ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

5 березня 2025 року

м. Київ

справа № 523/226/17

провадження № 61-11163св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - судді Фаловської І. М.,

суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О. (судді-доповідача), Сердюка В. В.,

Ситнік О. М.,

учасники справи:

позивач - Департамент комунальної власності Одеської міської ради,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Одеська міська рада,

відповідач - ОСОБА_1 ,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 21 жовтня 2019 року, ухвалене у складі судді Сувертак І. В., та постанову Одеського апеляційного суду від 18 жовтня 2022 року, ухвалену колегією у складі суддів: Погорєлової С. О., Заїкіна А. П., Таварткіладзе О. М.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2017 року Департамент комунальної власності Одеської міської ради звернувся з позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення, витребування майна з чужого незаконного володіння, скасування реєстрації права власності.

В обґрунтування позову вказував, що право комунальної власності на житловий та нежитловий фонд закріпилося після проголошення незалежності України та було відображене у постанові Кабінету Міністрів України від 5 листопада 1991 року «Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною) власністю» та рішенні Одеської обласної ради народних депутатів від 25 листопада 1991 року № 266-ХХІ «Про розмежування державного майна між власністю обласної ради, міст обласного підпорядкування та районів області».

Нежитлове приміщення сараю загальною площею 162,1 кв. м, розташоване на АДРЕСА_1 , є комунальною власністю територіальної громади міста Одеси.

На підставі рішення виконавчого комітету Одеської міської ради від 25 листопада 2004 року № 710 територіальній громаді м. Одеси видано свідоцтво про право власності від 7 липня 2006 року серії НОМЕР_1 , за яким об`єкт, що складається з нежилих приміщень першого та другого поверхів загальною

площею 255,8 кв. м, розташований на АДРЕСА_2 , належить територіальній громаді м. Одеси в особі Одеської міської ради на праві комунальної власності.

Згідно з листом Комунального підприємства (далі КП) «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» від 27 червня

2008 року № 6046-12/508 нежитлове приміщення сараю площею 162,1 кв. м, розташоване на АДРЕСА_1 , фактично є частиною об`єкта комунальної власності на АДРЕСА_2 .

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 9 лютого 2012 року

у справі № 2-608/2010 позов ОСОБА_4 залишено без розгляду.

27 вересня 2007 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 уклали договір купівлі-продажу, на підставі якого останній набув право власності на спірне нежитлове приміщення 11 жовтня 2007 року; ОСОБА_5 та ОСОБА_2 уклали договір купівлі-продажу, за умовами якого до останнього перейшло право власності на вказане нерухоме майно.

Заочним рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 12 листопада

2012 року у справі № 1527/11612/12 задоволено позов Департаменту комунальної власності Одеської міської ради до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , визнано недійсним договір купівлі-продажу приміщення сараю загальною

площею 162,1 кв. м, розташованого на АДРЕСА_3 ,

від 27 вересня 2007 року, витребувано від ОСОБА_2 вказане нерухоме майно та зобов`язано останнього усунути перешкоди у користуванні майном шляхом передачі спірного нерухомого майна Одеській міській раді.

Незважаючи на витребування майна, на підставі рішення від 30 жовтня 2015 року про державну реєстрацію ОСОБА_2 повторно зареєстрував за собою право власності на спірний об`єкт нерухомості, отримавши дублікат договору купівлі-продажу.

У подальшому ОСОБА_2 за договором дарування передав вказане нерухоме майно ОСОБА_3 , який, у свою чергу, продав це майно ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 25 жовтня 2016 року № 3900.

Враховуючи, що майно вибуло з комунальної власності територіальної громади міста Одеси поза волею власника, Одеська міська рада вправі витребувати це майно з незаконного володіння останнього набувача - ОСОБА_1 .

За таких обставин просив:

- витребувати у ОСОБА_1 нежитлове приміщення загальною

площею 162,1 кв. м, розташоване на АДРЕСА_1 , на користь територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради;

- скасувати запис про державну реєстрацію за ОСОБА_1 права власності на вказане нежитлове приміщення;

- усунути перешкоди в користуванні майном шляхом виселення ОСОБА_1 із зазначеного нежитлового приміщення.

Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 21 жовтня 2019 року позов задоволено.

Витребувано від ОСОБА_1 нежитлове приміщення загальною

площею 162,1 кв. м, розташоване на АДРЕСА_1 ,

на користь територіальної громади міста Одеси в особі Одеської міської ради (Департаменту комунальної власності Одеської міської ради).

Скасовано запис про державну реєстрацію за ОСОБА_1 права власності на вказане нежитлове приміщення.

Усунено перешкоди в користуванні майном шляхом виселення ОСОБА_1 зі спірного нежитлового приміщення та передано це приміщення територіальній громаді міста Одеси в особі Департаменту комунальної власності Одеської міської ради.

Стягнено з ОСОБА_1 на користь Департаменту комунальної власності Одеської міської ради судовий збір у розмірі 4 104 грн.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції зазначив, що спірне нерухоме майно вибуло з комунальної власності територіальної громади міста Одеси поза волею власника, тому обґрунтованим є позов власника майна про його витребування від кінцевого набувача ОСОБА_1 , усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення та скасування реєстрації права власності.

Постановою Одеського апеляційного суду від 18 жовтня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 21 жовтня 2019 року - без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції про існування правових підстав для задоволення позову у спосіб, обраний позивачем, зазначивши про відповідність таких висновків обставинам справи, нормам матеріального та процесуального права.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У листопаді 2022 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права і порушення процесуального права, просить скасувати рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 21 жовтня

2019 року та постанову Одеського апеляційного суду від 18 жовтня 2022 року і ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

Касаційну скаргу мотивовано неврахуванням судами першої та апеляційної інстанцій того, що позивач не довів належними і допустимими доказами обставин щодо належності територіальній громаді м. Одеси спірних нежитлових приміщень, зокрема, в матеріалах справи відсутня належним чином завірена копія свідоцтва від 25 листопада 2004 року № 710. Вважає помилковим посилання судів на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 12 квітня 2012 року

у справі № 1527/11612/12. Крім того, у зазначеній справі не проводилась експертиза, рішення ухвалено за відсутності відповідачів, тому обставини про те, що приміщення сараю площею 162,1 кв. м, розташоване на АДРЕСА_1 , фактично є частиною об`єкта комунальної власності

на АДРЕСА_2 , не можна вважати преюдиційними. Суд апеляційної інстанції безпідставно відхилив його клопотання про призначення експертизи, позбавивши можливості спростувати обставини, встановлені рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 12 квітня 2012 року

у справі № 1527/11612/12

Зазначає про неврахування судами того, що майна, яке просив витребувати позивач, не існує, оскільки 5 квітня 2017 року на підставі розпорядження Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради спірному приміщенню присвоєно нову адресу - вулиця Далекосхідна, 6-Б, тому суди помилково застосували частину п`яту статті 82 ЦПК України щодо звільнення від доказування обставин того, що спірне нерухоме майно є частиною об`єкта комунальної власності на АДРЕСА_2 .

Суди помилкового послалися на судові рішення у справах № 2-3170/07

та № 2-608/2010, оскільки вказані судові рішення відсутні у матеріалах справи і

в Єдиному державному реєстрі судових рішень.

Вказує про неврахування судами висновків щодо необхідності надання оцінки пропорційності втручання у мирне володіння майном добросовісним набувачем, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року

у справі № 199/8324/19 (провадження № 14-212цс21) та постановах

Верховного Суду від 11 листопада 2019 року у справі № 645/4242/16-ц (провадження № 61-19921св18), від 22 січня 2020 року у справі № 520/7397/15-ц (провадження № 61-6759св18) і від 7 вересня 2022 року у справі № 522/13218/19 (провадження № 61-16231св21).

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Провадження у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 22 листопада 2022 року відкрито касаційне провадження у справі і витребувано її матеріали із суду першої інстанції.

Підставою відкриття касаційного провадження у справі були доводи заявника про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права, а саме застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених

у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року

у справі № 199/8324/19 (провадження № 14-212цс21), у постановах

Верховного Суду від 7 вересня 2022 року у справі № 522/13218/19

(провадження № 61-16231св21), від 22 січня 2020 року у справі № 520/7397/15-ц (провадження № 61-6759св18), від 13 листопада 2019 року

у справі № 645/4220/16-ц (провадження № 61-19921св18) (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Ухвалою Верховного Суду від 4 грудня 2024 року справу призначено до судового розгляду.

Встановлені судами першої і апеляційної інстанцій обставини справи

Суди встановили, що нежитлове приміщення сараю загальною площею 162,1 кв. м, розташоване на АДРЕСА_1 , є комунальною власністю територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради згідно зі свідоцтвом про право власності від 7 липня 2006 року серії НОМЕР_1 , виданим на підставі рішення виконавчого комітету Одеської міської ради

від 25 листопада 2004 року № 710.

Зі змісту свідоцтва про право власності від 7 липня 2006 року серія НОМЕР_1 суди встановили, що територіальній громаді міста Одеси належить об`єкт нерухомого майна, що складається з нежилих приміщень першого та другого поверхів загальною площею 255,8 кв. м, розташований на

АДРЕСА_2 .

З листа КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» від 27 червня 2008 року № 6046-12/508 суди встановили, що нежитлове приміщення сараю площею 162,1 кв. м, розташоване

на АДРЕСА_1 , фактично є частиною об`єкта комунальної власності на АДРЕСА_2 .

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 4 травня 2007 року

у справі № 2-3170/07 визнано за ОСОБА_4 право власності на нежитлове приміщення загальною площею 162,1 кв. м, розташоване

на АДРЕСА_1 .

27 вересня 2007 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 уклали договір купівлі-продажу, за яким право власності на спірне нежитлове приміщення перейшло до ОСОБА_5 .

11 жовтня 2007 року ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу відчужив приміщення сараю загальною площею 162,1 кв. м, розташоване

на АДРЕСА_1 , ОСОБА_2 .

Суди встановили, що вказане рішення скасовано апеляційним судом Одеської області з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 9 лютого 2012 року

у справі № 2-608/2010 позов ОСОБА_4 залишено без розгляду.

Заочним рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 12 листопада

2012 року у справі № 1527/11612/12 позов Департаменту комунальної власності Одеської міської ради до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу недійсним та витребування майна від добросовісного набувача задоволено:

- визнано недійсним договір купівлі-продажу б/н приміщення сараю загальною площею 162,1 кв. м, розташованого на АДРЕСА_1 , укладений ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу 27 вересня 2007 року та зареєстрований за № 1424;

- витребувано від ОСОБА_2 вказане нежитлове приміщення;

- усунено перешкоди в користуванні майном шляхом зобов`язання ОСОБА_2 передати приміщення сараю загальною площею 162,1 кв. м, розташованого на АДРЕСА_1 , Департаменту комунальної власності Одеської міської ради.

Вказаним рішенням, яке набрало законної сили, встановлено, що нежитлове приміщення загальною площею 162,1 кв. м, розташоване на АДРЕСА_1 , є комунальною власністю територіальної громади міста Одеси в особі Одеської міської ради.

Суди встановили, що рішенням державного реєстратора від 30 жовтня 2015 року ОСОБА_2 повторно зареєстрував право власності на спірний об`єкт нерухомого майна на підставі дубліката договору купівлі-продажу від 11 жовтня 2007 року.

8 квітня 2016 року ОСОБА_2 подарував нежитлове приміщення загальною площею 162,1 кв. м, розташоване на АДРЕСА_1 ОСОБА_3 на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Бураковою О. І. за № 281.

28 жовтня 2016 року ОСОБА_3 та ОСОБА_1 уклали договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Бежаном А. В. за № 3900, відповідно до умов якого відповідач набув право власності на спірне нежитлове приміщення.

Позиція Верховного Суду, мотиви, якими керувався суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши правильність застосування норм матеріального права і додержання процесуального права в межах вимог та доводів касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, суд дійшов таких висновків.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Розпорядження своїм правом на захист є нормою цивільного законодавства

і полягає в наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

У пункті 64 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 червня

2021 року у справі № 334/3161/17 (провадження № 14-188цс20) викладено такий висновок: «За загальним правилом якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; такий запис вноситься виключно у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними».

Близькі за змістом висновки наведені, зокрема, у постановах Великої

Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункти 115, 116), від 7 листопада 2018 року

у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18, пункт 98), від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18 (провадження № 12-135гс19, пункт 80) та багатьох інших.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно зі статтею 387 ЦК України власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Цивільним законодавством передбачено такий спосіб захисту порушених прав як віндикація.

Віндикація - це витребування своєї речі неволодіючим власником від володіючого невласника. Це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником (законним володільцем) і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, в який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпний перелік підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.

Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.

Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконно володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі.

Таким чином, особа, яка вважає, що договором купівлі-продажу рухомого або нерухомого майна порушуються її права як власника або законного користувача цього майна, має право на витребування цього майна від останнього набувача, що і є належним способом захисту її порушеного права.

Власник із дотриманням норм статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14, з яким погодилася Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року

у справі № 522/7636/14-ц (провадження № 14-636цс18) вказано: «За змістом

статті 388 ЦК України майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але надалі скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею. Саме такий висновок

викладений у постанові Верховного Суду України від 24 червня 2015 року (провадження № 6-251цс15). Цей висновок також був неодноразово підтриманий і Великою Палатою Верховного Суду, зокрема, у постановах від 5 грудня 2018 року (провадження № 14-247цс18 та № 14-179цс18)».

Департамент комунальної власності Одеської міської ради, звертаючись до суду з позовом, вказував, що спірне нежитлове приміщення вибуло з його власності на підставі рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 4 травня 2007 року

у справі № 2-3170/07, яке в подальшому скасовано апеляційним судом Одеської області, тобто вибуло з володіння власника поза його волею. Після вибуття вказаного майна з власності Департаменту комунальної власності Одеської міської ради воно неодноразово відчужено.

Заочним рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 12 листопада

2012 року у справі № 1527/11612/12 позов Департаменту комунальної власності Одеської міської ради до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу недійсним та витребування майна від добросовісного набувача задоволено:

- визнано недійсним договір купівлі-продажу б/н приміщення сараю загальною площею 162,1 кв. м, розташованого на АДРЕСА_1 , укладений ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу 27 вересня 2007 року та зареєстрований за № 1424;

- витребувано від ОСОБА_2 вказане нежитлове приміщення;

- усунено перешкоди в користуванні майном шляхом зобов`язання ОСОБА_2 передати приміщення сараю загальною площею 162,1 кв. м, розташованого на АДРЕСА_1 , Департаменту комунальної власності Одеської міської ради. Вказаним рішенням, яке набрало законної сили, встановлено, що нежитлове приміщення загальною площею 162,1 кв. м, розташоване

на АДРЕСА_1 , є комунальною власністю територіальної громади міста Одеси в особі Одеської міської ради.

У частині четвертій статті 82 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи,

у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Враховуючи викладене, суди дійшли правильних висновкІв про належність спірних приміщень територіальній громаді міста Одеси, оскільки зазначені обставини доведені належними та допустимими доказами.

Апеляційний суд надав оцінку та спростував доводи апеляційної скарги заявника щодо відмінності об`єкта нерухомого майна, який перебуває у його власності, від нежитлового приміщення загальною площею 162,1 кв.м, розташованого

на АДРЕСА_1 , навів відповідні мотиви на спростування таких доводів у своїй постанові. Колегія суддів не вбачає підстав повторно відповідати на аналогічні доводи касаційної скарги.

Не впливають на правильність висновків судів щодо належності спірного майна територіальній громаді міста Одеси і доводи касаційної скарги про безпідставне врахування обставин, встановлених рішенням Суворовського районного суду

м. Одеси від 12 квітня 2012 року у справі № 1527/11612/12, оскільки цим рішенням витребувано спірні нежитлові приміщення з власності ОСОБА_6 , від якого, після ухвалення зазначеного рішення, через ланцюг правочинів набув право власності на ці приміщення ОСОБА_1 .

У постановах Верховного Суду від 11 листопада 2019 року

у справі № 645/4242/16-ц (провадження № 61-19921св18) та від 22 січня 2020 року у справі № 520/7397/15-ц (провадження № 61-6759св18) зазначено, що «Конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар. Не може добросовісний набувач відповідати у зв`язку із бездіяльністю влади в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Факт незаконного відчуження та допущення продажу квартири не може породжувати правових наслідків для добросовісного набувача, проте, вочевидь, є підставою для виникнення обов`язку щодо відшкодування збитків, що завдані таким відчуженням». Про неврахування зазначених висновків судом апеляційної інстанції заявник зазначає у касаційній скарзі.

Оскаржуючи рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку, ОСОБА_1 зазначав, що він є добросовісним набувачем нежитлового приміщення, оскільки набув його за договором купівлі-продажу, тому задоволення позову є свідченням непропорційного втручання в його право мирного володіння майном.

Апеляційний суд не перевірив такі доводи апеляційної скарги і не врахував, що встановлення зазначених обставин має важливе значення для вирішення питання можливості задоволення позову, спрямованого на захист прав територіальної громади міста Одеси, що не може одночасно порушувати право відповідача на мирне володіння спірним майном.

Згідно з частинами першою, другою та третьою статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи довів неможливість їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Згідно з правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати

Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 461/12525/15-ц

(провадження № 14-190цс20), розглядаючи справи щодо застосування положень статті 388 ЦК України у поєднанні з положеннями статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суди повинні самостійно, з урахуванням усіх встановлених обставин справи дійти висновку про наявність підстав для втручання у мирне володіння майном особи, що набула це майно за відплатним договором, враховуючи принципи мирного володіння майном (постанова Великої Палати Верховного Суду від 7 листопада 2018 року

у справі № 488/6211/14-ц), а також надати оцінку тягарю, покладеному на цю особу таким втручанням. Такими обставинами можуть бути, зокрема, підстави та процедури набуття майна добросовісним набувачем, порівняльна вартість цього майна з майновим станом особи, спрямованість волевиявлення учасників правовідносин та їх фактичні наміри щодо цього майна тощо.

Саме при вирішенні питання про витребування майна здійснюється перевірка добросовісності набувача цього майна, у тому числі підлягає з`ясуванню й те, чи знав або чи міг знати такий набувач про недобросовісну поведінку продавця. Вказане має значення для застосування як критерію законності втручання держави у право набувача на мирне володіння майном, так і критерію пропорційності такого втручання його легітимній меті (постанова Великої Палати Верховного Суду від 6 липня 2022 року у справі № 914/2618/16, пункт 52).

Сторони договору повинні поводитися правомірно як під час його виконання, так і на переддоговірній стадії. Зокрема, мають поводитися добросовісно, розумно враховувати інтереси одна одної, утримуватися від недобросовісних дій чи бездіяльності. Прояви таких обов`язків, як і можливої недобросовісної чи нерозумної поведінки, є численними. Їх не можна визначити вичерпно. Недобросовісною поведінкою може бути необґрунтоване припинення переговорів, пропозиція нерозумних умов, які завідомо є неприйнятними для контрагента, вступ у переговори без серйозних намірів (зокрема, з метою зірвати укладення договору з третьою особою, наприклад, із конкурентом недобросовісної сторони переговорів), нерозкриття необхідної контрагенту інформації тощо (постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року

у справі № 688/2908/16-ц (пункт 37), від 20 липня 2022 року у справі № 923/196/20 (пункт 40)).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Вирішуючи позовну вимогу про витребування майна слід звертати увагу на те, що можливість витребування майна з володіння іншої особи закон ставить

у залежність, насамперед, від змісту правового зв`язку між позивачем

і спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем, та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно).

На підставі положень статті 400 ЦПК України щодо меж розгляду справи касаційним судом Верховний Суд позбавлений можливості ухвалити нове рішення в цій справі, оскільки для його ухвалення необхідно встановити обставини, що не були встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій.

Крім того, суд апеляційної інстанції має надати оцінку обраному позивачем способу захисту права в частині позовних вимог про скасування запису про державну реєстрацію за ОСОБА_1 права власності на вказане нежитлове приміщення.

Разом з тим, звертаючись з позовом, Департамент комунальної власності Одеської міської ради, крім позовної вимоги про витребування нерухомого майна, заявив вимогу про усунення перешкод у користуванні цим майном.

У пункті 96 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року

у справі № 753/12729/15-ц (провадження № 14-317цс19) зазначено: «У випадку, якщо власник земельної ділянки залишається її володільцем, для захисту його права застосовується інститут усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном. Віндикаційний і негаторний позови є взаємовиключними (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2019 року

у справі № 522/1029/18 (провадження № 14-270цс19) (пункт 114)). Оскільки вимога прокурора про витребування земельної ділянки не є належним способом захисту права власника на земельну ділянку водного фонду, враховуючи принцип диспозитивності цивільного судочинства, суди мали відмовити у задоволенні цієї вимоги. Така відмова через обрання неналежного способу захисту не перешкоджає Коблівській сільраді чи прокурору (у разі, якщо сільрада не здійснюватиме чи неналежно здійснюватиме повноваження із захисту права комунальної власності на спірну земельну ділянку водного фонду, допускаючи продовження порушення такого права після набрання чинності цією постановою) заявити негаторний позов про повернення земельної ділянки її власникові

(див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 7 квітня 2020 року

у справі № 372/1684/14-ц (пункт 46), а також від 16 червня 2020 року

у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.28))».

Переглядаючи рішення суду першої інстанції, який задовольнив позов у повному обсязі, суд апеляційної інстанції не врахував, що у позові одночасно заявлено і віндикаційний і негаторний позови, які є взаємовиключними.

Такий висновок Верховний Суд виклав у постанові від 28 лютого 2024 року

у справі № 522/16047/20 (провадження № 61-10705св23) після подання касаційної скарги, тому колегія суддів вважає за необхідне його врахувати на підставі частини третьої статті 400 ЦПК України.

Згідно з частинами третьою, четвертою статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: 1) суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої

статті 389 цього Кодексу; або 2) суд розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження; або 3) суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або 4) суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом.

Під час нового розгляду справи суду належить врахувати наведені у цій постанові висновки суду касаційної інстанції, надати відповідну правову оцінку доводам і запереченням сторін та ухвалити судове рішення відповідно до встановлених обставин і вимог закону.

Щодо судових витрат

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України у разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи, що справа у вказаній частині направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, суд не здійснює розподіл судових витрат.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Одеського апеляційного суду від 18 жовтня 2022 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточноюі оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді І. М. Фаловська В. М. Ігнатенко С. О. Карпенко В. В. Сердюк О. М. Ситнік