КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 травня 2025 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі:

суддя-доповідач Оніщук М.І.,

судді Шебуєва В.А., Кафідова О.В.,

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 19 липня 2024 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,

В С Т А Н О В И В:

У травні 2024 року ОСОБА_2 звернулася до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_1 , згідно з яким просила суд: стягнути з ОСОБА_1 на її користь відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної унаслідок дорожньо-транспортної пригоди в розмірі 17 646,25 грн., а також стягнути судові витрати: судовий збір у розмірі 1211 грн. 20 коп. та витрати на правничу допомогу у розмірі 4000 грн. 00 коп.

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що 20.01.2024 сталася дорожньо-транспортна пригода (далі - ДТП) за участю автомобіля марки «HYUNDAI Getz», державний номерний знак НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_2 , та автомобіля марки «FORD Focus», державний номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_1 ..

Унаслідок ДТП автомобілі отримали механічні пошкодження з матеріальними збитками. Про настання страхового випадку було повідомлено ТДВ «Страхова компанія «Кредо».

Протоколами огляду транспортного засобу від 23.01.2024 та від 09.02.2024 встановлений перелік пошкоджень отриманих автомобілем марки «HYUNDAI Getz», державний номерний знак НОМЕР_1 , у результаті ДТП.

Постановою Дарницького районного суду м. Києва від 02.02.2024 винуватцем ДТП визнано ОСОБА_1 ..

На підставі зазначених протоколів суб`єктом оціночної діяльності ТОВ «БВН ЕВ ГРУП» проведено ремонтну калькуляцію № 59867 від 18.03.2024 та встановлено, що вартість ремонту складає 36 858,15 грн., проте з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу 0,70 та розміру франшизи, сума страхового відшкодування власнику транспортного засобу марки «HYUNDAI Getz», державний номерний знак НОМЕР_1 , становить 17 611,90 грн (20 811,90 грн вартість збитку; 3 200 грн сума франшизи). Разом з цим, розмір франшизи відповідачем було відшкодовано.

Оскільки вина відповідача повністю встановлена постановою суду, кошти, які будуть витрачені позивачкою на ремонт транспортного засобу підтверджені належним чином, страхове відшкодування не в повній мірі покриває понесені витрати, а тому з відповідача підлягає стягненню різниця між отриманою страховою виплатою та реальними витратами у розмірі 36 858,15 грн - 20 811,19 грн = 16 046,25 грн, необхідних для відновлення пошкодження автомобіля.

Крім цього, вказувала, що нею понесені витрати на евакуатор, яким було евакуйовано транспортний засіб «HYUNDAI Getz», державний номерний знак НОМЕР_1 , у зв`язку з ДТП та сплачено 1 600 грн.

Таким чином сукупний розмір матеріальної шкоди спричинений внаслідок ДТП складає 17 646,25 грн.

За таких обставин позивачка вважала, що відповідач зобов`язаний відшкодувати їй різницю між страховою виплатою та вартістю із відновлення автомобіля, а тому звернулась до Дарницького районного суду міста Києва із позовом.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 19.07.2024 позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 матеріальну шкоду, спричинену внаслідок ДТП у розмірі 16 046 грн. 25 коп., витрати на транспортні послуги (евакуатор) у розмірі 1 600 грн., а також судові витрати: судовий збір у розмірі 1211 грн. 20 коп., витрати на правничу допомогу у розмірі 4000 грн. 00 коп. (а.с. 46-51).

В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи та порушення норм процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Так, в обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що позивачкою в обґрунтування заявлених позовних вимог не надано ніяких належних доказів щодо понесення витрат на ремонт транспортного засобу, а лише посилається на висновок суб`єкта оціночної діяльності ТОВ «БВН ЕВ ГРУП» від 18.03.2024.

Вказує, що ТВД «СК «Кредо» не було залучено до участі у справі як співвідповідача. Разом з цим, посилаючись на положення ст. 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» вказує, що зазначені положення не були узяті судом першої інстанції до уваги, зокрема в тій частині, що шкода, пов`язана з пошкодженням транспортного засобу відшкодовується страховиком.

Посилається на те, що вартість відновлювального ремонту не перевищує ліміти виплат страхової суми, а тому вимоги пред`явлені позивачем до нього безпідставно. При цьому вказує, що сума заявлена позивачем до стягнення не є різницею між фактичним розміром шкоди і страховою виплато, а є складовою виплати обов`язкового страхового відшкодування матеріальної шкоди страховиком (а.с. 54-58).

Ухвалами Київського апеляційного суду від 04.12.2024 відкрито апеляційне провадження у справі, надано учасникам справи строк для подання відзиву та призначено справу до розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

16.12.2024 до суду надійшов відзив, у якому позивачка просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 20.01.2024 сталася ДТП за участю автомобіля марки «HYUNDAI Getz», державний номерний знак НОМЕР_1 , який належить на праві власності ОСОБА_2 , та автомобілем марки «FORD Focus», державний номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_1 .

Згідно з постановою Дарницького районного суду м. Києва від 02.02.2024 ОСОБА_1 було визнано винним у вчиненні вищезазначеної ДТП та притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП.

Згідно положень ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Отже, вина ОСОБА_1 у скоєнні вказаного ДТП та обставини цього ДТП, не потребують доказування.

Також, як вірно встановлено судом першої інстанції, в результаті вказаної ДТП автомобілю марки «HYUNDAI Getz», державний номерний знак НОМЕР_1 , власником якого є ОСОБА_2 були завдані механічні пошкодження.

Згідно звіту ТОВ «БВН ЕВ ГРУП» від 18.03.2024 вартість відновлювального ремонту автомобіля марки «HYUNDAI Getz», державний номерний знак, НОМЕР_1 складає 36 858,15 грн.

Разом з тим, відповідно до положень ст. 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», в редакції на час виникнення спірних правовідносин, (далі - Закон), у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.

Як передбачено пунктом 36.1. ст. 36 Закону, страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), керуючись нормами цього Закону, приймає вмотивоване рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) або про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). Рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) приймається у зв`язку з визнанням майнових вимог заявника або на підставі рішення суду, у разі якщо спір про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) розглядався в судовому порядку. Якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати (регламентної виплати) за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.

Згідно п. 36.2. ст. 36 Закону, страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов`язаний: у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його. Якщо відшкодування витрат на проведення відновлювального ремонту пошкодженого майна (транспортного засобу) з урахуванням зносу здійснюється безпосередньо на рахунок потерпілої особи (її представника), сума, що відповідає розміру оціненої шкоди, зменшується на суму визначеного відповідно до законодавства податку на додану вартість. При цьому доплата в розмірі, що не перевищує суми податку, здійснюється за умови отримання страховиком (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) документального підтвердження факту оплати проведеного ремонту. Якщо у зв`язку з відсутністю документів, що підтверджують розмір заявленої шкоди, страховик (МТСБУ) не може оцінити її загальний розмір, виплата страхового відшкодування (регламентна виплата) здійснюється у розмірі шкоди, оціненої страховиком (МТСБУ). Страховик має право здійснювати виплати без проведення експертизи (у тому числі шляхом перерахування коштів особам, які надають послуги з ремонту пошкодженого майна), якщо за результатами проведеного ним огляду пошкодженого майна страховик і потерпілий досягли згоди про розмір та спосіб здійснення страхового відшкодування і не наполягають на проведенні оцінки, експертизи пошкодженого майна.

З матеріалів справи вбачається, що на момент ДТП відповідальність відповідача, як власника автомобіля марки «FORD Focus», державний номерний знак НОМЕР_2 , була застрахована в ТДВ «СК «Кредо» на підставі Полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № ЕР/218222341.

Згідно з відповіддю ТДВ «СК «Кредо» за вих. № 680 від 30.03.2024, ТДВ «СК «Кредо» суму страхового відшкодування визначено у розмірі 17 611,90 грн. (20 811,90 грн. - вартість збитку, 3200 грн. - франшиза), яку 27.05.2024 було виплачено позивачці, про що свідчить виписка по рахунку ОСОБА_2 (а.с. 15, 29).

Водночас, як вірно встановлено судом першої інстанції, вартість відновлювального ремонту автомобіля марки «HYUNDAI Getz», державний номерний знак, НОМЕР_1 становить 36 858,15 грн. При цьому, страховиком було відшкодовано позивачу вартість матеріального збитку з врахуванням коефіцієнту фізичного зносу в розмірі та за вирахуванням франшизи у розмірі 17 611 грн. 90 коп. (20 811 грн. 90 коп. - 3200 грн. 00 коп. = 17 611 грн. 90 коп.).

Вказані обставини підтверджуються наявними у матеріалах справи доказами, а саме: звітом ТОВ «БВН ЕВ ГРУП» від 18.03.2024, ремонтною калькуляцією № 59867 від 18.03.2024, випискою АТ КБ «Приват Банк» по рахунку ОСОБА_2 від 28.05.2024.

Так, пунктом 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Відповідно ст. 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України.

Водночас, відповідно до ч. 1 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 22 ЦК України реальні збитки - це втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права.

Згідно з ст. 1192 ЦК України, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі.

Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Частиною 1 статті 1194 ЦК України визначено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

У п. 14 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» судам роз`яснено, що при визначенні розміру та способу відшкодування шкоди, завданої майну потерпілого, судам слід враховувати положення статті 1192 ЦК України. Наприклад, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ такого ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Коли відшкодування шкоди в натурі неможливе, потерпілому відшкодовуються в повному обсязі збитки відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Якщо для відновлення попереднього стану речі, що мала певну зношеність (наприклад, автомобіля), було використано нові вузли, деталі, комплектуючі частини, у тому числі іншої модифікації, що випускаються в обмін знятих із виробництва однорідних виробів, особа, відповідальна за шкоду, не має права вимагати врахування зношеності майна або меншої вартості пошкоджених частин попередньої модифікації. Зношеність пошкодженого майна враховується у випадках стягнення на користь потерпілого вартості такого майна (у разі відшкодування збитків).

В абзаці 3 пункту 16 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» судам роз`яснено, що при відшкодуванні страховиком шкоди, завданої особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, така особа сплачує потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Вищевказані правові висновки також було викладено Верховним Судом у постанові від 23 жовтня 2019 року у справі №337/1673/16-ц та постанові від 20 червня 2019 року у справі № 362/5422/15.

Отже, системний аналіз ст.ст. 22, 988, 1166, 1192, 1194 ЦК України та ст. ст.22, 28, 29, 36 Закону можливість дійти висновків, що власник пошкодженого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди транспортного засобу має право на відшкодування у повному обсязі завданої йому майнової шкоди.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги про те, що позивачкою не надано належних доказів щодо понесення витрат на ремонт транспортного засобу, адже вказані посилання суперечать положенням ст. 22 ЦК України відповідно до якої, збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Зі змісту вказаної норми вбачається, що до збитків належать і витрати, які особа понесе у майбутньому.

Крім того, жодним нормативно-правовим актом України не передбачено обов'язок потерпілого надати докази проведення ремонту пошкодженого автомобіля. При цьому, національне законодавство у межах спірних правовідносин указує на необхідність проведення оцінки збитків та визначення сум відшкодування шкоди, не обмежуючи потерпілих можливістю отримати відшкодування лише у тому разі, якщо збитки на ремонт були фактично понесені.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 22.04.2019 по справі № 761/14285/16-ц.

При цьому, якщо цивільна відповідальність заподіювача шкоди була застрахована, але розміру страхового відшкодування не вистачає для повного відшкодування завданої майнової шкоди, у тому числі й у разі встановлення законодавчих обмежень щодо відшкодування шкоди страховиком, то в такому разі обов`язок відшкодувати ту частину витрат, які необхідні для проведення ремонту автомобіля, які не увійшли до страхової виплати, покладається на особу, яка завдала шкоду, у загальному порядку.

Таким чином, правильним є висновок суду першої інстанції щодо стягнення із винного водія різниці між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, оскільки в цьому випадку у страховика не виник обов`язок з відшкодування такої різниці незважаючи на те, що вказані збитки є меншими від страхового відшкодування (страхової виплати).

Тобто, якщо потерпілий звернувся до страховика й одержав страхове відшкодування, але його недостатньо для повного відшкодування шкоди, деліктне зобов`язання зберігається до виконання особою, яка завдала шкоди, свого обов`язку згідно зі статтею 1194 ЦК України відшкодування потерпілому різниці між фактичним розміром шкоди та страховою виплатою (страховим відшкодуванням), яка ним одержана від страховика.

Таким чином, оскільки вартість майнового збитку, завданого позивачу пошкодженням автомобіля внаслідок ДТП, яка сталася з вини відповідача, перевищує виплачений позивачу розмір страхового відшкодування, а сама різниця між виплаченою позивачу страховиком сумою страхового відшкодування та вартістю відновлювального ремонту автомобіля викликана, у тому числі законодавчими обмеженнями щодо відшкодування шкоди страховиком, а саме: врахуванням зносу при відшкодуванні витрат, пов`язаних із відновлювальним ремонтом транспортного засобу, правильним є висновок суду першої інстанції про те, що з відповідача, як винної особи, на користь позивача підлягає стягненню різниця між фактичним розміром шкоди (вартістю відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу) та отриманим страховим відшкодуванням.

Аналогічні по суті висновки, викладено Верховним Судом у постановах від 14.02.2018 року у справі № 754/1114/15-ц, від 17.10.2019 року у справі № 370/2787/18, від 22.04.2020 року у справі № 756/2632/17, від 15.10.2020 року у справі № 755/7666/19.

Посилання апелянта на те, що розмір завданої майнової шкоди не перевищує ліміт відповідальності страховика і це, серед іншого, мало б бути підставою для відмови у стягненні майнової шкоди з відповідача, не відповідають фактичним обставинам справи та є помилковими, оскільки страховик вказував, зокрема у листі № 680 від 30.03.2024, що у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу страховиком відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, що передбачено умовами договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Також, слід зауважити, що різниця між сумою страхового відшкодування, яка підлягає виплаті страховиком, та вартістю відновлювального ремонту автомобіля пошкодженого у ДТП, викликана, у тому числі, законодавчими обмеженнями щодо відшкодування шкоди страховиком, а саме франшизою та врахуванням зносу при відшкодуванні витрат, пов`язаних із відновлювальним ремонтом транспортного засобу.

Понад це, слід зауважити, що розмір страхової виплати, якщо страховик визнає його меншим страхової суми (ліміту відповідальності), може бути оспорений особою, яка завдала шкоди, якщо ця особа виконала свій обов`язок перед потерпілим, у тому числі й частково відшкодувала шкоду згідно ст. 1194 ЦК України, але вважає, що страховик порушив умови договору, здійснив потерпілому страхову виплату (страхове відшкодування) не в повному обсязі, що привезло до безпідставного збільшення обсягу її (особи, яка завдала шкоди) відповідальності.

Поряд з цим, колегія суддів відхиляє доводи апелянта щодо незалучення судом першої інстанції до участі у справі ТДВ «СК «Кредо» в якості співвідповідача, про що як вказує останній, зазначав у відзиві на позовну заяву, як безпідставні, адже відзив не містить відповідного клопотання про залучення до участі у справі співвідповідача, а також в матеріалах справи відсутня відповідна заяви відповідача щодо залучення до участі у справі страхової компанії відповідача, відтак суд першої інстанції не мав правових підстав ініціювати таке залучення.

Не заслуговують на увагу апеляційного суду також доводи апелянта щодо покладення обов`язку відшкодування шкоди у повному обсязі лише на страховика з посиланням на ст. 29 Закону, адже як вбачається із положень зазначеної норми Закону, остання визначає обсяг шкоди, пов`язаної із пошкодженням транспортного засобу, який відшкодовується, в той же час зазначена норма не визначає покладення обов`язку із відшкодування шкоди лише на страховика.

За вказаних обставин, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності та постановив законне, правильне по суті і справедливе рішення.

При апеляційному розгляді справи порушень норм матеріального і процесуального права, які є підставою для скасування рішення, в справі не виявлено.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без змін.

При цьому, у зв`язку з залишенням апеляційної скарги без задоволення понесені відповідачем судові витрати (судовий збір за подання апеляційної скарги) відшкодуванню не підлягають.

Разом з тим, як вбачається зі змісту відзиву позивачки ОСОБА_2 на апеляційну скаргу, остання просить суд апеляційної інстанції: стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 4 000,00 грн.

На підтвердження заявлених до стягнення витрат на правничу допомогу позивачем до відзиву було наступні докази: договір про надання правничої допомоги від 09.04.2024, укладений між адвокатом Ільющенком Ю.А. та ОСОБА_2 , відповідно до умов якого сторони домовились, що клієнт сплачує за надання допомоги винагороду; платіжну інструкцію № 1.82185599.1 від 13.12.2024, якою ОСОБА_2 перерахувала ФОП Ільющенко Ю.А. грошові кошти у розмірі 4000 грн. 00 коп. з призначенням платежу: сплата за правничу допомогу;

Так, згідно зі ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу, пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

У відповідності до ч.8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Статтею 59 Конституції України передбачено, що кожен має право на правову допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Статтею 131-2 Конституції України визначено, що для надання професійної правничої допомоги в Україні діє адвокатура.

Відповідно до ст. 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Договором про надання правової допомоги є домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (ст. 1 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність»).

За приписами ч.3 ст. 27 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.

Згідно зі ст. 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Як зазначив Верховний Суд у своїй постанові від 28.12.2020 по справі №640/18402/19, розмір винагороди за надання правової допомоги, визначений у договорі у вигляді фіксованої суми, не змінюється в залежності від обсягу послуг та витраченого часу адвокатом часу.

Разом з тим, за змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (п. 1 ч. 2 ст. 126 ГПК України, п. 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК України).

Разом з тим, згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, у тому числі в рішенні від 28.11.2002 «Лавентс проти Латвії»(Lavents v. Latvia) за заявою № 58442/00 щодо судових витрат, зазначено що за статтею 41 Конвенції суд відшкодовує лише витрати, стосовно яких було встановлено, що вони справді були необхідними і становлять розумну суму (див., серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Ніколова проти Болгарії» та «Єчюс проти Литви», пункти 79 і 112 відповідно).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так, у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (пункт 268).

Тобто, в цілому нормами процесуального законодавства передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат, як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Велика Палата Верховного Суду від 07.07.2021 в справі № 910/12876/19.

При цьому, як вказав Верховний Суд у своїй постанові від 07.11.2019 по справі №905/1795/18, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Таким чином, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 08.04.2020 в справі № 922/2685/19.

Таким чином, враховуючи характер виконаної адвокатом роботи, принцип співмірності та розумності розміру витрат на оплату послуг адвоката із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, критерій реальності адвокатських витрат, виходячи з конкретних обставин справи та її складності, апеляційний суд приходить до висновку про наявність підстав для стягнення витрат на правничу допомогу у суді апеляційної інстанції в розмірі 4000 грн. 00 коп.

За таких обставин, ураховуючи те, що суд апеляційної інстанції зробив висновок про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без змін, враховуючи обсяг наданих послуг та характер виконаних робіт адвокатом Ільющенком Ю.А. в суді апеляційної інстанції, принципи співмірності та розумності судових витрат, колегія суддів доходить висновку про наявність підстав для стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 4 000 грн. 00 коп. на відшкодування судових витрат, понесених у зв`язку із переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Також слід зауважити, що дана справа віднесена процесуальним законом до категорії малозначних справ, а тому, в силу положень ч. 6 ст. 19 та ч. 3 ст. 389 ЦПК України, постанова суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 372, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 19 липня 2024 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди - залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу у суді апеляційної інстанції у розмірі 4 000 (чотири тисячі) гривень.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Відомості про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_4 , адреса: АДРЕСА_2 .

Суддя-доповідач М.І. Оніщук

Судді В.А. Шебуєва

О.В. Кафідова