ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/817/1169/25 Доповідач - Храпак Н.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 грудня 2025 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

Головуючого - Храпак Н.М.

Суддів - Костів О. З., Хома М. В.,

за участі секретаря - Гичко К.С.

та сторін: представника позивача адвоката Притули О.Б., представника відповідача адвоката Моленя Р.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу №607/10437/25 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , інтереси якого представляє адвокат Молень Ростислав Богданович на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 18 вересня 2025 року, ухваленого суддею Позняком В.М., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, -

В С Т А Н О В И В:

у травні 2025 року позивач, в інтересах якої діє адвокат Притула О.Б., звернулася у суд з позовною заявою до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, зареєстрованого 17.09.2016 Тернопільським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області, актовий запис № 1640. Окрім того, просила залишити проживати малолітню доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з матір`ю.

Заявлені вимоги позивач мотивує тим, що спільне життя у сторін не склалося, в них різні погляди на сімейне життя, між ними практично припинилися шлюбні стосунки, вони перестали вести спільне господарство. Подальше збереження шлюбу суперечить інтересам позивача, що має істотне значення. Окрім того, з урахуванням відсутності спору щодо місця проживання дитини, просила вирішити питання про залишення проживання дочки з нею.

17.07.2025 представник позивачки ОСОБА_2 звернулася до суду із заявою про залишення позовної вимоги щодо проживання малолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з матір`ю без розгляду (а.с.36) та протокольною ухвалою суду дане клопотання задоволено, що стверджується протоколом судового засідання від 17.07.2025 (а.с.37).

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 18 вересня 2025 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу задоволено.

Розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зареєстрований 17.09.2016 Тернопільським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області, актовий запис № 1640.

Стягнуто з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_2 1211,20 гривень судового збору.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , інтереси якого представляє адвокат Молень Р.Б., просить рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 18 вересня 2025 року у справі № 607/10437/25 скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги представник заявника зазначив, що суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні не зазначив з якого моменту фактично припинилися сімейні відносин, не з`ясував дійсні причини і мотиви розірвання шлюбу, а отже не з`ясував обставин, що мають значення для справи.

Вказує, що заявник не погоджується із розірванням шлюбу із позивачкою, оскільки має на меті зберегти шлюбні відносини шляхом мирного вирішення конфліктних ситуацій та налагодження подальшого спільного життя.

Також, вважає, що розірвання шлюбу суперечить інтересам спільної малолітньої дитини. Заявник звертає увагу суду на те, що оскаржуване рішення не містить з`ясування думки сторін, щодо строку примирення, з яких підстав сторони не примирилися, не з`ясував чи мають сторони продовжити такий строк. Крім того, вказує, що суд 18.09.2025 поновив провадження у справі та одразу виніс рішення за відсутності відповідача та його представника.

Представник ОСОБА_2 адвокат Притула О.Б. подала відзив на апеляційну скаргу, у якому просить рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 18 вересня 2025 року залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Вказує, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 підлягає розірванню, оскільки подружні стосунки між ними припинилися, вони перестали вести спільне господарство. Сім`я сторін фактично розпалася і шлюб носить формальний характер. Крім того ухвалою Тернопільського міськрайонного суду від 17.07.2025 у вказаній справі судом було задоволено клопотання відповідача про зупинення провадження у справі та вжито заходів щодо примирення подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , надавши їм термін для примирення строком до 18.09.2025 року. Однак, протягом встановленого двомісячного строку, примирення між подружжям не відбулось.

Крім того, збереження шлюбу суперечило б інтересам позивачки, яка наполягає на розірванні шлюбу з відповідачем та їхньої малолітньої дитини, і було б примушенням позивачки до шлюбу та шлюбних відносин, що є неприпустимим.

У судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Молень Р.Б. апеляційну скаргу підтримав з мотивів, викладених у ній.

Представник позивача ОСОБА_2 - адвокат Притула О.Б. в судовому засіданні апеляційної скарги не визнала, вважаючи її безпідставною, а рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим.

Розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, проаналізувавши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно з ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як вказано в частині третій статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 цієї частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості.

Судом встановлено, що сторони перебували у шлюбі, зареєстрованому 17.09.2016 Тернопільським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області, актовий запис № 1640.

ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 06.02.2019

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що сторони не проживають сім`єю, не ведуть спільного господарства, наданий сторонам строк на примирення не призвів до примирення подружжя, оскільки позивачка наполягає на розірванні шлюбу, подальше збереження шлюбу суперечить інтересам позивачки, відтак суд вважав, що шлюб необхідно розірвати, як такий, збереження якого суперечитиме інтересам сторін спору.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.

Статтею 51 Конституції України визначено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.

Відповідно до частини шостої статті 7 СК України жінка та чоловік мають рівні права і обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї.

Згідно з частиною першою статті 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Згідно з частинами третьою та четвертою статті 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Відповідно до частини першої статті 104 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання.

Згідно із частиною третьою статті 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду відповідно до статті 110 цього Кодексу.

Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (частина 1 статті 110 СК України).

Відповідно до статті 112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

У пунктах 10, 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.

Згідно зі статтею 111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства.

За змістом указаної норми заходи щодо примирення подружжя вживаються судом за умови, що це не суперечить моральним засадам суспільства. Суд не може примушувати дружину та чоловіка проживати разом, цікавитися обставинами їх приватного життя, вимагати надання доказів порушення сімейних обов`язків особистого характеру тощо. Закон не визначає, які саме заходи можуть застосовуватися судом для примирення подружжя.

Надання строку для примирення подружжя є правом суду, а не його обов`язком.

Частиною першою статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено право особи на повагу до свого приватного та сімейного життя.

Отже, зважаючи на принципи рівноправності жінки і чоловіка, закон вимагає, щоб згода на одруження була взаємною. Принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії його реєстрації, а і під час знаходження в шлюбі, що зумовлює можливість добровільного розірвання шлюбу, про що йдеться у статті 16 Конвенції «Про дискримінацію жінок» у ч.1 підпункту «с» - «однакові права і обов`язки під час шлюбу і після його розірвання». Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер.

Таким чином, примушування до перебування у шлюбі одного з подружжя, який проти цього заперечує, буде порушувати його законні права та інтереси і суперечити вимогам закону.

Європейський суд з прав людини у справі «Фернандес Мартінес проти Іспанії» (заява № 56030/07) від 12 червня 2014 року зазначив: що стосується права на приватне та сімейне життя, Суд наголошує на важливості для осіб мати можливість вільно приймати рішення з приводу того, як вести своє приватне та сімейне життя. У зв`язку з цим повторно наголошується, що відповідно до ст. 8 надається охорона прав на самореалізацію як у формі особистого розвитку..., так і з точки зору права на встановлення та розвиток відносин з іншими людьми та навколишнім світом. При цьому, поняття особистої автономії є важливим принципом, що береться за основу при тлумаченні гарантій, які викладені в такому положенні».

Таким чином, принцип добровільності шлюбу є правовою засадою, яка передбачає можливість укладення шлюбу тільки за наявності вільної, повної, усвідомленої та поінформованої згоди, а у разі дефекту вільного волевиявлення (відсутності хоча б одного із елементів добровільності), забезпечує правовий захист від примусового шлюбу шляхом визнання його недійсним. Принцип добровільності поширюється і на фактичне співжиття (фактичний союз), а також діє протягом всього перебування у шлюбних (або фактичних) відносинах і зумовлює обов`язок держави гарантувати свободу розірвання шлюбу.

Подальше існування шлюбу як добровільного союзу у разі відсутності вільної згоди чоловіка чи жінки на такий шлюб не може продовжуватись.

Добровільність шлюбу є триваючою умовою, тобто має вирішальне значення не тільки під час укладення шлюбу, але і протягом усього періоду його дії. Адже жоден із подружжя не може бути примушений до продовження шлюбу, на гарантування цього і передбачено право розірвати шлюб.

Отже, принцип добровільності в аспекті права на заборону примушення до продовження шлюбу реалізується через право розірвання шлюбу за взаємною заявою подружжя в позасудовому або судовому порядку (в порядку окремого провадження).

Поряд із цим, закон передбачає можливість примусового розірвання шлюбу за заявою одного з подружжя.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц (провадження №14-400цс19) зроблено висновок про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

У справі, яка переглядається, судом встановлено, що позивачка не має наміру продовжувати подальші шлюбні відносини з відповідачем, сторони сімейні стосунки не підтримують, шлюб існує формально, а його збереження суперечитиме інтересам позивача.

При цьому слід зазначити, що сторона позивачки категорично настоює на розлученні, про що вказано у позовній заяві від 21 травня 2025 року, та в судовому засіданні заперечує щодо заяви про надання строку на примирення від 17 липня 2025 року, що підтверджується протоколом судового засідання (а.с.37), що, в свою чергу, свідчить про стійке бажання розлучитися і не мати сімейних (шлюбних) стосунків із відповідачем.

Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 17 липня 2025 року клопотання представника відповідача адвоката Моленя Р.Б. про надання строку сторонам на примирення задоволено та надано подружжю строк на примирення терміном 2 місяці до 18 вересня 2025 року.

Проте примирення не відбулося, а також враховуючи те, що з вересня 2025 року до теперішнього часу позивач наполягає на розірванні шлюбу, відмова в його розірванні буде примушуванням до перебування у шлюбі, що є неприпустимим.

Проаналізувавши наявні у справі докази та обставини справи, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що подальше спільне життя сторін як подружжя та збереження їхнього шлюбу буде суперечити інтересам позивача.

Таким чином, врахувавши, що сторони втратили взаємні подружні почуття, між ними склались відносини, які не сприяють подальшому збереженню їх сім`ї, позивачка на розірванні шлюбу категорично наполягає, виключає будь-яку можливість примирення з відповідачем, вважає, що подальше спільне життя сторін неможливе, збереження шлюбу суперечить її інтересам, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позову ОСОБА_2 про розірвання шлюбу.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги, які фактично зводяться до того, що відповідач не погоджується із розірванням шлюбу з позивачкою та має на меті зберегти шлюбні відносини, оскільки незгода відповідача з розірванням шлюбу не є достатньою підставою для відмови у позові, оскільки кожен із подружжя має право припинити шлюбні відносини, які мають виключно добровільний характер з обох сторін, і не може бути примушений до їх збереження.

Крім того, апеляційний суд звертає увагу на те, що будь-яких доказів, що сторони виявили намір примиритись, або дійшли згоди щодо продовження спільного проживання та підтримки сімейних відносин у матеріалах справах відсутні, та відповідачем не надано.

З огляду на вказане, колегія суддів вважає необґрунтованим та безпідставним твердження відповідача в апеляційній скарзі про можливість зберегти шлюб, оскільки відносини між сторонами не налагодилися ні під час наданого судом терміну на примирення, ні протягом часу оскарження рішення в апеляційній інстанції.

Тому висновок суду першої інстанції про наявність підстав для розірвання шлюбу між сторонами через небажання позивача продовжувати шлюбні відносини з відповідачем є законним та обґрунтованим.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, фактично зводяться до переоцінки доказів, яким судом надана належна оцінка.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Таким чином, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 , інтереси якого представляє адвокат Молень Ростислав Богданович, слід залишити без задоволення, а рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 18 вересня 2025 року залишити без змін, оскільки висновки місцевого суду відповідають обставинам справи, узгоджуються з нормами матеріального та процесуального права, які судом застосовані правильно, а доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.

Судові витрати за розгляд в апеляційній інстанції покласти на відповідача, в межах ним понесених.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , інтереси якого представляє адвокат Молень Ростислав Богданович, залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 18 вересня 2025 року, залишити без змін.

Судові витрати покласти на ОСОБА_1 в межах ним понесених.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення виготовлений 25 грудня 2025 року.

Головуюча Н.М. Храпак

Судді: О.З. Костів

М.В. Хома