Провадження №2/524/1724/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.05.2025 року Автозаводський районний суд м. Кременчука у складі:

головуючого судді Рибалки Ю.В.,

при секретарі судового засідання Панченко А.О.,

з участю: позивача ОСОБА_1 , представника позивача Шаповал М.С., відповідача ОСОБА_2 , представника відповідача Кротенко І.К.,

розглянувши у порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кременчуці цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , третя особа: орган опіки та піклування Виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області про позбавлення батьківських прав,

В С Т А Н О В И В:

До суду звернулася ОСОБА_3 з позовом до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що перебувала у шлюбних відносинах з відповідачем; мають неповнолітню дитину ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 ; з відповідачем відносини не підтримують, дитина перебуває на її утриманні та теперішнього чоловіка. Зазначає, що самостійно займається вихованням дитини, відповідач жодним чином не цікавиться життям сина та не приймає участі у його вихованні з 1,5 річного віку, аліменти не сплачує. Просить суд, позбавити відповідача батьківських прав відносно їх неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник - адвокат Шаповал М.С. позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили позов задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник - адвокат Кротенко І.К. заперечували проти задоволення позову, просили відмовити в повному обсязі, до суду подали відзив на позовну заяву. Зазначили, що заборгованість з аліментів на цей час відсутня, аліменти сплачуються, відповідач не приймав участі у вихованні дитини на прохання матері, оскільки дитина проживає з іншим чоловіком в сім`ї, відповідач бажає спілкуватися та виховувати дитину, сплачувати кошти га її утримання, інших дітей не має.

Представник третьої особи органу опіки та піклування виконкому Кременчуцької міської ради надала суду заяву про слухання справи без її участі, надала суду висновок органу опіки про недоцільність позбавлення батьківських прав відповідача відносно його неповнолітнього сина.

Ухвалою судді від 24.10.2024 року у справі відкрито провадження.

Ухвалою суду від 16.04.2025 року підготовче провадження у справі закрито, справу призначено до судового розгляду по суті.

Суд, дослідивши матеріали справи, встановив такі обставини справи.

Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого Кременчуцьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми), батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є сторони у справі ОСОБА_5 до ОСОБА_2 .

Шлюб між сторонами розірвано рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука від 24.09.2012 року, яке набрало законної сили.

На підставі рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука від 03.12.2012 року з відповідача стягуються аліменти на користь позивачки. На час розгляду справи заборгованість відповідача по сплаті аліментів на дитину відсутня.

Рішенням виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області за № 730 від 27.03.2025 року затверджено висновок про недоцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно його неповнолітнього сина ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 , що відповідатиме якнайкращим інтересам дитини.

Вирішуючи позовні вимоги, суд виходить з такого.

Із змісту висновку органу опіки та піклування щодо вирішення спору про позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно його неповнолітнього сина ОСОБА_6 , затвердженого рішенням Виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області від 27.03.2023 року № 730 вбачається, що орган опіки та піклування, вважає за недоцільне позбавляти батьківських прав відповідача відносно сина.

Між сторонами виник спір щодо позбавлення відповідача батьківських прав.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти.

Статтею 15 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Статтею 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Тобто, перелік підстав позбавлення батьківських прав є вичерпним.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

У постановах Верховного Суду від 23 січня 2020 року в справі № 755/3644/19, від 23 червня 2021 року в справі № 953/17837/19, 607/15704/22 від 29.11.2023 зроблено висновок по застосуванню пункту 2 частини першої статті 164 СК України і вказано, що «ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками».

Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останнього батьківських прав, покладено на позивача.

Позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Основним твердженням позивачки є те, що:

- відповідач не сплачує аліменти на утримання дитини;

- з дитиною не спілкується, участі у вихованні не приймає, його життям не цікавиться.

Даючи відповідь на основні аргументи позивачки, суд звертає увагу на таке.

Твердження про несплату аліментів не можна покласти в основу для позбавлення батьківських прав відповідача, оскільки наявність заборгованості щодо сплати аліментів сама по собі не є підставою для позбавлення батька дітей батьківських прав. Факт стягнення з одного з батьків на користь іншого аліментів на утримання дітей не може свідчити про свідоме ухилення від виконання батьківських обов`язків щодо їх утримання, оскільки таке стягнення є одним із способів захисту прав дитини на належне матеріальне забезпечення та свідчить про спонукання батька / матері до надання їй належного утримання. Такі висновки маються у постанові Верховного Суду від 23 квітня 2020 року у справі № 420/1075/17.

Як встановлено у ході розгляду справи, відповідач, хоч і мав заборгованість зі сплати аліментів, але у 2024 році її погасив та на цей час сплачує аліменти на утримання сина.

Згідно із ч. 5, 6 ст. 19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер для суду та як доказ підлягає дослідженню й оцінці судом на основі всіх наявних в матеріалах справи доказів у їх сукупності та взаємозв`язку (постанови Верховного Суду від 26 липня 2021 року у справі №638/15336/18, провадження №61-13690св20; від 07 лютого 2022 року у справі №759/3554/20, провадження №61-1544св21; від 10 листопада 2023 року у справі №401/1944/22, провадження №61-10115св23; від 15 листопада 2023 року у справі №932/2483/21, провадження №61-5203св23).

Згідно висновку органу опіки та піклування щодо розв`язання спору про позбавлення батьківських прав, затвердженого рішенням Виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області від 27.03.2025 №730, орган опіки та піклування вважає за недоцільне позбавляти ОСОБА_2 батьківських прав по відношенню до його неповнолітнього сина.

Суд, аналізуючи висновок органу опіки та піклування - Виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області, вважає, що він є достатньо обґрунтованим та спрямований на забезпечення якнайкращих інтересів дитини.

Допитані у судовому засіданні свідки ОСОБА_7 (мати позивачки), ОСОБА_8 (чоловік позивачки) показали, що відповідач до досягнення дитиною чотирьохрічного віку спілкувався з сином, проводив з ним час. У подальшому не приймав будь-якої участі у вихованні дитини, допомоги не надавав, життям дитини не цікавився, аліменти не сплачував. Дитина називає батьком чоловіка позивачки ОСОБА_9 , з яким тривалий час проживає. Біологічний батько лише нещодавно почав виявляти інтерес до дитини та бажання спілкуватися з сином.

Наведені свідчення не підтверджують факту умисного ухилення батька від виконання його обов`язків, його винної поведінки. Натомість підтверджують факт того, що поведінка батька може змінитися на краще, він прагне приймати участь у вихованні сина.

Надані суду докази для позбавлення батьківських прав, а саме відомості щодо зареєстрованого місця проживання позивача, довідка щодо місця проживання дитини сторін, а також обстеження житлово-побутових умов за місцем проживання дитини та одноосібного відвідування медичних закладів та закладів освіти матір`ю, показання свідків, не є достатніми доказами для позбавлення відповідача батьківських прав, оскільки беззаперечно не підтверджують факт свідомого ухилення ОСОБА_2 від виконання обов`язків з виховання дітей.

Та обставина, що на час розгляду справи вихованням і розвитком дітей займається мати і її чоловік, не свідчить безумовно про те, що батько дитини не бажає приймати участь у її утриманні і вихованні, тобто свідомо умисно нехтує батьківськими обов`язками.

У матеріалах справи відсутні достатні докази ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, тобто такої винної поведінки особи, коли вона свідомо, систематично, не зважаючи на заходи попередження, продовжує не виконувати ці обов`язки.

Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин.

Подібні правові висновки викладені у низці постанов Верховного Суду, зокрема від 08 квітня 2020 року у справі № 645/731/18, від 29 січня 2020 року у справі № 127/31288/18, від 29 січня 2020 року у справі № 643/5393/17, від 17 січня 2020 року у справі № 712/14772/17, від 25 листопада 2019 року у справі № 640/15049/17, від 13 березня 2019 року у справі № 631/2406/15-ц, від 24 квітня 2019 року у справі № 331/5427/17. Судова практика щодо застосування положень статті 164 СК України є усталеною.

Статтею 165 СК України визначено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Згідно зі статтею 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини.

Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

При вирішенні спору суд звертає увагу, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом вирішення сімейних питань, який може застосовуватися лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку.

Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише за наявності вини у діях батьків.

Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом у постановах від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18 (провадження № 61-4014св20), від 23 грудня 2020 року у справі № 522/21914/14 (провадження № 61-8179св19), від 22 листопада 2023 року у справі № 1915/2789/12 (провадження № 61-14726св23).

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді цієї категорії справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Стаття 9 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною згідно із Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

У справі "Хант проти України" від 07 грудня 2006 року Європейський суд з прав людини наголосив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (пункт 58).

У справі "Мамчур проти України" від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (§ 100).

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інші), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування необхідно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

У постанові Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року у справі № 461/7387/16 (провадження № 61-29266св18), зазначено, що судам слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Самі по собі встановлені судами факти, що батьки спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, беруть участь у вихованні не достатньою мірою не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальної забезпеченості (стаття 5 Декларації про соціальні та правові принципи, що стосуються захисту і благополуччя дітей, особливо у разі передачі дітей на виховання та їх усиновлення від 03 грудня 1986 року). Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та освідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.

У постанові Верховного Суду від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17 (провадження № 61-13752св19), вказано, що позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків.

У постанові Верховного Суду від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18 (провадження № 61-4014св20), зазначено, що під час вирішення судом питання щодо позбавлення батьківських прав визначальним є ставлення матері (батька) до дитини, бажання спілкуватися і брати участь у її вихованні. Та обставина, що на час розгляду справи матеріальним забезпеченням дитини, її вихованням і розвитком займається мати, не свідчить безумовно про те, що батько дитини не бажає брати участь у її утриманні і вихованні, тобто свідомо умисно нехтує батьківськими обов`язками.

Суд ураховує відсутність будь-яких доказів свідомого нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками, доказів винної поведінки відповідача, доказів того, що його поведінку змінити в кращу сторону неможливо, а також ураховує дійсне ставлення до дитини.

Оцінивши надані суду докази, приймаючи до уваги недоведеність позовних вимог суд дійшов висновку, що позбавлення відповідача батьківських прав відносно дитини сторін, при не застосуванні до нього попередньо будь-яких інших менш суворих заходів впливу, не відповідатиме якнайкращим інтересам дитини, оскільки позбавлення батьківських прав вже несе в собі негативний вплив на їх свідомість, тому позов не підлягає задоволенню.

Судові витрати підлягають розподілу відповідно до ст. 141 ЦПК України.

Керуючись статтями 258,263-265, 268, 280-289, 352,354 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

Відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_10 до ОСОБА_2 , третя особа орган опіки та піклування - Виконавчий комітет Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області, про позбавлення батьківських прав.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається до Полтавського апеляційного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складений 12.05.2025.

Суддя Ю.В. Рибалка