КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 квітня 2025 року місто Київ

єдиний унікальний номер справи: 358/1801/24

провадження номер: 22-ц/824/7083/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),

суддів: Невідомої Т.О., Нежури В.А.,

за участю секретаря - Габунії М.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Якубівського Ігоря Євгеновича на ухвалу Богуславського районного суду Київської області від 09 січня 2025 року у складі судді Лебединець Г.С., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , у якому просив розірвати шлюб між сторонами у справі, зареєстрований Дніпровським районним у місті Києві відділом Державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Київ) 11 березня 2021 року та залишити з батьком ОСОБА_1 дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

24 грудня 2024 року відповідачка подала до суду першої інстанції відзив на позовну заяву від 16 грудня 2024 року, в якому визнала позов та зазначила, що дійсно шлюб між сторонами у справі розпався, тому вона не заперечує проти розірвання шлюбу. Також зазначила, що їх спільний син ОСОБА_4 вже довгий час проживає із позивачем ОСОБА_1 , який забезпечує для нього всі потрібні умови. Вона не має можливості забезпечити сина матеріально та житлом, а тому просила в інтересах дитини залишити його з батьком ОСОБА_1 .

Ухвалою Богуславського районного суду Київської області від 09 січня 2025 року закрито провадження у справі в частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про залишення дитини із батьком, у зв`язку з відсутністю предмету спору.

Провадження у справі в частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу - продовжено.

Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції в частині закриття провадження у справі щодо позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про залишення дитини із батьком, представник ОСОБА_1 - адвокат Якубівський І.Є. подав апеляційну скаргу, у якій просить її скасувати в цій частині і направити справу в цій частині для продовження розгляду до суду першої інстанції, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що висновки суду першої інстанції про відсутність між сторонами предмету спору через визнання позову відповідачем є помилковими, ґрунтуються на неправильному тлумаченні закону.

Вважає що за логікою суду першої інстанції, викладеною в оскаржуваній ухвалі, у разі визнання позову відповідачем суд мав би завжди закривати провадження у справі із посиланням на відсутність між сторонами спору. Однак це не відповідає ні закону, ні правозастосовній практиці.

Вказує, що позиція суду першої інстанції в даному випадку є суперечливою, адже відповідачка у відзиві на позовну заяву визнала позов повністю, тобто і в частині позовної вимоги про розірвання шлюбу і в частині позовної вимоги про залишення дитини з позивачем. Проте суд надав цьому різне правове значення, а саме, в частині розірвання шлюбу суд ухвалив рішення про задоволення позову, а в частині залишення дитини з батьком - закрив провадження у справі.

Відповідачка ОСОБА_2 не скористалася своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направила.

Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду ухвали суду першої інстанції.

Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Ухвала Богуславського районного суду Київської області від 09 січня 2025 року в частині продовження провадження у справі в частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу в апеляційному порядку не оскаржуються, а тому відповідно до положень ч.1 ст.376 ЦПК України її законність та обґрунтованість в цій частині колегією суддів не перевіряється.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явились в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону ухвала суду першої інстанції не відповідає.

Закриваючи провадження у справі в частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про залишення дитини із батьком, у зв`язку з відсутністю предмету спору, суд першої інстанції керувався ч.2 ст.255 ЦПК України та виходив із того, що матеріали справи не містять підтвердження, що право позивача щодо проживання сина разом з ним порушується, не визнається або оспорюється, оскільки між сторонами у справі, які є батьками малолітньої дитини, в порядку ст.160 СК України вирішено питання щодо того з ким саме з батьків проживає дитина. Тому суд дійшов висновку, що у даному випадку відсутні правові підстави для вирішення судом спору щодо місця проживання сина сторін за відсутності такого спору та самостійного вирішенням між батьками дитини питання щодо місця проживання дитини. З урахуванням викладеного, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність предмета спору щодо місця проживання дитини, що унеможливлює вирішення справи в цій частині по суті незалежно від обґрунтованості позову в частині зазначених вимог і, як наслідок, права, свободи чи інтереси позивача щодо визначення місця проживання його сина не є порушеними, невизнаними або оспорюваними, а тому вони не потребують судового захисту.

Однак з такими висновками суду першої інстанції не можна погодитись, виходячи з такого.

Підстави для закриття провадження у цивільній справі визначені у ст.255 ЦПК України.

Закриття провадження у справі - це форма закінчення розгляду цивільної справи без прийняття судового рішення у зв`язку з виявленням після порушення провадження у справі обставин, з якими закон пов`язує неможливість судового розгляду справи.

Пунктом 2 ч.1 ст.255 ЦПК України встановлено, що суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Поняття «юридичного спору» має тлумачитися широко, виходячи з підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття «спір про право» (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначає, що відповідно до духу Конвенції поняття «спору про право» має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення.

Предмет спору - це об`єкт спірного правовідношення, з приводу якого виник спір. Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення.

Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Тобто правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

З урахуванням викладеного, відсутність предмета спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб.

Прикладами відсутності предмета спору можуть бути дії сторін, чи настання обставин, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань або самими сторонами врегульовано спірні питання.

Суд закриває провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, якщо предмет спору був відсутній як на час пред`явлення позову, так і на час ухвалення судом першої інстанції судового рішення за умови, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань.

До таких висновків дійшов Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 20 вересня 2021 року у справі № 638/3792/20.

Відповідно до вимог ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У цій справі ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , у якому просив розірвати шлюб між сторонами у справі та залишити з ним дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Тобто самостійним предметом спору (позовними вимогами) в цій справі є, зокрема, визначення місця проживання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Колегія суддів враховує, що право особи на звернення до суду з метою захисту своїх прав, свобод та інтересів є гарантованим конституційним правом, що має абсолютний характер і не може бути обмеженим за жодних обставин.

Відповідно до ст.55 Конституції України, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Це право віднесене до переліку прав, що не підлягають обмеженню навіть в умовах воєнного або надзвичайного стану (ч.2 ст.64 Конституції України).

Указану правову позицію послідовно підтверджує Конституційний Суд України, зокрема в рішенні №9-рп/2001 від 25 грудня 2001 року зазначено, що право на судовий захист є невід`ємним та не може бути звужене підзаконними нормативними актами або практикою правозастосування.

Крім того, згідно зі ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи незалежним і безстороннім судом. Практика Європейського суду з прав людини (справи Golder v. United Kingdom, Bellet v. France та інші) закріплює, що доступ до суду є невід`ємною складовою права на справедливий суд і не може бути унеможливлений або суттєво обмежений.

Таким чином, будь-яке втручання у реалізацію права особи на звернення до суду, що веде до його обмеження або ускладнення, є несумісним з конституційними засадами та принципами верховенства права.

Гарантоване ст.55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження позивача про порушення було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Відтак суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорювані права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

При цьому відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є підставою для відмови в позові (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21 (провадження №61-550св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968 сво 21)).

Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

До таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20).

Відповідно до положень ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У справі, яка переглядається, предметом спору є визначення місця проживання малолітньої дитини.

У ст.51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно зі ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї (ст.7 СК України).

У ст.141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Згідно з абз.1 ч.1 ст.161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

У даній справі суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність правових підстав для вирішення судом спору щодо місця проживання дитини сторін в судовому порядку, оскільки відсутній спір як такий, у зв`язку з тим, що відповідачка ОСОБА_2 повністю і беззаперечно погоджується на подальше проживання їх спільного сина із позивачем ОСОБА_1 .

Проте суд першої інстанції не звернув увагу на те, що сам по собі факт, що наразі ОСОБА_2 згодна на проживання сина із ОСОБА_1 , не свідчить що така згода буде в майбутньому.

Існування поточної згоди іншого з батьків дитини на проживання дитини з ініціатором позову не унеможливлює вирішення цього питання в судовому порядку, шляхом ухвалення відповідного рішення суду по суті цих позовних вимог (див. постанову Верховного Суду від 19 лютого 2025 року у справі № 562/3371/23 (провадження № 61-13363св24)).

Дослідивши матеріали справи в частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , колегія суддів приходить до висновку, що таке звернення позивача до суду обумовлене необхідністю забезпечити юридичну визначеність у питанні, яке має істотне значення для прав, свобод та інтересів сторін, насамперед - дитини.

Оскільки згідно з ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду для захисту своїх порушених чи оспорюваних прав, свобод або інтересів, то саме такий механізм було реалізовано позивачем у даній справі з метою встановлення чіткого, правового порядку проживання дитини та захисту батьківських прав.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішеннях «Brumarescu v. Romania» (2000) та «Kudla v. Poland» (2000) неодноразово наголошував на необхідності забезпечення особам доступу до правосуддя для вирішення сімейних спорів, які мають вирішальне значення для їх приватного та сімейного життя (ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Таким чином, звернення ОСОБА_1 до суду є обґрунтованим та правомірним наміром забезпечити юридичну визначеність у питанні, що має вирішальне значення для забезпечення належного виховання, добробуту та стабільності дитини ОСОБА_3 .

Це звернення позивача до суду гарантує реалізацію прав дитини та відповідає як національним, так і міжнародним стандартам правового захисту в сфері сімейних правовідносин.

При цьому доведеність та обґрунтованість таких позовних вимог й інші фактори від яких залежить їх задоволення чи не задоволення судом, не впливають на абсолютне право особи вирішити заявлені у встановленому процесуальним законом порядку позовні вимоги шляхом ухвалення рішення суду по суті спору. Безпосередню ж обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову (див. висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20).

Проте суд першої інстанції належної уваги не звернув на наведені вище норми права, висновки Верховного Суду, практику ЄСПЛ та фактичні обставини справи, внаслідок чого дійшов помилкового висновку про закриття провадження у справі в частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про залишення дитини із батьком, у зв`язку з відсутністю предмету спору на підставі ч.2 ст.255 ЦПК України.

Відповідно до положень ст.379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що ухвала суду першої інстанції в оскаржуваній частині постановлена з порушенням норм процесуального права, тому вона в цій частині підлягає скасуванню на підставі ст.379 ЦПК України, а справа в цій частині - направленню для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст.374, 379, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Якубівського Ігоря Євгеновичазадовольнити.

Ухвалу Богуславського районного суду Київської області від 09 січня 2025 року в частині закриття провадження щодо позовних вимог про визначення місця проживання дитини - скасувати та направити справу в цій частині для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 12 травня 2025 року.

Головуючий

Судді: