діяльність) від 13 жовтня 2021 року встановлено, що до моменту прийняття будинку в експлуатацію та реєстрації права власності на квартири та нежитлові приміщення все створене в результаті спільної діяльності майно (будинок загалом, квартири та нежитлові приміщення) розподіляється між учасниками у такому співвідношенні: ОСОБА_5 належить частка у розмірі 90% будинку, квартир та нежитлових приміщень; ОСОБА_4 належить частка у розмірі 10% будинку, квартир та нежитлових приміщень.

Таким чином, судом встановлено, що попередній договір купівлі-продажу квартири, посвідчений 03 жовтня 2023 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Барбуляк Х.М., зареєстрований в реєстрі за № 3714, укладено 03 жовтня 2023 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , останній з яких не мав права на укладення подібних договорів з огляду на те, що договір простого товариства (договору про спільну діяльність) від 13 жовтня 2021 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 припинив свою дію 12.10.2022 року.

На підтвердження позовних вимог сторона позивача покликається на укладений 01 жовтня 2023 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 договір новації про внесення змін за первісним зобов`язанням згідно договорів позики від 30.09.2021 року та 05.04.2022 року, згідно п. 8 якого сторони погодили, що після підписання цього договору планують протягом 20-ти календарних днів внести зміни до нотаріально посвідченого договору простого товариства від 13.10.2021 року шляхом визначення умов щодо його пролонгації та встановлення розміру частки учасників договору. Кредитор та Боржник погодили продовжити (поновити) дію договору простого товариства (договору про спільну діяльність) укладеного 13.10.2021 року між кредитором та боржником.

За ч. 1 ст. 654 ЦК України зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Відповідно до п. 8.3 договору простого товариства від 13.10.2021 року умови даного договору мають однакову зобов`язальну дію для учасників і можуть бути змінені ними за взаємною згодою з обов`язковим складанням окремого договору, додатку чи додаткового договору до цього договору, які підлягають нотаріальному посвідченню.

Слід вказати, що договір простого товариства (договір про спільну діяльність) від 13.10.2021 року посвідчений приватним нотаріусом Львівського районного нотаріального округу Львівської області Віблим Л.З., зареєстрований в реєстрі за №1128, а тому внесення змін до такого повинно вчинятись лише у письмовій формі з обов`язковим його нотаріальним посвідченням.

Крім цього, в договорі новації від 01 жовтня 2023 року ОСОБА_5 та ОСОБА_4 узгодили, що після підписання цього договору планують протягом 20-ти календарних днів внести зміни до нотаріально посвідченого договору простого товариства від 13.10.2021 року шляхом визначення умов щодо його пролонгації та встановлення розміру частки учасників договору.

Водночас, з огляду на те, що сторони не дійшли згоди щодо визначення умов пролонгації договору простого товариства (договору про спільну діяльність) від 13.10.2021 року та встановлення розміру часток учасників, жодних нотаріально посвідчених змін до зазначеного договору внесено не було.

Окрім наведеного, умовами договору простого товариства від 13.10.2021 року не передбачено надання уповноваженій особі повноважень на ведення спільних справ, які б включали право укладати з третіми особами договори купівлі-продажу майнових прав на квартири та нежитлові приміщення, а також попередні договори купівлі-продажу таких об`єктів у межах незавершеного будівництва до моменту введення його в експлуатацію.

Більше того, у попередньому договорі купівлі-продажу квартири від 03.10.2023 року відсутні будь-які посилання на договір простого товариства від 13.10.2021 року. Навпаки, з абзацу першого зазначеного договору вбачається, що ОСОБА_4 діяв під час його укладення від власного імені та в особистих інтересах.

З огляду на викладене, попередній договір купівлі-продажу квартири від 03 жовтня 2023 року укладено особою, яка не мала на те належних повноважень. Це зумовлено тим, що після припинення 12 жовтня 2022 року дії договору простого товариства (договору про спільну діяльність) від 13 жовтня 2021 року, незавершений об`єкт будівництва вважається власністю ОСОБА_5 . Саме йому належать права володіння, користування та розпорядження цим майном, і лише він мав право вчиняти будь-які дії щодо нього.

Що стосується покликань сторони позивача на те, що чинність договору простого товариства (договору про спільну діяльність) від 13 жовтня 2021 року підтверджується сертифікатом № 3000-24-0691 про форс-мажорні обставини, слід вказати, що між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 при укладенні договору простого товариства (договору про спільну діяльність) від 13 жовтня 2021 року у п. 3.3.3. визначено, що учасники договору простого товариства зобов`язуються негайно повідомляти про події та обставини, що можуть ускладнити спільну діяльність та досягнення мети, передбаченої п. 1.1. цього договору. При цьому, у такому не визначено та не передбачено умов щодо невиконання зобов`язань за таким при існуванні форс-мажорних обставин.

Окрім наведеного, в матеріалах цивільної справи відсутні будь-які докази того, що ОСОБА_4 повідомляв ОСОБА_5 про настання форс-мажорних обставин.

Таким чином, судом не встановлено обставин, які б унеможливлювали для ОСОБА_4 досягнення мети, передбаченої пунктом 1.1 договору простого товариства (договору про спільну діяльність) від 13 жовтня 2021 року, у строк, визначений цим договором до 12 жовтня 2022 року.

Долучені до матеріалів цивільної справи висновок судової будівельно-технічної експертизи № 6 від 21 лютого 2024 року, експертний звіт від 27 травня 2021 року та експертний звіт від 23 березня 2023 року не підтверджують вказаних обставин, оскільки у таких міститься різна тривалість будівництва (15, 18, 24 місяці).

Згідно ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частинами 2, 3 ст. 509 ЦК України передбачено, що зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу та мають ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

У ст. 11 ЦК України визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

За змістом ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

У відповідності до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною 1 ст. 611 ЦК України визначено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Підстави для зміни або розірвання договору визначені ст. 651 ЦК України, відповідно до якої зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Тобто йдеться про таке порушення договору однією зі сторін, яке тягне для другої сторони неможливість досягнення нею цілей договору.

За ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 липня 2021 року в справі № 759/24061/19 (провадження № 61-8593св21)).

У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ.

В постанові Верховного Суду від 21 грудня 2021 року у справі № 148/2112/19 (провадження № 61-18061св20) міститься висновок, що недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав взагалі).

Цивільним кодексом України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного.

Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов).

Верховний Суд у постанові від 17 червня 2021 року в справі № 761/12692/17 (провадження № 61-37390свп18) дійшов висновку, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину.

Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних приватно-правових нормах, що знайшло своє відображення у постанові Верховного Суду від 18 травня 2022 року в справі № 613/1436/17 (провадження № 61-17583св20).

Наявність підстав для визнання договору недійсним має встановлюватися судом на момент його укладення. Тобто, недійсність договору має існувати в момент його укладення, а не в результаті невиконання чи неналежного виконання зобов`язань, що виникли на підставі укладеного договору. Невиконання чи неналежне виконання зобов`язань, що виникли на підставі оспорюваного договору, не є підставою для його визнання недійсним (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 червня 2020 року в справі № 177/1942/16-ц (провадження № 61-2276св19)).

У постанові Верховного Суду від 18 травня 2022 року в справі № 613/1436/17 (провадження № 61-17583св20) колегія суддів дійшла наступного висновку, тлумачення частини першої статті 203 ЦК України свідчить, що під змістом правочину розуміється сукупність умов, викладених в ньому. Зміст правочину, в першу чергу, має відповідати вимогам актів цивільного законодавства, перелічених в статті 4 ЦК України. Втім більшість законодавчих актів носять комплексний характер, і в них поряд із приватно-правовими можуть міститися норми різноманітної галузевої приналежності. За такої ситуації необхідно вести мову про те, що зміст правочину має не суперечити вимогам, встановленим у приватно-правовій нормі, хоча б вона містилася в будь-якому нормативно-правовому акті, а не лише акті цивільного законодавства. Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних приватно-правових нормах.

Звертаючись із даним позовом до суду сторона позивача обґрунтовує позовні вимоги тим, що 03 жовтня 2023 року між позивачем та відповідачем укладено попередній договір № 3714, посвідчений 03 жовтня 2023 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Барбуляк Х.М., згідно якого ОСОБА_3 за 65268 доларів США придбала майнові права на однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , яка останній не передана у власність.

Водночас, судом встановлено, що попередній договір купівлі-продажу квартири від 03 жовтня 2023 року укладено неуповноваженою на те особою, оскільки при припиненні 12 жовтня 2022 року дії договору простого товариства (договору про спільну діяльність) від 13 жовтня 2021 року, незавершений об`єкт будівництва вважається власністю ОСОБА_5 , якому належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном і лише він мав право на вчинення щодо свого майна будь-яких дій.

Зважаючи на те, що позивачем не доведено, що ОСОБА_4 укладаючи попередній договір купівлі-продажу квартири від 03 жовтня 2023 року діяв в інтересах простого товариства для досягнення мети передбаченої п.1.1. договору простого товариства, належним способом захисту є звернення до суду із вимогами про розірвання договору та стягнення коштів.

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).

Верховний суд у постанові від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанові від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22) дійшов висновку, що приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності.

Позовні вимоги про визнання за ОСОБА_3 майнових прав на однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , не є належним способом захисту порушеного права позивача, оскільки таке порушить право третьої особи ОСОБА_5 , який є власником нежитлових, житлових приміщень та в цілому будинку АДРЕСА_2 , з яким позивачем не укладено договору купівлі-продажу квартири.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає не лише запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Згідно правової позиції, викладеної в постанові Великої Палати Верховного Суду від 06 квітня 2021 року у справі № 910/10011/19 та постанові від 15 березня 2023 року по справі №725/1824/20, обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною та достатньою підставою для відмови в задоволенні позову.

В силу вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ним Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у спразі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Приймаючи до уваги встановлені обставини справи та враховуючи норми законодавства, що регулюють наявні між сторонами спірні правовідносини, суд прийшов до висновку про те, що обставини, якими позивач мотивувала свої позовні вимоги, не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду, а тому у задоволенні таких слід відмовити.

За ст. 141 ЦПК України судові витрати понесені позивачем стягненню з відповідача не підлягають.

Відповідно до ч. 9 ст. 158 ЦПК України у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позов

Відтак, в силу положень ч. 9 ст. 158 ЦПК України, заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Пустомитівського районного суду Львівської області від 31 травня 2024 року, слід скасувати.

Керуючись ст.ст. 5, 12, 13 81, 82, 89, 141, 158, 259, 263-265, 268 ЦПК України, ст.ст. 4, 11, 202-204, 215, 509, 526, 527, 530, 610, 611, 651, 654 ЦК України, суд,-

у х в а л и в:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовити.

Заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Пустомитівського районного суду Львівської області від 31 травня 2024 року, скасувати.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга протягом 30 днів з часу складання повного судового рішення до Львівського апеляційного суду або через місцевий суд до Львівського апеляційного суду. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено в день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 15 травня 2025 року.

Суддя Мусієвський В.Є.