Провадження № 2/643/1/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.05.2025

20 травня 2025 року місто Харків

Салтівський районний суд міста Харкова у складі:

головуючого судді Сугачової О.О.,

за участі секретаря Мовчан К.О.,

представника позивача Невечерова Д.В.,

представника відповідача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Харкові цивільну справу за позовною заявою Акціонерного Банку «Укргазбанк» в особі представника Невечерова Дмитра Володимировича, до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про визнання права іпотекодержателя,

в с т а н о в и в:

Позивач первинно звернувся до суду з позовною заявою до відповідача, про звернення стягнення на предмет іпотеки.

02.05.2023 від представника позивача надійшла заява про зміну предмету позову, якою позивач остаточно просить визнати за ПАТ АБ «УКРГАЗБАНК» право іпотекодержателя належної на праві власності ОСОБА_2 квартири АДРЕСА_1 , яке виникло на підставі укладеного між відкритим АТ АБ «Укргазбанк» з однієї сторони та ОСОБА_3 і ОСОБА_4 зІдругої сторони договору іпотеки без оформлення заставної № 16/08-Б від 09.06.2008, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Глуховцевою Н.В. за реєстровим № 2836; стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати.

Вимоги позову зі зміненим його предметом мотивовані тим, що 26.12.2007 між ВАТ АБ «Укргазбанк», правонаступником якого за всіма правами та обов`язками є ПАТ АБ «Укргазбанк» та ОСОБА_5 укладено кредитний договір N° 20, за умовами якого банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 2 644 000,00 доларів США зі сплатою 12,5 % річних строком до 25.12.2012. У зв`язку з невиконанням боржниками умов кредитного договору, рішенням Московського районного суду м. Харкова від 13.05.2010 з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ( фінансовий поручитель) на користь АБ «Укргазбанк» у солідарному порядку була стягнута заборгованість за кредитним договором у розмірі 1 664 543,02грн., 2 630 252,33 доларів США та судові витрати. На даний час вказане рішення залишається невиконаним, оскільки боржниками добровільно рішення не виконувалось, а виконання рішення в примусовому порядку органами ДВС не дало позитивного результату. В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між банком та позичальником (Іпотекодавець 1) і ОСОБА_4 (Іпотекодавець 2) укладено договір іпотеки від 09.06.2008 за №16/08-Б. Відповідно до п.2.1.1. договору іпотеки - предметом іпотеки є нерухоме майно -

житловий будинок «літ. В-5», загальною площею 6422,9 кв.м, житловою площею 2185,6 кв. м, (в житловому будинку розташовано 123 квартири), що знаходиться на АДРЕСА_2 . Відомості про іпотеку внесені до Державного реєстру іпотек з накладанням заборони на відчуження нерухомого майна. Пунктом 3.1.5 договору іпотеки передбачено, що в разі невиконання позичальником зобов`язань, передбачених цим договором відшкодування заборгованості здійснюється банком шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, згідно договору іпотеки. Пунктом 3.1.6. договору іпотеки визначено, що іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки в разі одноразового чи неодноразового прострочення іпотекодавцем сплати процентів за користування кредитними коштами, неповернення кредиту або порушення інших умов кредитного договору та набуває право звернення стягнення на предмет іпотеки незалежно від настання строку виконання кредитного договору, якщо іпотекодержатель і наступник іпотекодавців не посягнуть згоди про інше. Це узгоджується з положеннями ст.33 ЗУ «Про іпотеку», відповідно ко якої у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання, іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до діючого законодавства України сторони іпотечного договору в розділі 17 договору іпотеки узгодили підстави та можливі заходи звернення стягнення на предмет іпотеки, в т.ч. право продажу предмету іпотеки іпотекодержателем. Відповідно до пункту 6.6. договору іпотеки у випадку набуття права звернення стягнення на предмет іпотеки іпотекодержатель набуває право від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу з дотриманням умов, визначених у Законі України від 05.06.2003 X? 898-ІУ«Про іпотеку». При цьому ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою сторін між іпотекодавцем та іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. Заборгованість позичальника по кредитному поговору вважається погашеною в день отримання іпотекодержателем від покупця за поговором купівлі-продажу ціни купівлі-продажу предмета іпотеки в повному обсязі, іпотекодержатель, реалізувавши предмет іпотеки (в силу рішення суду або цього поговору), має надіслати іпотекодавцям (позичальнику, якщо він є відмінним від Іпотекодавця) та іншим іпотекодержателям звіт про розподіл коштів від продажу предмета іпотеки. Незаконним заочним Московського районного суду м. Харкова від 11.09.2009 договір іпотеки було визнано недійсним, а запис про іпотеку виключено з Державного реєстру Іпотек. Зазначене рішення суду було скасовано рішенням Апеляційного суду Харківської області від 04.04.2012, запис про заборону відчуження об`єкта нерухомого майна було поновлено. Але, під час виключення запису з Державного реєстру іпотек та зняття заборони з цього будинку на підставі судового рішення Московського районного суду м. Харкова від 11.09.2009 про визнання недійсним договору іпотеки -будівлю було введено до експлуатації і квартири стали відокремленими частинами. Предмету іпотеки під окремими реєстраційними номерами, в т.ч. і квартира під АДРЕСА_3 . Саме під цим номером відповідач 30.05.2012 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Харченко Л.Л. р. N° 823, набув право власності на зазначену квартиру, як відокремлену частину предмета іпотеки (після скасування незаконного рішення від 11.09.2009р. та наявності запису про обтяження іпотекою АБ «Укргазбанк та здійснив державну реєстрацію квартири за відповідачем, як на окремий об`єкт нерухомості. Отже, фактично відбулось виділення окремої частки предмету іпотеки в натурі і реєстрація права власності на неї як на окремий об`єкт нерухомості. Наведене дає підстави зробити висновок, що дія іпотечного договору 16/08-Б від 09.06.2008 розповсюджується на квартиру АДРЕСА_1 . Отже, квартира АДРЕСА_1 , яка стала належати відповідачу на праві власності - є частиною житлового будинку АДРЕСА_2 і частиною предмету іпотеки за договором іпотеки N° 16/08-Б від 09.06.2008. Визнаючи законну обставину наявності у АБ «Укргазбанк», як іпотекодержателя підстав для звернення стягнення на квартиру в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором N° 20 від 26.12.2007, відповідач 03.09.2015 звернувся з заявою про добровільне погашення заборгованості в рамках вартості належної йому частки предмета іпотеки та «виведення квартири» з Державного реєстру іпотек та Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна. Незважаючи на обставину відчуження квартири, вказане майно продовжує бути предметом іпотеки за договором іпотеки, відповідно до ст. 23 Закону України «Про іпотеку». За таких обставин, АБ «Укргазбанк звернувся до Московського районного суду міста Харкова з позовом до нового власника квартири про звернення стягнення на предмет іпотек, але у зв`язку із суттєвою зміною судової практики позивач змінює предмет позовних вимог та просить суд про визнання за позивачем права іпотекодердателя. Таким чином, в тому числі, висновки Верховного Суду зводяться до того, що в ситуації набуття особою прав на нерухоме майно в період відсутності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно записів про обтяження, такі обтяження (зокрема, іпотека) припиняються. Чинність обтяжень зберігається лише у випадку якщо наявні обставини, що свідчать про недобросовісність набувача майна, який придбав таке майно за відсутності в державному реєстрі відомостей про обтяження. За таких обставин об`єктивною передумовою для звернення стягнення на нерухоме майно в судовому чи позасудовому порядку, з урахуванням наведених вище висновків Верховного Суду, є необхідність встановлення факту недобросовісного набуття права власності на квартиру ОСОБА_2 , оскільки у протилежному випадку іпотека втрачає чинність. Позивач зазначає, що ОСОБА_2 не можна вважати добросовісним набувачем квартири, в розумінні ст. 330 ЦК України. В діях набувача не повинно бути і необережної форми разом з тим, ОСОБА_2 не проявив розумної обережності та обачності при придбанні квартири, оскільки, станом на дату придбання квартири йому мала бути достеменно відома як обставина перебування квартири в іпотеці АБ «Укргазбанк» так і правова підстава набуття прав на квартиру після припинення іпотеки. ОСОБА_2 повинен був перед придбанням квартири поцікавитися про стан взаємовідносин за (договором іпотеки. Отже, спір про право у даному випадку, зводиться до необхідності встановлення факту чинності іпотеки через дослідження підстав та обставин набуття новим власником прав на Квартиру та спростування правомірності презумпції добросовісності такого набуття. ПАТ «Укргазбанк» звертається до суду, обравши вказані способи захисту своїх порушених прав та законних інтересів, а саме, визнання права, тобто, визнання права іпототекодержателя на квартиру. Такий спосіб захисту, у разі задоволення даного позову, дозволить реалізувати права банку як іпотекодержателя квартири.

Відповідач в особі представника адвоката Ципліцького Д.О. скористався правом надання відзиву проти позову, не погоджуючись з викладеним в позовній заяві обставинами та її вимогами.

Відзив мотивований тим, що Між ВАТ АБ «Укргазбанк» (правонаступником якого є позивач) та ОСОБА_5 26.12.2007 укладено кредитний договір №20. Того ж дня, між позивачем (кредитор), ОСОБА_4 (поручитель) та ОСОБА_3 (позичальник) укладено договір поруки №20. В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між позивачем та ОСОБА_4 та ОСОБА_3 укладено договір іпотеки від 09.06.2008 за №16/08-Б, предметом якого є нерухоме майно - житловий будинок «літ. В-5», загальною площею 6 422,9 кв.м., в якому розташовано 123 квартири. Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 11.09.2009 по справі №2-9601 договір іпотеки було визнано недійсним, а запис про іпотеку виключено з Державного реєстру іпотек. Зазначене рішення суду було скасовано рішенням Апеляційного суду Харківської області від 04.04.2012, запис про заборону відчуження об`єкта нерухомого майна було поновлено. Відповідач 30.05.2012 на підставі договору купівлі-продажу посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Харченко Л.Л. р. №823, набув право власності на квартиру АДРЕСА_4 . Позивач, на підтвердження викладених у позовній заяві доводів, надає копії Витягу про реєстрацію у Державному реєстрі іпотек №36009183 від 14.05.2012 та Витягу про реєстрацію в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна №36008860 від 14.05.2012 та стверджує, що після рішення Апеляційного суду Харківської області від 04.04.2012 відомості про обтяження квартири АДРЕСА_4 були поновлені. Позивач, посилаючись на правові висновки, викладені Верховним Судом зазначає, що за таких обставин об`єктивною передумовою для звернення стягнення на нерухоме майно в судовому чи позасудовому порядку, з урахуванням наведених вище висновків Верховного Суду, є необхідність встановлення факту недобросовісного набуття права власності на квартиру ОСОБА_2 оскільки у протилежному випадку іпотека втрачає чинність. У постанови Великої Палати Верховного Суду від 2 листопада 2021 у справі №925/1351/19 зазначено: «Якщо спірне майно є об`єктом нерухомості, то для визначення добросовісності його набувача крім приписів статті 388 ЦК України слід застосовувати спеціальну норму пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відповідно до якої державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Отже, добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Тому за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень. Такі висновки сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі N 922/3537/17 (провадження N 12- 127гс19, пункти 37, 38), від 1 квітня 2020 року у справі N 610/1030/18 (провадження N 14-436цс19, пункти 46.1, 46.2), від 15 червня 2021 року у справі N 922/2416/17 (провадження N 12-44гс20, пункти 7.15, 7.16). Крім того, на час укладення договору купівлі-продажу від 25.07.2018 запроваджено Державний реєстр речових прав на нерухоме майно, відомості з якого презюмуються правильними, доки не доведено протилежне, тож добросовісний набувач не повинен перевіряти історію придбання нерухомості та робити висновки щодо правомірності попередніх переходів майна, а може діяти, покладаючись на такі відомості, за відсутності обставин, які з точки зору розумного спостерігача можуть викликати сумнів у достовірності цих відомостей». Отже, вирішальне значення у справі, що розглядається, є з`ясування відповіді на питання чи був відповідач добросовісним набувачем квартири АДРЕСА_4 та чи були наявні відомості про обтяження спірної квартири у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Далі, в матеріалах справи №643/298/16-ц. за позовною заявою ОСОБА_2 до ООО «Алима-Т», ОСОБА_6 та Приватного нотаріуса ХМНО Харченко Л.Л. про визнання угоди недійсною та її розірванню, містяться копія договору купівлі-продажу від 30.05.2012 р., копії нотаріальної справи за договором купівлі-продажу квартири АДРЕСА_4 , зареєстровану в реєстрі за №823 та копій довідки №36262150 з Єдиного Реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 30.05.2012 р. і витягу з державного реєстру іпотек за №36258256 від 30.05.2012 року, із яких вбачається, що спірна квартира в іпотеці не перебуває. Тобто, з огляду на наведене, після ухвалення рішення Апеляційного суду Харківської області від 04.04.2012 відповідні відомості про обтяження спірного нерухомого майна були поновлені. Як вбачається з копії Витягу про реєстрацію у Державному реєстрі іпотек №36009183 від 14.05.2012, який позивач додає до свого позову, в графі «Об`єкт обтяження» зазначено: «житловий будинок, квартири АДРЕСА_5 , АДРЕСА_6 , АДРЕСА_7 , АДРЕСА_8 , АДРЕСА_9 , АДРЕСА_10 , АДРЕСА_11 , АДРЕСА_12 , АДРЕСА_13 , АДРЕСА_14 , АДРЕСА_15 , АДРЕСА_16 , АДРЕСА_17 , АДРЕСА_18 , АДРЕСА_19 , АДРЕСА_20 , АДРЕСА_21 , АДРЕСА_22 ». Як вбачається з копії Витягу про реєстрацію в Єдиному державному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна №№36008860 від 14.05.2012., який позивач додає до свого позову, в графі «Об`єкт обтяження» зазначено: «житловий будинок, квартири АДРЕСА_5 , АДРЕСА_6 , АДРЕСА_7 , АДРЕСА_8 , АДРЕСА_9 , АДРЕСА_10 , АДРЕСА_11 , АДРЕСА_12 , АДРЕСА_13 , АДРЕСА_14 , АДРЕСА_15 , АДРЕСА_16 , АДРЕСА_17 , АДРЕСА_18 , АДРЕСА_19 , АДРЕСА_20 , АДРЕСА_21 , АДРЕСА_22 ». Згідно з п.1.3. копії Договору купівлі-продажу від 30.05.2012, предметом якого є квартира АДРЕСА_23 , відсутність заборони відчуження (арешту) квартири підтверджується довідкою №36262150 з Єдиного Реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна від 30.05.2012 р. Згідно витягу з Державного реєстру іпотек за №36258256 від 30.05.2012 р. зазначена квартира в іпотеці не перебуває. Відповідно до копії Витягу з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна №36262150 від 30.05.2012 приватним нотаріусом ХМНО Харченко Л.Л. було зроблено пошуковий запит, в графі «Об`єкт обтяження» якого зазначено: « АДРЕСА_24 ». Так, за результатами цього пошукового запиту було знайдено 31 запис, серед яких спірної квартири немає. Відповідно до копії Витягу з Державного реєстру іпотек №36258256 від 30.05.2012 приватним зроблено пошуковий запит, в графі «Адреса об`єкта» якого зазначено: « АДРЕСА_24 ». Так, з копії цього витягу вбачається, що за вказаними параметрами запиту в Державному реєстрі іпотек інформація відсутня. Отже, відповідно до матеріалів нотаріальної справи, стосовно об`єкту « АДРЕСА_24 » були відсутні обтяження іпотекою, що підтверджується відповідними витягами від 30.05.2012, але згідно з копіями витягів від 14.05.2012, що надані позивачем, стосовно об`єкту «житловий будинок, квартири АДРЕСА_5 , АДРЕСА_6 , АДРЕСА_7 , АДРЕСА_8 , АДРЕСА_9 , АДРЕСА_10 , АДРЕСА_11 , АДРЕСА_12 , АДРЕСА_13 , АДРЕСА_14 , АДРЕСА_15 , АДРЕСА_16 , АДРЕСА_17 , АДРЕСА_18 , АДРЕСА_19 , АДРЕСА_20 , АДРЕСА_21 , АДРЕСА_22 » відповідне обтяження іпотекою було наявне. Інших відомостей, окрім витягів від 14.05.2012, які могли б свідчити про недобросовісність відповідача, позивачем не надано.

21.01.2025 від представника відповідача до суду надійшли додаткові пояснення, якими звертає увагу суду на висновок, викладеній у Постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду по справі №754/446/22 від 09 грудня 2024 року, в якому зазначено наступне: "Якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього (частина перша статті 330 ЦК України). Виникнення права власності у добросовісного набувача відбувається за таких умов: факт відчуження майна; майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач; відповідно до статті 388 ЦК, майно, відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребуване у добросовісного набувача (див.: постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 березня 2019 року в справі № 521/8368/15-ц, провадження № 61-17779св18).Добросовісний набувач не повинен перевіряти історію придбання нерухомості та робити висновки щодо правомірності попередніх переходів майна, а може діяти, покладаючись на такі відомості, за відсутності обставин, які з точки зору розумного спостерігача можуть викликати сумнів у достовірності цих відомостей (див.: пункт 6.50 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19, провадження № 12-35гс21).Добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність) з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (див. пункт 462 постанови Великої Палати Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18, провадження № 14-436цс19, пункт 7.15 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17, провадження № 12-44гс20).Добросовісний набувач не може відповідати у зв`язку із порушеннями інших осіб, допущеними в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає такий статус всупереч приписам статті 388 ЦК України, а, відтак, втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар (див.: пункт 6.53 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19, провадження № 12-35гс21)". Далі, серед іншого, Харківським апеляційним судом вже розглянуто аналогічний (за предметом позову, обставинами та частково за суб`єктним складом) спір та ухвалено рішення на користь добросовісного набувача нерухомого майна.

В судовому засіданні представник позивача повністю підтримав вимоги та викладені обставини у позовної заяви, просить позов задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав повністю, підтримуючи доводи та обставини, викладені у відзиву проти позову та додаткових поясненнях. У задоволенні вимог позову просить відмовити повністю.

Інші учасники в судове засідання не з`явились, будучи належним чином та своєчасно повідомлені про дату, час та місце судового розгляду, заяв про поважні причини своєї відсутності або про слухання справи за їх відсутності не надали, пояснення від третіх осіб до суду не надійшли.

Суд, вивчивши доводи позивача, заперечення відповідача, дослідивши матеріали справи та надані докази, вважає позовні вимоги такими, що задоволенню не підлягають, виходячи із такого.

Згідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Відповідно до ч 1ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до правил ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Так, встановлено, що 26.12.2007 між ВАТ «АБ «Укргазбанк», правонаступником якого є ПАТ «АБ «Укргазбанк», та ОСОБА_3 укладено кредитний договір №20, за умовами якого Банк надав позичальнику кредит у розмірі 2644000,00 доларів США зі сплатою 12,5 % річних строком до 25.12.2012.

На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між Банком та позичальником (Іпотекодавець 1) і ОСОБА_4 (Іпотекодавець 2), а разом з Іпотекодавцем 1 - Іпотекодавці) було укладено договір іпотеки від 09.06.2008 р. укладено договір іпотеки від 09.06.2008 за № 16/08-Б.

Відповідно до пункту 2.1.1. договору іпотеки, предметом іпотеки є нерухоме майно - житловий будинок «літ. В-5», загальною площею 6422,9кв.м, житловою площею 2 285,6кв.м.,(в житловому будинку розташовано 123 квартири), що знаходиться на АДРЕСА_25 .

Відомості про іпотеку внесені до Державного реєстру іпотек, на відчуження нерухомого майна накладено заборону.

Пунктом 3.1.5 договору іпотеки передбачено, що в разі невиконання позичальником зобов`язань, передбачених цим договором відшкодування заборгованості здійснюється банком шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, згідно договору іпотеки.

Пунктом 3.1.6. договору іпотеки визначено, що іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки в разі одноразового чи неодноразового прострочення іпотекодавцем сплати процентів за користування кредитними коштами, неповернення кредиту або порушення інших умов кредитного договору та набуває право звернення стягнення на предмет іпотеки незалежно від настання строку виконання кредитного договору, якщо іпотекодержатель і наступник іпотекодавців не досягнуть згоди про інше.

Відповідно до п 6.6. вказаного договору у випадку набуття права звернення стягнення на предмет іпотеки іпотекодержатель набуває право від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу з дотриманням умов, визначених у Законі України від 05.06.2003 № 898-IV«Про іпотеку» (далі - Закон № 898-IV).

При цьому ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою сторін між іпотекодавцем та іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. Заборгованість позичальника по кредитному договору вважається погашеною в день отримання іпотекодержателем від покупця за договором купівлі-продажу ціни купівлі-продажу предмета іпотеки в повному обсязі. Іпотекодержатель, реалізувавши предмет іпотеки (в силу рішення суду або цього договору), має надіслати іпотекодавцям (позичальнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця) та іншим іпотекодержателям звіт про розподіл коштів від продажу предмета іпотеки.

Позичальник взяті на себе зобов`язання за кредитним договором перестав виконувати з грудня 2008.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 13.05. 2010, яке на час розгляду справи не виконано, на користь Банку стягнуто солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 1664543,02 грн. та 2630252,33 доларів США, разом із судовими витратами.

Заочним рішенням Московського районного суду м. Харкова від 11.09.2009 договір іпотеки від 09.06.2008 № 16/08-Б визнано недійсним, виключено запис про іпотеку з Державного реєстру іпотек, знято заборону на відчуження житлового будинку «літ. В-5», розташованого на АДРЕСА_25 .

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 04.04.2012 заочне рішення Московського районного суду міста Харкова від 11.09.2009 скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визнання недійсним договору іпотеки відмовлено.

Відомості у Державному реєстрі іпотек щодо предмета іпотеки поновлено за реєстраційним номером 12489264, що підтверджується витягом від 14.05.2012 за № 36009183.

Також поновлено відомості у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна реєстраційний № 12488862, що підтверджується витягом від 14.05.2012 за № 36008860.

Відповідач ОСОБА_2 30.05.2012 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Харченко Л.Л., р/н 823, під цим номером, набув право власності на зазначену квартиру, як відокремлену частину предмета іпотеки та здійснив державну реєстрацію квартири за відповідачем, як на окремий об`єкт нерухомості.

Отже, дія Іпотечного договору 16/08-Б від 09.06.2008 розповсюджується на квартиру АДРЕСА_3 , як відокремлену частку предмету іпотеки- багатоквартирного будинку АДРЕСА_2 , а квартира АДРЕСА_1 , яка стала належати відповідачу на праві власності - є частиною житлового будинку АДРЕСА_2 і частиною предмету іпотеки за договором іпотеки N° 16/08-Б від 09.06.2008.

Відповідно до ст. 379 ЦК України, як житло розуміється житловий будинок, квартира, інші приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.

Житло як об`єкт права власності повинен відповідати певним критеріям: 1) це має бути приміщення; 2) вказане приміщення має бути придатним для постійного проживання в ньому, відповідати встановленим санітарним, технічним, протипожежним нормам, які встановлюються спеціальним законодавством України.

Цивільний Кодекс України визначає, зокрема, такі об`єкти права власності, які можуть розглядатися як житло: житловий будинок (ст. 380 ЦК України), садиба (ст. 381 ЦК України) та квартира (ст.382 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст. 382 ЦК України квартирою визнається ізольоване помешкання в житловому будинку, призначене та придатне для постійного у ньому проживання.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 1 Закону України від 14.05.2015 за № 417-VIII «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» визначено, що багатоквартирний будинок - це житловий будинок, в якому розташовано три чи більше квартири. У багатоквартирному будинку можуть також бути розташовані нежитлові приміщення, які є самостійними об`єктами нерухомого майна.

Відповідно до ст. 5 Закону № 898-IV предметом іпотеки можуть бути один або декілька об`єктів нерухомого майна за таких умов: нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація; нерухоме майно може бути відчужене іпотекодавцем і на нього відповідно до законодавства може бути звернене стягнення; нерухоме майно зареєстроване у встановленому законом порядку як окремий виділений у натурі об`єкт права власності, якщо інше не встановлено цим Законом. Предметом іпотеки також може бути об`єкт незавершеного будівництва, майнові права на нього, інше нерухоме майно, яке стане власністю іпотекодавця після укладення іпотечного договору, за умови, що іпотекодавець може документально підтвердити право на набуте ним у власність відповідне нерухоме майно у майбутньому. Обтяження такого нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації у встановленому законом порядку незалежно від того, хто є власником такого майна на час укладення іпотечного договору. Частина об`єкта нерухомого майна може бути предметом іпотеки лише після її виділення в натурі і реєстрації права власності на неї як на окремий об`єкт нерухомості, якщо інше не встановлено цим Законом. Іпотека поширюється на частину об`єкта нерухомого майна, яка не може бути виділеною в натурі і приєднана до предмета іпотеки після укладення іпотечного договору без реєстрації права власності на неї як на окремий об`єкт нерухомості. Нерухоме майно передається в іпотеку разом з усіма його приналежностями, якщо інше не встановлено іпотечним договором.

Таким чином, чинне законодавство, зокрема ЦК України, Закон № 898-IVта Закон України від 02.10.1992 № 2654-XII «Про заставу», не містить жодної статті, яка б визначала особливості іпотеки житла - багатоквартирного житлового будинку чи квартир у ньому.

Відтак, у разі передачі в іпотеку багатоквартирного житлового будинку в цілому, а не окремої квартири у ньому, то таке житлове приміщення - квартира, як і інші нежитлові та допоміжні приміщення, що знаходяться у ньому, не можна вважати відокремленими предметами іпотеки, на які може бути звернуто стягнення, як на самостійні об`єкти нерухомого майна.

Оскільки квартира у багатоквартирному житловому будинку не була самостійним предметом іпотеки, тому позивач не вправі реалізувати свої права іпотекодержателя шляхом примусового звернення стягнення на неї у встановленому законом порядку незалежно від інших квартир у багатоквартирному житловому будинку, бо таке житлове приміщення як окрема частина об`єкта нерухомого майна не було самостійним предметом іпотеки, а може бути визначено як частка багатоквартирного будинку, який є предметом іпотеки.

Такі висновки вбачаються із постанови від 19.06.2019 по справі №643/17966/14-ц Великої Палати Верховного Суду, що підтримує правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду України від 16.09.2015 (провадження № 6-1193цс15) та від 05.10.2016 (провадження 6-1582цс16), у яких зазначено, що неможливо звернути стягнення на квартиру як на частину об`єкта нерухомого майна (частину предмета іпотеки) в разі визначення предметом іпотеки за договором іпотеки будинку у цілому, а не окремих квартир.

Незважаючи на обставину відчуження квартири, вказане майно продовжує бути предметом іпотеки за договором іпотеки, оскільки відповідно до ст. 23 Закону України «Про іпотеку» яка передбачає, що у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе Іісійого обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Крім того, суд бере до уваги висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 по справі 643/17966/14-ц., де зазначено, що Банк обрав не правильний спосіб захисту своїх порушених прав.

Далі, п. 6.4. укладеного між сторонами договору іпотеки від 09.06.2008 визначено, що за рішенням іпотекодержателя задоволення вимог іпотекодержателя може здійснюватися у такому порядку: шляхом набуття права власності на предмет іпотеки або шляхом укладення довіреності на реалізацію предмету іпотеки: - відповідно до пункту 3.1.5. цього договору іпотекодавець на вимогу іпотекодаржателя, повинен передати іпотекодаржателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, що є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки (пункт 6.4.1. цього договору); - за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги в повному обсязі, що визначається на момент фактичного задоволення, включаючи суму кредиту, процентів, відшкодування збитків, завданих прострочкою виконання (а у випадках, передбачених законом, кредитним чи цим договорами, - пеню, штраф), втрати, пов`язані з пред`явленням вимоги за кредитним договором і зверненням стягнення та реалізації предмета іпотеки, витрати та утримання і збереження предмета іпотеки, витрати на страхування предмета іпотеки, а також інших збитків, завданих порушенням умов кредитного договору або цього договору (пункт 6.5.); - у випадку набуття права звернення стягнення на предмет іпотеки іпотекодержатель набуває право від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу з дотриманням умов, визначених в Законі № 898-IV. При цьому ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою сторін між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. Заборгованість позичальника по кредитному договору вважається погашеною в день отримання іпотекодержателем від покупця за договором купівлі-продажу ціни купівлі-продажу предмета іпотеки а повному обсязі. Іпотекодержатель, реалізувавши предмет іпотеки (в силу рішення суду або даного договору), має надіслати іпотекодавцям, (позичальнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця) та іншим іпотекодержателям звіт про розподіл коштів від продажу предмета іпотеки (пункт 6.6.); - за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги в повному обсязі, що визначається на момент фактичного задоволення, включаючи суму кредиту, процентів, відшкодування збитків, завданих прострочкою виконання (а у випадках, передбачених законом, кредитним чи цим договорами, - пеню, штраф), витрати, пов`язані з пред`явленням вимоги за кредитним договором зверненням стягнення та реалізації предмета іпотеки, витрати на утримання і збереження предмета іпотеки, витрати на страхування предмета іпотеки, а також інших збитків, завданих порушенням умов кредиток договору або цього договору (пункт 6.7); - реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводиться, якщо інакше не передбачено рішення суду, шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV«Про виконавче провадження», чинного на момент виникнення спірних правовідносин, та з дотриманням вимог Закону № 898-IV.

Позивач як іпотекодержатель згідно з договором іпотеки та ч.3 ст. 36 Закону № 898-IV може задовольнити свої кредиторські вимоги під час звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання шляхом продажу іпотекодержателем предмета іпотеки третій особі, встановленому ст. 38 цього Закону.

Продаж іпотекодержателем предмета іпотеки третій особі відповідно до ст.ст. 36, 38 цього Закону та згідно з умовами іпотечного застереження, визначеного у договорі іпотеки, є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду.

Порядок задоволення вимог іпотекодержателя шляхом продажу предмета іпотеки будь-якій особі визначено умовами договору іпотеки (пункт 29 цього договору), та з урахуванням положень ст.ст. 36, 38 № 898-IV Закону є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду.

Отже, Велика Палата Верховного Суду прийшла до висновку, що задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу іпотекодержателем з укладенням договору купівлі-продажу будь-яким способом із наданням йому всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу, є неправильним, оскільки сторонами у договорі іпотеки визначено, що судовий спосіб звернення стягнення застосовується у випадку, коли позасудове врегулювання не привело до задоволення вимог іпотекодержателя в повному обсязі. Відповідних доказів, які б підтверджували виникнення перешкод для іпотекодержателя у реалізації позасудового способу звернення стягнення на підставі іпотечного застереження у договорі іпотеки, позивачем суду не подано. Отже, позивачем не обґрунтовано порушення, невизнання або оспорення права, за захистом якого він звернувся до суду.

Аналогічний правовий висновок зроблено Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 12.05.2019 (провадження № 14-112цс19) та від 12.06.2019 (провадження № 14-48цс19).

Далі, у постанові Великої Палати Верховного суду від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 конкретизовано попередні висновки щодо правозастосування, наступним чином: «Водночас Велика Палата Верховного Суду нагадує, що функцією державної реєстрації права власності є оголошення належності нерухомого майна певній особі. Таких висновків Велика Палата Верховного Суду дійшла, зокрема, у пункті 96 постанови від 07 листопада 2018 року у справі N° 488/5027/14-ц (провадження N° 14- 256цс18), у пункті 10.29 постанови від ЗО червня 2020 року у справі N 19/028-10/13 впровадження N° 12-158гс19). Аналогічно функцією державної реєстрації іпотеки є оголошення належності іпотеки нерухомого майна певній особі. Тобто запис про іпотеку не може бути відновлений з моменту вчинення первинного запису («заднім числом»), а підлягає відновленню з моменту вчинення запису про таке відновлення.

Якщо ж іпотека припинена у зв`язку з реалізацією предмета іпотеки, то подальше скасування судового рішення, на підставі якого з Державного реєстру іпотек виключено запис про обтяження, не впливає ані на чинність договору купівлі- продажу, укладеного на прилюдних торгах, ані на чинність іпотеки. Відповідно до частини першої статті 23 Закону N° 898-IV у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Зазначену норму слід застосовувати разом з пунктом 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відповідно до якого державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відомості Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вважаються правильними, доки не доведено протилежне (пункт 6.30 постанови від 2 липня 2019 року у справі N° 48/340). Однією із загальних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті З ЦК України). Відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» до загальних засад державної реєстрації прав належить гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження. Тому суд має оцінювати наявність або відсутність добросовісності зареєстрованого володільця нерухомого майна (пункт 51 постанови від 26 червня 2019 року у справі № К9/927/16-Ц).

Добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб ва нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність) з Державного Реєстру речових прав на нерухоме майно (пункт 46.2 постанови Великої Палати верховного Суду від 1 квітня 2020 року у справі N° 610/1030/18 (провадження N° 14- 436цс19).

Наведені у постанові в справі №922/2416/17 мотиви, для забезпечення єдності судової практики Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне відступити шляхом конкретизації від її висновку, викладеного у постанові від 19 червня 2019 року у справі №643/17966/14-ц, а також від аналогічного висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 16 вересня 2015 року у справі №6-1193цс15, і Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, викладеного у Постановах від 10 травня 2018 року у справі №643/18839/13-ц, від 23 січня 2019 року справі №643/12557/16-ц та від 13 березня 2019 року у справі №643/19761/13-ц. Означена конкретизація висновків полягає у такому: - скасоване судове рішення не породжує жодних правових наслідків з моменту його ухвалення, але його скасування саме по собі (тобто без встановлення інших обставин, що, зокрема, можуть підтверджувати недобросовісність дій, які були вчинені на підставі цього рішення) не є підставою для перегляду всіх юридичних фактів, що виникли, змінилися чи припинилися на підставі відповідного рішення; - виключення відомостей про право іпотеки з відповідного державного реєстру на підставі судового рішення є не правовим наслідком такого рішення, а фактичною дією, вчиненою на підставі цього рішення; - виключення відомостей про право іпотеки з відповідного Державного реєстру, зокрема, на підставі судового рішення не впливає на чинність іпотеки. Скасування того судового рішення, що мало наслідком внесення до Державного реєстру іпотек запису про припинення іпотеки, не відновлює дію останньої, оскільки іпотека зберігає чинність незалежно від відсутності певний час відомостей про неї у відповідному державному реєстрі; - запис про іпотеку не може бути відновлений з моменту вчинення первинного запису, а вчиняється державним реєстратором повторно за наявності для цього підстав, передбачених законом, зокрема договору іпотеки, а також судового рішення про визнання права іпотекодержателя.

Такі ж висновки, викладеними у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 03.11.2021 у справі №755/6927/18 за позовом за позовом АБ «УКРГАЗБАНК» до ОСОБА_7 третя особа: ОСОБА_8 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Верховний Суд також вказує, що суди попередніх інстанцій встановили, що рішенням Апеляційного суду Одеської області від 17 травня 2016 року скасовано рішення Приморського районного суду м. Одеси від 17 жовтня 2014 року, зокрема в частині вимог про визнання недійсним договору іпотеки та вилучення з Державного реєстру прав на нерухоме майно запису про іпотеку і скасування та вилучення записів про ОСОБА_9 реєстрацію обтяження нерухомого майна. При цьому кінцевим набувачем Шпірного майна став ОСОБА_10 , що підтверджено договором купівлі-продажу.

У постанові від 15 червня 2021 року у справі №922/2416/17 (провадження N 12-44гс2О) Велика Палата Верховного Суду вказала, що якщо іпотека припинена у зв`язку з реалізацією предмета іпотеки, то подальше скасування судового рішення, на підставі якого з Державного реєстру іпотек виключено запис про обтяження, не впливає ані на чинність договору купівлі-продажу, ані на чинність іпотеки. Відомості з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вважаються правильними, шоки не доведено протилежне. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» до загальних засад державної реєстрації прав належить гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження. Тому суд має оцінювати наявність або відсутність добросовісності зареєстрованого володільця нерухомого майна.

Отже, висновки суду апеляційної інстанції, який змінив мотиви відмови суду першої інстанції, про те, що у разі скасування незаконного судового рішення про визнання І іпотеки недійсною, на підставі якого з Державного реєстру іпотек виключено запис яро обтяження, дія іпотеки підлягає відновленню з моменту вчинення первинного запису в Державному реєстрі іпотек, який виключено на підставі рішення суду, оскільки відпала підстава виключення цього запису і це означає, що іпотека є дійсною з моменту внесення про неї первинного запису в Державний реєстр іпотек, - не відповідають висновкам, викладеним у постановах Великої Палати Верховного Суду від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (провадження № 12- 44гс), оскільки свої висновки суд апеляційної інстанції зробив без врахування наявності чи відсутності обставин, які можуть свідчити про недобросовісність набувача майна, придбаного за відсутності в державному реєстрі відомостей про обтяження.

Тому Верховний Суд вважає, що у справі за належною вимогою (зокрема про визнання права іпотекодержателя) суд має врахувати наявність/відсутність обставин, які можуть свідчити про недобросовісність набувача майна за відсутності в Державному реєстрі іпотек відомостей про обтяження. Відсутність у Державному реєстрі іпотек означених відомостей не може беззастережно свідчити про добросовісність особи, яка придбаває таке майно.

Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові, тому колегія суддів не вбачає необхідності надавати оцінку аргументам касаційної скарги банку щодо застосування строків позовної давності.».

Таким чином, висновки Верховного Суду зводяться до того, що в ситуації набуття особою прав на нерухоме майно в період відсутності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно записів про обтяження, такі обтяження (зокрема, іпотека) припиняються.

Чинність обтяжень зберігається лише у випадку якщо наявні обставини, що свідчать про недобросовісність набувача майна, який придбав таке майно за відсутності в державному реєстрі відомостей про обтяження.

У відповідності до пункту 25 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 за № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» набувач визнається добросовісним, якщо при вчиненні правочину він не знав і не міг знати про відсутність у продавця прав на відчуження майна, наприклад, вжив усіх розумних заходів, виявив обережність та обачність для з`ясування правомочностей продавця на відчуження майна. При цьому в діях набувача не повинно бути і необережної форми азом з тим, ОСОБА_2 не проявив розумної обережності та обачності при придбанні квартири, оскільки, станом на дату придбання Квартири йому мала бути достеменно відома як обставина перебування квартири в іпотеці АБ «Укргазбанк» так і правова підстава набуття прав на квартиру після припинення іпотеки.

Представник відповідача посилається на те, що відповідач є добросовісним набувачем квартири, оскільки на момент придбання квартири у реєстрі були відсутні дані щодо її обтяження та звертає увагу суду на висновок, викладеній у Постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду по справі №754/446/22 від 09 грудня 2024 року, із зазначенням того, що Харківським апеляційним судом вже було розглянуто аналогічний (за предметом позову, обставинами та частково за суб`єктним складом) спір та ухвалено рішення на користь добросовісного набувача нерухомого майна та справа №638/17444/21 перебуває на розгляді в суді касаційної інстанції, якою 03.10.2024 року відкрито провадження.

Так, дійсно із висновку у Постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду по справі №754/446/22 від 09 грудня 2024 року вбачається. що якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього (частина перша статті 330 ЦК України. Виникнення права власності у добросовісного набувача відбувається за таких умов: факт відчуження майна; майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач; відповідно до статті 388 ЦК, майно, відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребуване у добросовісного набувача (див.: постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 березня 2019 року в справі № 521/8368/15-ц, провадження № 61-17779св18). Добросовісний набувач не повинен перевіряти історію придбання нерухомості та робити висновки щодо правомірності попередніх переходів майна, а може діяти, покладаючись на такі відомості, за відсутності обставин, які з точки зору розумного спостерігача можуть викликати сумнів у достовірності цих відомостей (пункт 6.50 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19, провадження №12-35гс21). Добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність) з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (пункт 462 постанови Великої Палати Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18, провадження № 14-436цс19, пункт 7.15 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17, провадження № 12-44гс20). Добросовісний набувач не може відповідати у зв`язку із порушеннями інших осіб, допущеними в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає такий статус всупереч приписам статті 388 ЦК України, а, відтак, втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар (див.: пункт 6.53 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02 листопада 2021 року у справі №925/1351/19, провадження № 12-35гс21).

Так, дійсно рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 31.01.2023 позовні вимоги ТОВ «ФК «Капітал Джірінг» задоволено частково та визнано за ТОВ «ФК «Капітал Джірінг» права іпотекодержателя за договором іпотеки від 15.05.2013 року. Суд вважав, що виключення відомостей про право іпотеки з Державного реєстру іпотек не впливає на чинність іпотеки, оскільки така підстава припинення іпотеки не передбачена Законом, іпотека є чинною незалежно від наявності таких відомостей у Державному реєстрі іпотек. Відсутність у Державному реєстрі іпотек означених відомостей не може беззастережно свідчити про добросовісність особи, яка придбаває таке майно.

Постановою Харківського апеляційного суду від 16.05.2023 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Гринишина Є. В. - задоволено. Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 31 січня 2023 року скасовано та ухвалено нове судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ТОВ «ФК «Капітал Джірінг» про визнання права іпотекодержателя стосовно іпотечного майна.

Постановою Верховного Суду від 10 квітня 2024 року касаційну скаргу ТОВ «ФК «Капітал Джірінг» задоволено частково. Постанову Харківського апеляційного суду від 16 травня 2023 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Верховний Суд скасовуючи постанову апеляційного суду та направляючи справу на новий апеляційний розгляд зазначив про те, що вирішуючи спір апеляційний суд не врахував висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у пункті 9.8 постанови від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (провадження № 12-44гс20), відповідно до яких у випадку, якщо позивач вважає, що іпотека є та залишалася чинною, належним способом захисту було б звернення позивача з вимогою про визнання права іпотекодержателя стосовно іпотечного майна. Після набрання чинності рішенням суду у разі задоволення такого позову до відповідного державного реєстру має бути внесений запис про іпотекодержателя. У зв`язку з чим висновки апеляційного суду про те, що позивач не звертався до суду з позовом про скасування рішень державного реєстратора щодо припинення обтяжень іпотекою спірної квартири, є помилковими та такими, які прийняті з неправильним застосуванням норм матеріального права. Крім того, суд не врахував, що запис про іпотеку не може бути відновлений з моменту вчинення первинного запису, а вчиняється державним реєстратором повторно за наявності для цього підстав, передбачених законом, зокрема договору іпотеки, а також судового рішення про визнання права іпотекодержателя. Отже, обраний позивачем спосіб захисту є належним та відповідає актуальній практиці Верховного Суду. Так, суд апеляційної інстанції не встановив, на підставі чого були припинені записи про обтяження іпотекою спірної квартири, чи наявна невиконана заборгованість за кредитним договором, не врахував те, що спірна квартира була відчужена боржником та іпотекодавцем після відкриття провадження у справі № 234/15207/15 про стягнення з нього заборгованості за кредитним договором, в забезпечення якого і була передана спірна квартира.

Постановою Харківського апеляційного суду від 13 червня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 31 січня 2023 року залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що зважаючи на те, що зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконано, відомості про іпотеку у державному реєстрі було припинено без достатніх підстав, апеляційний суд погодився з висновками місцевого сулу про порушення прав позивача як іпотекодержателя а наявності підстав для визнання права іпотеки за ТОВ «ФК «Капітал Джірінг». Щодо доводів ОСОБА_1 про те, що вона є добросовісним набувачем квартири, то саме по собі посилання відповідачки про необізнаність щодо іпотеки, за встановлених обставин, не є підставою для відмови в позові. Як вбачається з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, спірна квартира після припинення іпотеки була неодноразово у короткий проміжок часу (менше місяця) передана у статутний капітал та відчужена. У подальшому через рік квартира знову була відчужена та новим власником стала ОСОБА_1. Зважаючи, на неодноразові зміни власника, при належній обачності відповідачки могла передбачити негативні для себе наслідки у разі набуття права власності на вказане майно (Постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 10.04.2024, справа № 638/17444/21; провадження №61-8975св23).

24.02.2025 Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду по №638/17444/21; провадження № 61-10710св24, касаційну скаргу залишено без задоволення, рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 31.01.2023 та постанову Харківського апеляційного суду від 13.06.2024 - залишено без змін.

Верховний Суд, приймаючи вищевказане рішення, мотивував таким чином: «Спірні правовідносини стосуються захисту прав кредитора на задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки, який був відчужений на користь третіх осіб у період відсутності в державних реєстрах запису про обтяження майна іпотекою. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (частина 1 статті 526 ЦК України). Іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном (неподільним об`єктом незавершеного будівництва, майбутнім об`єктом нерухомості), що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами такого боржника у порядку, встановленому цим Законом (стаття 1 Закону України «Про іпотеку»). Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. Частиною 5 статті 3 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Відповідно до статті 12 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки. Згідно з частиною 1 статті 17 Закону України «Про іпотеку» іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її. Якщо предметом іпотечного договору є земельна ділянка і розташована на ній будівля (споруда), в разі знищення (втрати) будівлі (споруди) іпотека земельної ділянки не припиняється; з інших підстав, передбачених цим Законом. Відомості про припинення іпотеки підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку. Відповідно до статті 23 Закону України «Про іпотеку» у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. Рішенням Конституційного Суду України від 14 липня 2020 року №8-р/2020 у справі №3-67/2019(1457/19) за конституційною скаргою ОСОБА_4 визнано такими, що відповідають Конституції України (є конституційними), положення частини 1 статті 23 Закону України «Про іпотеку», та зазначено, що «іпотека є специфічним видом забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні його власника, який обмежений у правомочності самостійно розпоряджатися предметом іпотеки. Тобто іпотека обмежує такий елемент права власності, як право розпорядження нерухомим майном, яке є предметом іпотечного договору. Зазначений вид забезпечення виконання зобов`язання передбачає стимулювання боржника до належного виконання зобов`язання та запобігання негативним наслідкам, що настають у разі порушення ним свого зобов`язання. У разі порушення боржником свого зобов`язання до особи, яка передала в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання такого зобов`язання, можуть бути застосовані заходи цивільно-правової відповідальності у виді звернення стягнення на предмет іпотеки. Особливістю цього виду забезпечення виконання зобов`язання є те, що обтяження майна іпотекою відбувається незалежно від зміни власника такого майна, тому стосовно кожного наступного власника іпотечного майна виникають ризики настання відповідальності перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов`язання, зокрема звернення стягнення на предмет іпотеки. Отже, положення частини 1 статті 23 Закону № 898 не порушують розумного балансу між правами та інтересами іпотекодержателя (кредитора) і іпотекодавця (набувача іпотечного майна).

До того ж факт обізнаності набувача іпотечного майна щодо перебування нерухомого майна в іпотеці не має істотного значення, адже відчуження предмета іпотеки іпотекодавцем за згодою або без згоди іпотекодержателя жодним чином не припиняє іпотеки. Водночас набувач іпотечного майна, до відома якого не доведено інформацію про те, що нерухоме майно є предметом іпотеки, володіє достатніми засобами юридичного захисту, передбаченими чинним законодавством України, у разі порушення його конституційного права власності, а також вимог закону при вчиненні правочину». Забезпечення виконання зобов`язання іпотекою гарантує право кредитора одержати задоволення своїх вимог за рахунок заставленого майна, зокрема в позасудовому порядку, переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 червня 2021 року в справі №922/2416/17 зроблено висновок, що: - виключення відомостей про право іпотеки з відповідного державного реєстру не впливає на чинність іпотеки. Іпотека зберігає чинність незалежно від відсутності певний час відомостей про неї у відповідному державному реєстрі; - запис про іпотеку не може бути відновлений із моменту вчинення первинного запису, а вчиняється державним реєстратором повторно за наявності для цього підстав, передбачених законом, зокрема договору іпотеки, а також судового рішення про визнання права іпотекодержателя; - за відсутності в реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяження особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень. За таких умов право іпотеки припиняється, відомості про іпотеку поновленню не підлягають; - у випадку, якщо позивач вважає, що іпотека є та залишилася чинною, належним способом захисту було б звернення позивача з вимогою про визнання права іпотекодержателя стосовно іпотечного майна. Після набрання чинності рішенням суду в разі задоволення такого позову до відповідного державного реєстру має бути внесений запис про іпотекодержателя; - у справі з належною вимогою (зокрема, про визнання прав іпотекодержателя) суд має враховувати наявність/відсутність обставин, які можуть свідчити про недобросовісність набувача майна, придбаного за відсутності в Державному реєстрі іпотек відомостей про обтяження.

Відсутність у Державному реєстрі іпотек зазначених відомостей не може беззастережно свідчити про добросовісність особи, яка придбаває таке майно. У пункті 7.22 постанови від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (провадження № 14-44гс20) Велика Палата Верховного Суду виснувала, що запис про іпотеку не може бути відновлений з моменту вчинення первинного запису, а вчиняється державним реєстратором повторно за наявності для цього підстав, передбачених законом, зокрема договору іпотеки, а також судового рішення про визнання права іпотекодержателя. Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація обтяжень проводиться на підставі судового рішення щодо набуття, зміни або припинення обтяження речових прав на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості, що набрало законної сили.

Звертаючись до суду з цим позовом, ТОВ «ФК «Капітал Джірінг» вказувало, що спірна квартира була предметом іпотеки за договором від 15 березня 2013 року, проте, що відомості про припинення обтяження спірного нерухомого майна були безпідставно вилучені з Державного реєстру іпотек, договір іпотеки не припинив свою дію, основне зобов`язання не виконане, заборгованість, яка була стягнуто судовим рішенням не погашена, у зв`язку з чим наявні підстави для визнати за ним право іпотекодержателя щодо спірної квартири. Заперечуючи проти позову, ОСОБА_1 вказувала про відсутність заборгованості у позичальника ОСОБА_2 , про що було надана ПАТ «Укрбізнесбанк» відповідний лист, на підставі якого знято обтяження. Суд установив, що, що відомості про іпотеку у державному реєстрі було припинено без достатніх підстав, оскільки такий лист банком не видавався, що свідчить про порушення прав позивача як іпотекодержателя та наявності підстав для визнання права іпотеки за ТОВ «ФК «Капітал Джірінг».

У справі про визнання права іпотекодержателя позивач не позбавлений права доводити недобросовісність кінцевого набувача предмета іпотеки. При вирішенні спорів щодо прав на нерухоме майно необхідно враховувати наявність чи відсутність обставин, які можуть свідчити про недобросовісність набувача майна, придбаного з порушенням закону, оскільки від цього може залежати, зокрема, чинність чи припинення іпотеки. Оцінюючи добросовісність ОСОБА_1 як набувача спірного нерухомого майна, суди попередніх інстанцій виходили, зокрема з того, що за період 2018-2019 років спірне нерухоме майно змінило кількох власників, при цьому ОСОБА_1 могла перевірити інформацію щодо цього майна в Державному реєстрі заборон та відчуження майна щодо відомостей про перебування квартири під іпотекою на підставі договору іпотеки від 15 травня 2013 року, у зв`язку з чим вважали, що відповідачка, проявивши розумну обачність, могла і повинна була знати про те, що спірне майно вибуло з володіння власника з порушенням вимог закону, що ставить під обґрунтований сумнів її добросовісність під час набуття нею спірного майна у власність.».

Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Відповідно до ч.ч. 2, 3ст. 12 ЦПК України, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно п.п.3,4 ч.1 ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є: свобода договору, свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом.

Підстави виникнення цивільних прав та обов`язків визначені в статті 11 ЦК України, зокрема з договорів та інших правочинів.

Статтею 14 цього Кодексу визначено, що цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Виконання цивільних обов`язків забезпечується засобами заохочення та відповідальністю, які встановлені договором.

Відповідно до ч.ч. 1,2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції не повною мірою відповідає вказаним вимогам закону.

Отже, спірні правовідносини стосуються захисту прав нового кредитора на задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки, який був відчужений на користь третіх осіб у період відсутності в державних реєстрах запису про обтяження майна іпотекою.

Відповідно до положень ч.1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 1 Закону України «Про іпотеку» визначено, що іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном (неподільним об`єктом незавершеного будівництва, майбутнім об`єктом нерухомості), що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами такого боржника у порядку, встановленому цим Законом

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду.

Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (ч.5 ст.3 ЗУ «Про іпотеку»).

Відповідно до ст. 12 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до ч.1 ст.17 Закону України «Про іпотеку» іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її. Якщо предметом іпотечного договору є земельна ділянка і розташована на ній будівля (споруда), в разі знищення (втрати) будівлі (споруди) іпотека земельної ділянки не припиняється; з інших підстав, передбачених цим Законом. Відомості про припинення іпотеки підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку.

Відповідно до ст. 23 Закону України «Про іпотеку» у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 червня 2021 року в справі № 922/2416/17 зроблено висновок, що: - виключення відомостей про право іпотеки з відповідного державного реєстру не впливає на чинність іпотеки. Іпотека зберігає чинність незалежно від відсутності певний час відомостей про неї у відповідному державному реєстрі; - запис про іпотеку не може бути відновлений із моменту вчинення первинного запису, а вчиняється державним реєстратором повторно за наявності для цього підстав, передбачених законом, зокрема договору іпотеки, а також судового рішення про визнання права іпотекодержателя; - за відсутності в реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяження особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень. За таких умов право іпотеки припиняється, відомості про іпотеку поновленню не підлягають; - у випадку, якщо позивач вважає, що іпотека є та залишилася чинною, належним способом захисту було б звернення позивача з вимогою про визнання права іпотекодержателя стосовно іпотечного майна. Після набрання чинності рішенням суду в разі задоволення такого позову до відповідного державного реєстру має бути внесений запис про іпотекодержателя; - у справі з належною вимогою (зокрема, про визнання прав іпотекодержателя) суд має враховувати наявність/відсутність обставин, які можуть свідчити про недобросовісність набувача майна, придбаного за відсутності в Державному реєстрі іпотек відомостей про обтяження. Відсутність у Державному реєстрі іпотек зазначених відомостей не може беззастережно свідчити про добросовісність особи, яка придбаває таке майно. У справі про визнання права іпотекодержателя позивач не позбавлений права доводити недобросовісність кінцевого набувача предмета іпотеки. При вирішенні спорів щодо прав на нерухоме майно необхідно враховувати наявність чи відсутність обставин, які можуть свідчити про недобросовісність набувача майна, придбаного з порушенням закону, оскільки від цього може залежати, зокрема, чинність чи припинення іпотеки

Положеннями ст.89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу(групи однотипних доказів),який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу(групи доказів).

Судом враховано, що наявність встановлених матеріалами справи обставин, свідчить про недобросовісність набувача іпотечного майна відповідачем, який при укладенні договору купівлі-продажу такого майна від 30.05.2012, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Харченко Л.Л., р/н 823, мав можливість ознайомитися з повною інформацією, яка міститься в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі Іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо відомостей про перебування квартири під іпотекою на підставі договору іпотеки від 09.06.2008 та, відповідно, відповідач не позбавлений права вжити усіх розумних заходів для звернення до іпотекодержателя ПАТ «Укргазбанк» з метою ознайомлення з умовами договору іпотеки, з`ясування історію кредитних правовідносин, сторін договору та встановлення дійсного права іпотекодавця на продаж предмета іпотеки (квартири) за наявності згоди банку, як іпотекодержателя або заборгованості тощо.

З огляду на те, що виключення відомостей про право іпотеки з Державного реєстру іпотек не впливає на чинність іпотеки, оскільки така підстава припинення іпотеки не передбачена Законом, іпотека є чинною незалежно від наявності таких відомостей у Державному реєстрі іпотек. При цьому відсутність у Державному реєстрі іпотек означених відомостей не може беззастережно свідчити про добросовісність особи, яка придбаває таке майно.

Отже, за таких встановлених обставин, коли на даний час відсутні підстави вважати припиненою, згідно ст. 17 Закону України «Про іпотеку», іпотеку спірної квартири, що встановлена на підставі договору іпотеки від 09.06.2008, об`єктивною передумовою для звернення стягнення на нерухоме майно в судовому чи позасудовому порядку, з урахуванням наведених вище висновків Верховного Суду, не вбачається добросовісне набуття права власності на квартиру відповідачем, оскільки у протилежному випадку іпотека втрачає чинність. Крім того, і і відсутні підстави вважати відповідача добросовісним набувачем в розумінні положень ст. 330 ЦК України.

Доказів протилежного стороною відповідача не надано, не мають таких доказів і матеріали справи.

Доводи представника відповідача, через викладене та проаналізоване судом текстом вище, не спростовують висновків суду.

Європейський суд з прав людини зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23).

Таким чином, аналізуючи вищевикладене, враховуючи в сукупності наявні у справі докази, застосовуючи практику Верховного суду, діючи в межах заявлених позовних вимог, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог щодо визнання за ПАТ АБ «УКРГАЗБАНК» право іпотекодержателя належної на праві власності ОСОБА_2 квартири АДРЕСА_1 , яке виникло на підставі укладеного між відкритим АТ АБ «Укргазбанк» з однієї сторони та ОСОБА_3 і ОСОБА_4 з другої сторони, договору іпотеки без оформлення заставної № 16/08-Б від 09.06.2008, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Глуховцевою Н.В. за реєстровим № 2836, а тому у суду є правові підстави для задоволення позову.

Питання розподілу судових витрат суд вирішує у відповідності до статті 141 ЦПК України.

На підставі викладеного і керуючись ст.ст. 10, 11, 76-80, 89, 141, 258, 259, 263,265 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

Задовільнити позовні вимоги Акціонерного Банку «Укргазбанк» в особі представника Невечерова Дмитра Володимировича, до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про визнання права іпотекодержателя.

Визнати за Публічним акціонерним товариством Акціонерний Банк «Укргазбанк» право іпотекодержателя належної на праві власності ОСОБА_2 квартири АДРЕСА_1 , яке виникло на підставі укладеного між Відкритим акціонерним товариством Акціонерний банк «Укргазбанк» з однієї сторони та ОСОБА_3 і ОСОБА_4 з другої сторони, договору іпотеки без оформлення заставної № 16/08-Б від 09.06.2008, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Глуховцевою Н.В. за реєстровим № 2836

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Публічним акціонерним товариством Акціонерний Банк «Укргазбанк» () судовий збір в сумі 243 (двісті сорок три)грн.,60 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30 днів з дня його проголошення, безпосередньо до суду апеляційної інстанції

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відомості щодо учасників справи, які не оголошуються судом:

Позивач: Публічне акціонерне товариство акціонерний банк «Укргазбанк», адреса місця знаходження: 61165, м. Харків, Космічна, 20; .

Відповідач: ОСОБА_2 , адреса місця проживання: АДРЕСА_26 ,РНОКПП НОМЕР_1 .

Третя особа: ОСОБА_3 , адреса проживання: АДРЕСА_27 .

Третя особа: ОСОБА_4 , адреса проживання: АДРЕСА_28 .

Суддя О.О. Сугачова