Провадження № 2/496/1111/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

повний текст

27 лютого 2025 року Біляївський районний суд Одеської області в складі:

головуючого судді Буран В.М.,

за участю: секретаря судового засідання Рогачко О.С.,

представника позивача адвоката Склярського П.М. в режимі відеоконференції,

представника відповідача Чабан О.О. в режимі відеоконференції,

розглянувши у судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ДП «Дослідне господарство «Южний» Інституту кліматичного орієнтованого сільського господарства національної академії аграрних наук про стягнення не виплаченої заробітної плати, середнього заробітку за час затримки при звільненні,

У С Т А Н О В И В:

Представник позивачки звернувся до суду з позовом, який згодом уточнив та просить стягнути з ДП «Дослідне господарство «Южний» Інституту кліматичного орієнтованого сільського господарства національної академії аграрних наук заборгованість по заробітній платі у розмірі 78 881 грн. та середнього заробітку за час затримки, який відповідно уточненої заяви, яка була подана 28.08.2024 року, становить 94 104,78 грн.

Позовна заява обґрунтована тим, що позивачка, згідно Наказу №181-к від 09.12.2021 р. прийнята на посаду менеджера до ДП «Дослідне господарство «Южний» (в подальшому перейменоване Державне підприємство «Дослідне господарство «Южний» Інституту кліматичного орієнтованого сільського господарства національної академії аграрних наук).

01.09.2022 р. переведена на посаду бухгалтера.

19.02.2024 р. звільнена із займаної посади за згодою сторін.

Під час звільнення ОСОБА_1 не була виплачена заробітна плата.

Станом на 19.02.2024 р. заборгованість по заробітній платі складала 104 821, 74 грн.

20.02.2024 р. ОСОБА_1 було виплачено 10 000 грн.

27.03.2024 р. - виплачено 16 000 грн., залишок заборгованості складає 78 821, 74.

Також, зазначила, що оскільки заробітна плата за останні два місяці склала 32 386,90 грн., з урахуванням відпрацьованих днів за два місяці (53 дні), середній заробіток за останні 2 місяці склав 611,07 грн. Компенсація заробітку за період з 20.02.2024 р. по 16.08.2024 р. складає 94 104,78 грн.

Ухвалою суду від 06.08.2025 року відкрито спрощене позовне провадження.

Ухвалою суду від 01.11.2024 року позовну заяву було залишено без руху.

Заявою представника позивача від 09.12.2024 року, недоліки визначенні ухвалою суду виправленні, шляхом сплати судового збору.

Представник позивача - адвокат Склярський П.М. наполягав на задоволенні позовних вимог, просив стягнути заборгованість по заробітній платі у розмірі 78 881 грн., середній заробіток за час затримки, який відповідно уточненої заяви, що була подана 28.08.2024 року, становить 94 104,78 грн.

Представник відповідача адвокат Чабан О.О. в судовому засіданні підтримала поданий відзив та просила відмовити в задоволенні позову, оскільки на день звільнення ОСОБА_1 із займаної посади 19.02.2024 року дійсно залишалася заборгованість по заробітній платі, яка складала - 104 821 ,74 rрн. Водночас, з жовтня 2023 року ДП «ДГ «ЮЖНИЙ» ІКОСГ НААН» повідомляло правників у письмовій формі про обставини тяжкого фінансового стану підприємства, що зумовлювало неможливість вчасно виконати зобов`язання щодо виплати заробітної плати працівникам. Зокрема, Позивач особисто підписала довідки від 23.10.2023 року, від 14.11.2023 року та від 19.02.2024 року (у день звільнення) про те, що їй відомі обставини, які спричиняють неможливість Відповідача вчасно здійснити розрахунок із заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку та, що в разі звернення до суду Позивач була попереджена про майновий та фінансовий стан та неможливість вчасного виконання зобов`язань Підприємства з виплати заробітної плати, а тому немає жодних претензій до Підприємства.

20 лютого 2024 року на наступний день після звільнення Позивача, ДП «ДГ «ЮЖНИЙ» ІКОСГ НААН» здійснило виплату заробітної плати у розмірі 10 000,00 грн; 27.03.2024 року 16 000,00 грн, таким чином залишок заборгованості становить 78 821, 74 грн.

Зазначає, що Пленум Верховного Суду України в п. 20 своєї Постанови № 13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз`яснив установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він в цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь час затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому його вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Отже, довідки від 23.10.2023 року, від 14.11.2023 року та від 19.02.2024 року підтверджують відсутність вини Відповідача за затримку розрахунку із заробітної плати, оскільки, Позивач власним підписом підтвердила відсутність претензій у разі такої затримки, оскільки повідомлена про скрутне матеріальне становище Відповідача.

Також, звернулась до суду із заявою про зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, посилаючись на постанову Великої палати Верховного суду від 26.06.2019 року у справі № 761/9584/15 (провадження № 14-623цс18), яка відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27.04.2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16.

У цій постанові Велика Палата Верховного Суду вказала, що зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Така правова позиція застосована також Верховним Судом і у справі № 165/622/20 (постанова від 20 травня 2021 року).

Зазначила, що відповідно ч. 3 ст.10 ЗУ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» встановлено, що Роботодавець звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання щодо строків оплати праці, якщо доведе, що це порушення сталося внаслідок ведення бойових дій або дії інших обставин непереборної сили.

Звільнення роботодавця від відповідальності за несвоєчасну оплату праці не звільняє його від обов`язку виплати заробітної плати. Ст. 11 ЗУ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» на період воєнного стану дія окремих положень колективного договору може бути зупинена за ініціативою роботодавця. Так, наказом по Підприємству № 8/2 від 01.03.2023 року за погодженням з представником трудового колективу зупинено дію окремих погоджень колективного договору, а саме в частині оплати праці працівникам підприємства. У зв`язку з цим, були складені довідки від 23.10.2023 року, від 14.11.2023 року та від 19.02.2024 року в яких доведено до відома працівників про обставини тяжкого матеріального стану підприємства. Позивач ці довідки підписала чим підтвердила відсутність претензій до Підприємства.

Суд, заслухавши сторони, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи та оцінивши їх у сукупності, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.

Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Положеннями ст. 81 ЦПК України визначається, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Позивачем на підтвердження її вимог надано суду, копію трудової книжки, відповідно якої, згідно Наказу №181-к від 09.12.2021 р. ОСОБА_1 прийнята на посаду менеджера до ДП «Дослідне господарство «Южний» (в подальшому перейменоване Державне підприємство «Дослідне господарство «Южний» Інституту кліматичного орієнтованого сільського господарства національної академії аграрних наук).

01.09.2022 р. переведена на посаду бухгалтера.

Відповідно наказу № 6-к від 19.02.2024 р. ОСОБА_1 звільнена із займаної посади за згодою сторін за підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України.

Вказані обставини відповідач не заперечує.

Статтею 36 КЗпП України визначено підстави припинення трудового договору, зокрема п. 1 передбачено, що підставою припинення трудового договору є угода сторін.

Частиною 1 ст.47 КЗпП України передбачено обов`язок власника або уповноваженого ним органу видати працівнику в день звільнення належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу.

Згідно зі ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Статтею 233 КЗпП України встановлено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Судом встановлено, що в день звільнення позивачу, в порушення ст.116 КЗпП України, не виплачені належні суми заробітної плати, тобто, відповідачем порушено трудові права позивача, які підлягають захисту шляхом стягнення заборгованості по заробітній платі.

Відповідно до положень ст. ст. 115, 116 КЗпП України, відсутність заборгованості перед позивачем має довести саме роботодавець.

Обов`язок здійснювати нарахування та виплату заробітної плати, інших виплат, належних працівникові, лежить на працедавцеві.

Згідно зі ст. 74 КЗпП України громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткові) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати.

Відповідно до ч. 1 ст. 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

Відповідно довідки ДП ДГ «Южний» ІКОСТ ННАН» від 19.02.2024 р. ОСОБА_1 має 53 дні невикористаної щорічної відпустки (а.с. 11).

За наданим стороною позивачки розрахунком, сума заборгованості по заробітній платі, з урахуванням виплати 20.02.2024 р. - 10 000 грн., 27.03.2024 р. 16 000 грн., склала 78 721,74 грн., що також визначено в оборотно-сальдовій відомості по рахунку працівника організації 661 ОСОБА_1 за квітень 2024 р. (а.с. 12-14).

За розрахунком сторони позивачки, заробітна плата за останні два місяці склала 32 386,90 грн., з урахуванням відпрацьованих днів за два місяці (53 дні), за середній заробіток за останні 2 місяці склав 611,07 грн. Компенсація заробітку за період з 20.02.2024 р. по 16.08.2024 р. складає 94 104,78 грн.

Заперечень щодо вказаного розрахунку відповідачем не наведено, як і не надано іншого розрахунку розміру середнього заробітку ОСОБА_1 за час затримки розрахунку з дня її звільнення і по 16.08.2024 р. тобто за 6 місяців.

Крім того, суд не приймає до уваги посилання відповідача на особисто підписані довідки від 23.10.2023 року, від 14.11.2023 року та від 19.02.2024 року (у день звільнення) про те, що позивачці відомі обставини, які спричиняють неможливість відповідача вчасно здійснити розрахунок із заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку та, що в разі звернення до суду позивач була попереджена про майновий та фінансовий стан та неможливість вчасного виконання зобов`язань Підприємства з виплати заробітної плати, а тому немає жодних претензій до Підприємства. Оскільки, копії даних довідок до матеріалів справи не додано, також суду не надано трудового договору тощо, яким було б передбачено складання таких довідок працівником.

З своєю правовою природою вказані довідки є нікчемними, оскільки Роботодавець незаконно підвів працівника до відмови від свого права, відмова від якого не несе в собі наслідків і неможливості їх реалізувати.

За ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом

За своєю природою змагальність судочинства засновується на розподілі процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав та обов`язків сторін. Отже, принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача.

Наведене узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суд від 02 жовтня 2019 року у справі № 522/16724/16-ц.

Відповідачем не надано суду належних доказів на підтвердження того, що невиплата позивачу як звільненому працівнику сум у строки, визначені ст. 116 КЗпП України, за умови відсутності спору про їх розмір, відбулась не з вини підприємства відповідача.

Не підлягає задоволенню заява представника відповідача про зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, яку подано посилаючись на постанову Великої палати Верховного суду від 26.06.2019 року у справі № 761/9584/15 (провадження № 14-623цс18), яка відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27.04.2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16.

У цій постанові Велика Палата Верховного Суду вказала, що зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Судом не встановлено жодної із наведених підстав для зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, що підлягає стягненню, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений судовий збір у розмірі 1 211,20 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст. 12, 13, 81, 141, 259, 263-268, 430 ЦПК України, ст. ст. 116, 117, 232, 233, 237-1 КЗпП України,

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) до Державного підприємства «Дослідне господарство «Южний» Інституту кліматичного орієнтованого сільського господарства національної академії аграрних наук (, адреса: 67668, Одеська область, Одеський район, с. Великий Дальник, вул. Маяцька, 26) про стягнення не виплаченої заробітної плати, середнього заробітку за час затримки при звільненні задовольнити.

Стягнути з Державного підприємства «Дослідне господарство «Южний» інституту кліматично орієнтованого сільського господарства Національної академії аграрних наук України () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) заборгованість із заробітної плати в сумі 78 821 грн.

Стягнути з Державного підприємства «Дослідне господарство «Южний» інституту кліматично орієнтованого сільського господарства Національної академії аграрних наук України () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні в сумі 94 104, 78 грн.

Стягнути з Державного підприємства «Дослідне господарство «Южний» інституту кліматично орієнтованого сільського господарства Національної академії аграрних наук України () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) судовий збір у розмірі 1 211, 20 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Повний текст рішення складено 12.05.2025 року. Затримання строків складання повного тексту пов`язано з навантаженням на склад суду, враховуючи, що від штатної кількості 11 суддів, зараз здійснюють правосуддя тільки 6, веденням воєнного стану, недостатньою кількістю суддів, щодо яких здійснюється автоматизований розподіл справ, відсутності у складі суду секретаря судового засідання, а також передачу справ інших двох суддів на розгляд, показники навантаження перевищують нормативні у 5 разів, суд першої інстанції позбавлений можливості щодо дотримання строків, передбачених національним законодавством.

Суддя В.М. Буран