Справа № 183/2713/25
№ 2/183/2984/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 травня 2025 року м. Самар

Самарівський міськрайонний суду Дніпропетровської області, у складі:

головуючого судді Фроловоі В.О.,

секретаря судового засідання Сторожик А.А.,

за участі позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Контроль-Сервіс» про стягнення заборгованості по заробітній платі, -

В С Т А Н О В И В:

-

У березні 2025 року до Самарівського міськрайонного суду Дніпропетровської області звернулась ОСОБА_1 із позовною заявою до ТОВ «Контроль-Сервіс» про стягнення заборгованості із заробітної плати в сумі 122 208,30 грн.

В обґрунтування своїх позовних вимог, позивач зазначила, що в період з 01 липня 2010 року по 31 грудня 2024 року перебувала в трудових відносинах з ТОВ «Контроль-Сервіс». На підставі наказу № 129/к від 31 грудня 2024 року була звільнена у зв`язку з скороченням штату, відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України. Також при звільненні отримала трудову книжку та довідку № 1702/к-1 від 17 лютого 2025 року про нараховану заробітну плату з січня 2024 року по грудень 2024 року. Згідно розрахункового листа, який був надісланий відповідачем новою поштою через місяць після звільнення, заборгованість зі сплати заробітної плати станом на 31 грудня 2024 року складала 122 208,30 грн., яка відповідачем сплачена не була, та до теперішнього часу відповідачем не виплачена. Викладене стало підставою для звернення позивача із позовом до суду з метою стягнення з відповідача на її користь заборгованості по заробітній платі у розмірі 122 208,30 грн.

Ухвалою суду від 27 березня 2025 року у справі відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

Відповідач, через підсистему «Електронний суд», 15 квітня 2025 року надав відзив, в якому визнав позов в повному обсязі, зазначивши про наявність заборгованості перед позивачем при її звільненні за вересень, жовтень, листопад і грудень 2024 року та вихідної допомоги, а всього в сумі 122 208,30 грн. Разом з цим зазначив, про відсутність можливості сплатити її, з огляду на відсутність коштів на підприємстві, вжиття заходів щодо погашення дебіторської заборгованості перед підприємством, у зв`язку з чим просив відстрочити виконання рішення суду строком на шість місяців. Також просив здійснювати розгляд справи за відсутності відповідача.

Позивач, 18 квітня 2025 року надала до суду відповідь на відзив в якій заперечувала проти відстрочки виконання рішення суду, оскільки вона не працевлаштована на час розгляду справи, отримує виплати з допомоги по безробіттю, строк виплат яких буде припинено 01 травня 2025 року, у зв`язку з чим просила позов задовольнити та відмовити відповідачу у відстроченні виконання рішення суду.

В судовому засіданні позивач підтримала вимоги викладені в позовній заяві та відповіді на відзив.

Відповідач, повідомлений про дату, час та місце розгляду справи належним чином, повідомив про розгляд даної справи без його участі. Будь-яких заяв та клопотань до суду не надходило.

Суд, вислухавши позивача, дослідивши матеріали справи, перевіривши фактичні обставини справи письмовими доказами, дійшов висновку про задоволення позовних вимог з огляду на наступне.

Так, судом встановлено, що ОСОБА_1 з 01 липня 2010 року по 31 грудня 2024 року перебувала в трудових відносинах з ТОВ «Контроль-Сервіс» на посаді інженера з проектно-кошторисної роботи. 31 грудня 2024 року позивач була звільнена, у зв`язку з скороченням штату, відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України на підставі наказу № 129/к від 31 грудня 2024 року, про що зроблено відповідний запис в її трудовій книжці. На день звільнення остаточний розрахунок із нею відповідачем не проведений.

Згідно з довідкою ТОВ «Контроль-Сервіс» від 10 квітня 2025 року № 1004/К-3 підписаною директором підприємства Кривак І.О., заборгованість підприємства перед ОСОБА_1 станом на 31 грудня 2024 року складає 122 208,30 грн.

Правовідносини, які виникли між сторонами, врегульовані нормами Конституції України, ЦК України, КЗпП України, Закону України «Про оплату праці».

Так, право на працю, закріплене у статті 43 Конституції України, включає можливість заробляти собі на життя працею, яку особа вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Згідно зі ст.1 Закону України «Про оплату праці», ст.94 КЗпП України заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Частиною 1 ст.21 Закону України «Про оплату праці» визначено, що працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Положеннями ст.115 КЗпП України, ст.24 Закону України «Про оплату праці» встановлено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Виплата заробітної плати здійснюється за місцем роботи. Своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості.

Статтею 15 Закону України «Про оплату праці» встановлено, що оплата праці працівників підприємства здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються підприємством після виконання зобов`язань щодо оплати праці.

Положеннями ст.47 КЗпП України передбачений обов`язок роботодавця у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені ст.116 КЗпП України, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

В свою чергу, нормою ст.116 КЗпП України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

Відповідно до ч. 1, ч. 5, ч. 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 77 ЦПК України установлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно зі ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Стаття 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено, як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставин.

Відповідно до ч. 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до положень ст. 115, 116 КЗпП України відсутність заборгованості перед позивачем має довести саме роботодавець. Обов`язок здійснювати нарахування та виплату заробітної плати, інших виплат, належних працівникові, лежить на працедавцеві.

Так, обставини наявності заборгованості ТОВ «Контроль-Сервіс» по заробітній платі перед ОСОБА_1 станом на 31 грудня 2024 року по заробітній платі в сумі 122 208,30 грн. є доведеними, що підтверджується довідкою наданою підприємством відповідача від 10 квітня 2025 року за № 1004/К-3, який позов визнав в повному обсязі.

Оскільки відповідач визнав позовні вимоги ОСОБА_1 в повному обсязі, суд, у відповідності до ч. 4 ст. 206 ЦПК України, з урахуванням обґрунтованості позовних вимог та доведенні ї належними доказами, вбачає підстави для ухвалення рішення про задоволення позову.

Відповідач, у відзиві на позов порушує перед судом питання про відстрочення виконання рішення суду, з огляду на відсутність можливості сплатити її через відсутність коштів на підприємстві, вжиття заходів щодо погашення дебіторської заборгованості перед підприємством, про що надав претензії, скеровані до контрагентів підприємства відповідача щодо погашення дебіторської заборгованості.

Відповідно до ст. 267 ЦПК України, суд який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочення або розстрочення, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні.

Суд вирішуючи питання щодо наявності підстав для відстрочення судового рішення строком на 6 місяців виходить з наступного.

Так, норми трудового законодавства (зокрема, ч. 3 ст. 15 Закону України «Про оплату праці», ч. 5 ст. 97 КЗпП України) свідчать про пріоритет виплати заробітної плати перед іншими виплатами та про підвищену захищеність таких виплат.

Закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, установлена ст. 117 КЗпП України. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Отже, виплата заробітної плати працівнику це обов`язок роботодавця. Заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано.

Суд, вирішуючи питання щодо відстрочки виконання рішення виходить з міркувань доцільності та об`єктивності необхідності надання саме таких строків відтермінування виконання рішення в цілому, при цьому наявність підстав для його відтермінування має бути доведена відповідачем. Надання строку для відстрочки виконання рішення суду не може створювати занадто або безпідставно привілейовані умови для боржника.

На думку суду, надання доказів вжиття підприємством претензійної роботи з погашення дебіторської заборгованості підприємства не є належним доказом неспроможності підприємства відповідача здійснити виплату заборгованості із заробітної плати позивачу, за виконану роботу, яка не працевлаштована, перебуває на обліку як безробітна в Новомосковській філії Дніпропетровського обласного центру занятості.

Оскільки заробітна плата є основним засобом до існування позивача, необхідним для забезпечення її життя, а отже має пріоритетний характер виплат, в задоволенні заяви відповідача про відстрочку виконання рішення суду строком на 6 місяців слід відмовити.

Враховуючи, що позивач звільнена від сплати судового збору відповідно до вимог Закону України «Про судовий збір», тому відповідно до ч.6 ст. 141 ЦПК України, судовий збір у розмірі 1211,20 копійок підлягає до стягнення з відповідача на користь держави.

Керуючись ст. 12, 13, 76, 81, 141, 258, 259, 263-265, 268, 279 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Контроль-Сервіс» про стягнення заборгованості по заробітній платі - задовольнити повністю.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Контроль-Сервіс» на користь ОСОБА_1 заборгованість із заробітної плати у розмірі 122 208 (сто двадцять дві тисячі двісті вісім) гривень 30 копійок.

В задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Контроль-Сервіс» про відстрочку виконання рішення суду строком на 6 місяців відмовити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Контроль-Сервіс» на користь держави судовий збір у сумі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) гривень 20 копійок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1 ; ІНФОРМАЦІЯ_1 . РНОКПП НОМЕР_1 ; зареєстрована адреса місця проживання: АДРЕСА_1 ;

Відповідач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Контроль-Сервіс»; ; місцезнаходження за адресою: м. Дніпро, вул. Пастера, буд. 10, кв.24/2.

Повне судове рішення складено і підписано 16 травня 2025 року.

Суддя В.О. Фролова