Номер провадження: 22-ц/813/5716/25
Головуючий у першій інстанції Роїк Д. Я.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.12.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Таварткіладзе О.М.,

суддів: Сєвєрової Є.С., Погорєлової С.О.,

за участю секретаря судового засідання: Чередник К.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якої діє представник ОСОБА_2 , на ухвалу Хаджибейського районного суду міста Одеси від 12 лютого 2025 року за заявою ОСОБА_1 про визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню по цивільній справі № 521/17047/24 за заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , про стягнення аліментів на утримання доньки ОСОБА_4 , -

В С Т А Н О В И В:

В провадженні суду знаходиться цивільна справа за заявою ОСОБА_1 про визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню по цивільній справі № 521/17047/24 за заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , про стягнення аліментів на утримання доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Судовим наказом Малиновського районного суду м. Одеси від 26.12.2024 року було вирішено питання щодо стягнення з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) аліментів на користь ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_2 ) на утримання доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі однієї чверті заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку та не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 20 жовтня 2024 року, і до досягнення сином повноліття, а саме до ІНФОРМАЦІЯ_4 . Стягнуто з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) в дохід держави судовий збір в сумі 302,80 грн.

На адресу до Малиновського районного суду м. Одеси надійшла заява від представника ОСОБА_1 , у якому просить суд визнати таким, що не підлягає виконанню судовий наказ по справі № 521/17047/24 про стягнення з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) аліментів на користь ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_2 ) на утримання доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі однієї чверті заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку та не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 20 жовтня 2024 року, і до досягнення сином повноліття, а саме до ІНФОРМАЦІЯ_4 . Стягнуто з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) в дохід держави судовий збір в сумі 302,80 грн.

В обґрунтування вимог зазначив, що право на стягнення в судовому порядку коштів (аліментів) на утримання дитини має той з батьків, з ким проживає дитина. При зверненні до суду із заявою про видачу судового наказу ОСОБА_3 вказала, що неповнолітня дитина проживає з матір`ю та знаходиться на її утриманні. На цей час між заявником та боржником подружні стосунки є майже припиненими. Добровільно боржник не надає кошти на утримання малолітньої дитини.

При цьому, вказав, що подружжя разом з неповнолітньою дитиною протягом останніх двох років та на день винесення спірного судового наказу проживало та проживає на теперішній час за адресою АДРЕСА_3 . Дитина знаходиться на повному утриманні батька ОСОБА_1 , оскільки дружина ОСОБА_3 не працювала на дату винесення судового наказу та не працює станом на день звернення до суду з заявою. Факт спільного проживання родини ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 протягом останніх двох років підтверджується Характеристикою від 14.01.2025, наданою ОСББ «МЮНХАУЗЕН» та засвідченою в тому числі сусідами, в якій, зокрема зазначено, що ОСББ «МЮНХАУЗЕН» підтверджує, що ОСОБА_1 , його дружина ОСОБА_3 та їхня донька ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 , постійно проживають в квартирі АДРЕСА_4 . Квартира на праві власності належить заявнику. Також, дитина ОСОБА_4 з 02 вересня 2024 року займається художньою гімнастикою у спортивному клубі «Силует», яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 . Окрім того, дитина отримує медичну допомогу згідно декларації № 0001-3A6E-45A0 від 08.09.2022 року адресою місця надання медичних послуг лікарем, який надає ПМД, пацієнту ОСОБА_4 , є АДРЕСА_6 .

Отже, таким чином, з урахуванням того, дитина фактично проживає з обома батьками, та перебуває на утриманні боржника ОСОБА_1 , судовий наказ Малиновського районного суду м. Одеси від 26.12.2024 року повинен бути визнаний таким, що не підлягає виконанню, оскільки обов`язок боржника, як батька, щодо сплати аліментів відсутній.

Ухвалою Хаджибейського районного суду міста Одеси від 12 лютого 2025 року заяву ОСОБА_1 про визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню по цивільній справі № 521/17047/24 за заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , про стягнення аліментів на утримання доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 - залишено без задоволення.

Не погоджуючись з такою ухвалою суду, ОСОБА_1 , від імені якої діє представник ОСОБА_2 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить ухвалу Хаджибейського районного суду міста Одеси від 12 лютого 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким заяву про визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню задовольнити, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що в ухвалі відсутні мотиви щодо відхилення доводів заявника ОСОБА_1 з приводу того, що донька станом на час видачі судового наказу проживала з ним у м. Ірпінь Київської області, та перебувала на його утриманні. Так, звертаючись з заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів стягувач ОСОБА_3 подала неправдиві відомості, зокрема про те, що неповнолітня дитина проживає з матір`ю та знаходиться на т утриманні. На підставі неправдивих відомостей ОСОБА_3 Малиновським районним судом міста Одеси видано спірний судовий наказ. Докази, що спростовують недостовірні відомості щодо проживання дитини разом з матір`ю, не були враховані судом першої інстанції і надалі, при розгляді заяви ОСОБА_1 про визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню. Проживання дитини разом з батьком підтверджується Характеристикою від 14.01.2025, наданою ОСББ «МЮНХАУЗЕН» та засвідченою в тому числі сусідами, в якій, зокрема зазначено, що ОСББ «МЮНХАУЗЕН» підтверджує, що ОСОБА_1 , його дружина ОСОБА_3 та їхня донька ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 , постійно проживають в квартирі АДРЕСА_4 . На протязі останніх двох років і станом на сьогодні зазначена сім`я проживає за вказаною адресою та бере активну участь у житті будинку, своєчасно виконує свої обов`язки перед ОСББ, зокрема щодо сплати внесків на підтримання порядку.

Будучи в розумінні ст. ст. 128, 130 ЦПК України належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання призначене на 16.12.2025 року о 15:00год учасники справи до суду не з`явилися, причини неявки не повідомили, заяв про відкладення розгляду справи не подавали.

16.12.2025 року на адресу суду від ОСОБА_1 , від імені якої діє представник ОСОБА_2 надійшла заява про розгляд справи без їх участі.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Відповідно до висновків Верховного Суду по справі №361/8331/18 - якщо учасники процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті, оскільки основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

З урахуванням викладеного, колегія суддів не вбачає підстав для відкладення розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наведених у цій постанові підстав.

Відповідно до ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч.1 п.2 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо, зокрема справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Згідно ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Постановляючи оскаржувану ухвалу про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 про визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню по цивільній справі № 521/17047/24 за заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , про стягнення аліментів на утримання доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , суд першої інстанції виходив з того, що факт проживання дитини з батьком (батьками), з якого стягуються аліменти на користь матері на її утримання, є істотною обставиною та може слугувати підставою для звернення до суду з позовом про звільнення від сплати аліментів. Отже, обставини, на які посилається ОСОБА_1 , як на підставу визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню, є істотними, але підлягають доведенню при вирішенні спору про звільнення від сплати аліментів та не вказують на припинення обов`язку зі сплати аліментів.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

В силу статті 181 СК України за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Згідно з частиною першою 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

Відповідно до положень ст. 160 ЦПК України судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 161 цього Кодексу. Із заявою про видачу судового наказу може звернутися особа, якій належить право вимоги, а також органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб. Судовий наказ підлягає виконанню за правилами, встановленими для виконання судових рішень у порядку, встановленому законом.

Відповідно до ч. 5 ст. 183 СК України той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину.

Звертаючись до суду з заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів, ОСОБА_3 подала заяву, яка відповідала за формою та змістом вимогам статті 163 ЦПК України та критеріям визначеним в статті 161 ЦПК України в частині вимог, за якими може бути видано судовий наказ.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 161 ЦПК України судовий наказ може бути видано, якщо заявлено вимогу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, якщо ця вимога не пов`язана із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) та необхідністю залучення інших заінтересованих осіб.

Згідно з п. 7 ч. 1 ст. 168 ЦПК України у судовому наказі зазначається про те, що під час розгляду вимог у порядку наказного провадження та видачі судового наказу суд не розглядає обґрунтованість заявлених стягувачем вимог по суті.

Відповідно до ст. 173 ЦПК України суд може внести виправлення до судового наказу, визнати його таким, що не підлягає виконанню, або відстрочити або розстрочити виконання судового наказу в порядку, встановленому статтями 432, 435 цього Кодексу.

Частиною 3 ст.431 ЦПК України визначено, що виконавчий лист, судовий наказ, а у випадках, встановлених цим Кодексом, - ухвала суду є виконавчими документами.

Відповідно до ч. 1 ст. 432 ЦПК України суд, який видав виконавчий документ, може за заявою стягувача або боржника виправити помилку, допущену при його оформленні або видачі, чи визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню.

Підстави для визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню, визначені у ч. 2 ст. 432 ЦПК України, відповідно до якої суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

Таким чином, виконавчий документ може бути визнаний судом таким, що не підлягає виконанню лише у випадку: 1) якщо його було видано помилково; 2) якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

При цьому, словосполучення «або з інших причин» стосується саме відсутності (припинення) обов`язку боржника, який підлягає виконанню. Підстави припинення зобов`язання визначені главою 50 розділу І книги п`ятої ЦК України.

З аналізу наведених норм процесуального права вбачається, що законодавцем передбачено судовий спосіб захисту прав боржника у разі якщо стягувач не визнає відсутність обов`язку боржника.

Подання заяви про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, не може бути пов`язане із оспоренням такого судового рішення по суті заявлених вимог, адже визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, належить до процесуальних питань, пов`язаних із виконанням судових рішень, тобто, рішень, які набрали законної сили та підлягають виконанню у примусовому порядку.

Натомість, судом встановлено, що, як на підставу для визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню, ОСОБА_1 посилається на те, що подружжя разом з неповнолітньою дитиною протягом останніх двох років та на день винесення спірного судового наказу проживало та проживає на теперішній час за адресою АДРЕСА_3 . Дитина знаходиться на повному утриманні батька ОСОБА_1 , оскільки дружина ОСОБА_3 не працювала на дату винесення судового наказу та не працює станом на день звернення до суду з заявою. Факт спільного проживання родини ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 протягом останніх двох років підтверджується Характеристикою від 14.01.2025, наданою ОСББ «МЮНХАУЗЕН» та засвідченою в тому числі сусідами, в якій, зокрема зазначено, що ОСББ «МЮНХАУЗЕН» підтверджує, що ОСОБА_1 , його дружина ОСОБА_3 та їхня донька ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 , постійно проживають в квартирі АДРЕСА_4 . Квартира на праві власності належить заявнику. Також, дитина ОСОБА_4 з 02 вересня 2024 року займається художньою гімнастикою у спортивному клубі «Силует», яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 . Окрім того, дитина отримує медичну допомогу згідно з декларацією № 0001-3A6E-45A0 від 08.09.2022 року адресою місця надання медичних послуг лікарем, який надає ПМД, пацієнту ОСОБА_4 , є АДРЕСА_6 .

Тобто ОСОБА_1 оспорено по суті судовий наказ, однак, враховуючи положення ст. 432 ЦПК України наведені обставини не можуть бути підставою для визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню.

Відповідно до ст. 599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Матеріали справи не містять належних доказів припинення зобов`язань ОСОБА_1 за судовим наказом, яким з нього стягнуто аліменти на утримання доньки.

Крім цього, як вже зазначено вище, судом встановлено, що заява про видачу судового наказу подана матір`ю дитини про стягнення аліментів з батька дитини відповідала за формою та змістом вимогам статті 163 ЦПК України та відповідала критеріям визначеним в статті 161 ЦПК України в частині вимог, за якими може бути видано судовий наказ.

Відтак, суд дійшов вірного висновку, що немає правових підстав для визнання судового наказу про стягнення аліментів на утримання дитини таким, що не підлягає виконанню повністю, оскільки існує судове рішення, а саме судовий наказ, який набрав законної сили, а тому, у відповідності до вимог ст. 129-1 Конституції України та ст. 18 ЦПК України, є обов`язковим до виконання.

Колегія суддів наголошує на тому, що у разі відсутності підстав для відмови у видачі судового наказу, суд видає судовий наказ в якому відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 168 ЦПК України зазначає, що не розглядає обґрунтованість заявлених стягувачем вимог по суті.

Враховуючи, що розгляд вимог заявника в порядку наказного провадження здійснюється без судового засідання і повідомлення заявника і боржника, законом визначені процесуальні гарантії забезпечення прав учасників провадження, передбачені ст.ст. 169-173 ЦПК України.

За загальним правилом ч. 1 ст. 170 ЦПК України, боржник має право протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення копії судового наказу та доданих до неї документів подати заяву про його скасування до суду, який його видав, крім випадків видачі судового наказу відповідно до пунктів 4, 5 частини першої ст. 161 ЦПК України, тобто, крім випадків видачі судового наказу за вимогами про стягнення аліментів.

Згідно з ч. 7 ст. 170 ЦПК України, у разі видачі судового наказу про стягнення аліментів у розмірі частки заробітку (доходу) платника аліментів, боржник має право звернутися до суду з позовом про зменшення розміру аліментів.

Згідно з ч. 8 ст. 170 ЦПК України у разі видачі судового наказу про стягнення аліментів у розмірі частки заробітку (доходу) платника аліментів чи у твердій грошовій сумі, судовий наказ може бути переглянуто за нововиявленими обставинами у порядку, встановленому главою 3 розділу V ЦПК України.

Врахувавши наведене вище, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення заяви про визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню, та про необхідність роз`яснити ОСОБА_1 його право звернення до суду з позовом про зменшення розміру аліментів, звільнення від слати аліментів чи з заявою про перегляд судового наказу за нововиявленими обставинами.

У постанові Верховного Суду від 28 червня 2023 року у справі №186/126/21 (провадження № 61-1949св23) викладено правовий висновок такого змісту: «Зміна фактичних обставин після ухвалення судом рішення про стягнення аліментів, а саме: встановлення судом факту проживання дитини з іншим з батьків, а не з тим, на чию користь стягуються аліменти, є тією істотною обставиною, яка в розумінні частини другої статті 197 СК України може бути підставою для звільнення від сплати заборгованості за аліментами платника аліментів. Рішення про звільнення платника аліментів від сплати заборгованості за аліментами повинно також відповідати найкращим інтересам дитини.

З урахуванням обставин на які посилається скаржник, вбачається спір щодо утримання дитини, що підлягає доказуванню у справі, а саме з ким саме з батьків проживає дитина на час вирішення спору судом, зокрема з одержувачем аліментів чи з їх платником.

Таким чином, правильним є висновок суду першої інстанції про те, що факт проживання дитини з батьком (батьками), з якого стягуються аліменти на користь матері на її утримання, є істотною обставиною та може слугувати підставою для звернення до суду з позовом про звільнення від сплати аліментів.

Викладені в апеляційній скарзі доводи не приймаються судом апеляційної інстанції, оскільки не впливають на правильність висновків суду щодо відмови у задоволенні заяви та фактично зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції, яким колегією судів вище вже надано правову оцінку.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

За таких обставин, враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду - залишенню без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 368, 375, 381, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якої діє представник ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Ухвалу Хаджибейського районного суду міста Одеси від 12 лютого 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складений: 26.12.2025 року.

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: Є.С. Сєвєрова

С.О. Погорєлова