Єдиний унікальний номер справи №753/5845/24
Провадження №22-ц/824/6400/2025
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 квітня 2025 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Писаної Т.О., Приходька К.П.,

за участю секретаря Павлової В.В.,

розглянувши справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 09 грудня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу, усунення від права на спадкування за законом,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2024 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом до відповідача.

На обґрунтування позову зазначав про те, що 09.09.2021 року ОСОБА_1 звернувся до Київської державної нотаріальної контори про прийняття спадщини та вказав про те, що спільно проживав з ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , що в них був спільний бюджет, вели спільне господарство.

15.09.2021 року Шістнадцята Київська державна нотаріальна контора надіслала приватному нотаріусу Полежаєву О.Є. заяву ОСОБА_1 про прийняття спадщини після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 .

20.10.2021 року ОСОБА_1 звернувся до приватного нотаріуса Полежаєва О.Є. із заявою, з наданням копії заяви про встановлення факту проживання однією сім`єю до Дарницького районного суду м. Києва.

28.10.2021 року відповідно до ухвали Дарницького районного суду м. Києва по цивільній справі №753/21178/21 відмовлено у відкритті провадження.

У зв`язку з цим позивач просив суд встановити факт проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_3 з 2015 року до ІНФОРМАЦІЯ_1 (по день смерті ОСОБА_3 ) та усунути від права на спадкування ОСОБА_2 .

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 09 грудня 2024 року позов залишено без задоволення.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, 03.01.2025 року позивач направив апеляційну скаргу, в якій зазначив, що оскаржуване рішення вважає незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалене з порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права, з неповним з`ясуванням судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, за невідповідності висновків, викладених у рішенні суду, дійсним обставинам справи, за недоведеності обставин, які суд визнав встановленими. У зв`язку з цим апелянт просив оскаржуване судове рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Станом на день розгляду справи відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходив.

У судове засідання, призначене на 10.04.2025 року, з`явився представник позивача.

Згідно вимог ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими (за умови дотримання відповідної процедури та наявності передбачених законом підстав) доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Положеннями ст. 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла наступних висновків:

Судом встановлено, що відповідно до спадкової справи №2/2021 02.04.2021 року зареєстровано заяву ОСОБА_4 до приватного нотаріуса Полежаєва Олега Євгеновича про прийняття спадщини на підставі ст. 1265 ЦК України після смерті ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

03.09.2021 року ОСОБА_4 звернувся до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Полежаєва О.Є із заявою про відкликання заяви від 23.03.2021 року.

03.09.2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Полежаєвим О.Є. зареєстровану заяву ОСОБА_2 про прийняття спадщини після смерті тітки ОСОБА_3 .

06.09.2021 року із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Полежаєва О.Є. звернувся ОСОБА_5 .

15.09.2021 року Шістнадцята Київська державна нотаріальна контора надіслала приватному нотаріусу Полежаєву О.Є. заяву ОСОБА_1 про прийняття спадщини після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 .

ОСОБА_1 звернувся до Київської державної нотаріальної контори 09.09.2021 року про прийняття спадщини та вказав про те, що спільно проживав з ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , що був спільний бюджет, вели спільне господарство, підтримували один одного.

23.09.2021 року ОСОБА_5 звернувся до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Полежаєва О.Є із заявою про відкликання заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 .

24.09.2021 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Полежаєв Олег Євгенович повідомив ОСОБА_1 про те, що в разі ненадходження протягом одного місяця заяви про прийняття спадщини, оформленої належним чином, заяви про відкриття провадження, ухвали про відкриття провадження в справі про підтвердження факту проживання однією сім`єю згідно до ст. 1264 ЦК України, свідоцтво про право на спадщину буде видано іншим спадкоємцям.

11.10.2021 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Полежаєв О.Є. повідомив ОСОБА_1 у відповідь на особисте звернення про те, що згідно до матеріалів спадкової справи та ч.3 ст. 1266 ЦК України, спадкоємцем за законом за правом представлення є племінники спадкодавця.

20.10.2021 року ОСОБА_1 звернувся до приватного нотаріуса Полежаєва О.Є. із заявою, з наданням копії заяви про встановлення факту проживання однією сім`єю до Дарницького районного суду м. Києва.

28.10.2021 року відповідно до ухвали Дарницького районного суду м. Києва по цивільній справі №753/21178/21 відмовлено у відкритті провадження.

08.11.2021 року приватний нотаріус Полежаєв О.Є. засвідчив, що на підставі ст. 1262, ст. 1266 ЦК України спадкоємцем майна ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 є її племінниця - ОСОБА_2 .

08.11.2021 року приватний нотаріус Полежаєв Олег Євгенович здійснив державну реєстрацію права власності квартири АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 .

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позову зазначив, що позивачем не доведено тих обставин, які він поклав в основу свого позову.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції.

Як убачається з апеляційної скарги, переважна більшість її доводів фактично повторюють позицію апелянта, заявлену ним в ході розгляду справи в суді першої інстанції. Така позиція вже була належним чином досліджена судом першої інстанції в ході розгляду справи, за результатами чого їй була дана належна правова оцінка, з якою в повній мірі погоджується й колегія суддів апеляційного суду.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Верховний Суд у постанові від 24 квітня 2020 року у справі № 554/2491/17 зазначив наступне:

«Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій щодо установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували.

Із урахуванням того, що доводи касаційної скарги є майже ідентичними доводам апеляційної скарги заявника, яким судом апеляційної інстанції надана належна оцінка, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.»

Таким чином, апеляційний суд вважає відсутніми підстави для повторного наведення тих доводів і аргументів, якими керувався суд першої інстанції при вирішенні даної справи і з якими в повній мірі погоджується колегія суддів апеляційного суду.

Окремо колегія суддів апеляційного суду звертає увагу на те, що для набуття права на спадкування за законом на підставі статті 1264 ЦК України необхідне встановлення двох юридичних фактів: а) проживання однією сім`єю із спадкодавцем; б) на час відкриття спадщини має сплинути щонайменше п`ять років, протягом яких спадкодавець та особа (особи) проживали однією сім`єю.

Подібні висновки висловлені Верховним Судом у постановах від 03 травня 2018 року у справі № 304/1648/14-ц, від 20 липня 2020 року у справі № 146/1825/18, від 09 квітня 2021 року у справі № 334/9088/15-ц, від 22 квітня 2021 року у справі № 438/1456/18.

У постанові від 22 серпня 2018 року у справі № 644/6274/16-ц Велика Палата Верховного Суду зазначила, що обов`язковими умовами для визнання особи членом сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки.

Так, матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_1 звернувся до Київської державної нотаріальної контори 09.09.2021 року про прийняття спадщини і вказав про те, що спільно проживав з ОСОБА_3 з 2015 року, вони мали спільний бюджет, вели спільне господарство, підтримували один одного.

В той же час на підтвердження вказаних доводів позивачем не було надано до суду жодного належного доказу.

З пояснень свідка ОСОБА_6 , наданих ним в судовому засіданні, вбачається, що ОСОБА_1 з 2015 року проживав на дачі у ОСОБА_3 , чув від неї про ОСОБА_1 , зустрічався з ним у квартирі, коли той щось ремонтував у квартирі.

Вказані пояснення позивача та свідка не підтверджують саме факт ведення спільного господарства, про що вірно зазначив суд першої інстанції.

Таким чином, ОСОБА_1 не надав достатніх та допустимих доказів в обґрунтування доводів щодо проживання однією сім`єю із спадкодавцем протягом п`яти років за період з 2015 року по 2021 рік.

Твердження позивача про те, що інша сторона не спростувала його доводи не може бути прийнято судом апеляційної інстанції.

Ст.81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Положеннями ст. 82 ЦПК України передбачені підстави для звільнення особи від обов`язку доказування. Зокрема обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Також не потребують доказування й обставини, визнані судом загальновідомими, або обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

З аналізу вищевказаних норм вбачається, що суд має право прийняти посилання та твердження сторони лише у випадку їх належного доведення в ході розгляду справи, за виключенням випадків, коли такі обставини не потребують окремого доведення.

Сам лише факт відсутності заперечень іншої сторони проти таких посилань та тверджень не може вважатися їх визнанням, оскільки для визнання таких обставин законодавець передбачив окрему форму висловлення (пряме зазначення про таке визнання в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників), про що прямо вказано в ч. 1 ст. 82 ЦПК України.

Таким чином, відсутність заперечень зі сторони відповідача не є визнанням тієї обставини, яка підлягає обов`язковому доведенню зі сторони позивача.

Окремо апеляційний суд зважає й на те, що у справах про усунення від права на спадкування відповідно до ч. 5 ст. 1224 ЦК України має значення сукупність таких обставин:

- ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання;

- перебування спадкодавця в безпорадному стані;

- потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи.

Лише при одночасному існуванні наведених обставин та їх доведеності в сукупності спадкоємець може бути усунений від спадкування.

Для ухвалення рішення про усунення від спадкування у справі повинні бути надані належні та допустимі докази, які б свідчили про те, що спадкодавець потребував допомоги відповідача, останній мав можливість її надати, проте ухилявся від обов`язку щодо її надання.

Виходячи з наведеного, правило ч. 5 ст. 1224 ЦК України стосується всіх спадкоємців за законом, зокрема, й тих, які відповідно до Сімейного кодексу України не були зобов`язані утримувати спадкодавця, а також, мають право на обов`язкову частину у спадщині.

Безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який її потребував, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю. Тобто ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Крім цього, принципове значення має питання, чи потребував спадкодавець допомоги від спадкоємця за умови отримання її від інших осіб, чи мав спадкоємець матеріальну та фізичну змогу надавати таку допомогу.

Факт ухилення особи від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця встановлюється судом за заявою заінтересованої особи (інших спадкоємців або територіальної громади).

При цьому, слід враховувати поведінку особи, розуміння нею свого обов`язку щодо надання допомоги, її необхідність для життєдіяльності спадкодавця, наявність можливості для цього та свідоме невиконання такою особою встановленого законом обов`язку.

У постановах Верховного Суду від 01.04.2019 у справі № 752/12158/14-ц, від 21.03.2018 у справі № 337/6000/15-ц та від 04.07.2018 у справі № 404/2163/16-ц зроблено висновок, що ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребує допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на ухилення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 25.03.2019 по справі № 766/810/17, від 11.02.2019 року по справі № 756/11676/16-ц.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. При цьому сторона самостійно несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Обов`язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів міститься і в ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами. При цьому сторона сама визначає обсяг та достатність доказів, що надає до суду, а витребування таких доказів судом самостійно без наявності передбачених законом підстав у чітко визначених випадках було б порушення принципу змагальності сторін в судовому процесі, що є неприпустимим.

З матеріалів справи вбачається, що 13.05.2024 року судом витребувано у Комунальному некомерційному підприємстві «Центр первинної медико-санітарної допомоги №2 Дарницького району міста Києва» медичну документацію щодо ОСОБА_3 , що проживала в АДРЕСА_2 .

27.05.2024 року до суду надійшов лист Комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги №2» Дарницького району щодо неможливості надання медичної картки ОСОБА_3 у зв`язку з відсутністю в архіві установи.

З наданої до суду першої інстанції виписки з медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого ОСОБА_3 , виданої КЕП «Київською міською клінічною лікарнею»№1 не вбачається, що остання перебувала в у безпорадному стані та потребувала сторонньої допомоги, догляду піклування.

Таким чином, матеріали справи не містять належних доказів на підтвердження перебування спадкодавця ОСОБА_3 у безпорадному стані, зокрема висновків лікарів чи експертів в галузі медицини стосовно необхідності здійснювати сторонній догляд за хворою та її стан, що унеможливлює (обмежує) пересування хворої.

Що стосується іншої обставини, яку повинен був довести апелянт, а саме ухиляння відповідача від надання допомоги спадкодавцеві, яка через вік тяжку хворобу або каліцтво була в безпорадному стані, то зазначені обставини також не підтверджено належним чином, тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що посилання позивача на той факт, що відповідач свідомо ухилявся від надання будь-якої допомоги ОСОБА_3 , яка перебувала в безпорадному стані, не знайшли підтвердження ані матеріалами справи, ані показаннями свідків, допитаних в судовому засіданні під час розгляду справи в суді першої інстанції.

Враховуючи наведе, оскільки позивач не надав доказів на обґрунтування своїх вимог, які б давали підстави вважати, що він проживав з померлою більше 5 років як член сім`ї, відповідач навмисно ухилявся від надання допомоги спадкодавцеві, як і не надано об`єктивних доказів перебування ОСОБА_3 у безпорадному стані та потреби такої допомоги саме від відповідача, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, відтак дійшов законної та обґрунтованої позиції при вирішенні справи. Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження при розгляді справи апеляційним судом. За таких умов підстави для скасування чи зміни оскаржуваної ухвали суду першої інстанції при апеляційному розгляді відсутні.

Керуючись ст.ст. 375, 367, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 09 грудня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді Т.О. Писана

К.П. Приходько