Номер провадження: 22-ц/813/2829/25
Справа № 518/1339/24
Головуючий у першій інстанції Алексєєва О.В.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.12.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Таварткіладзе О.М.,

суддів: Вадовської Л.М., Погорєлової С.О.,

розглянувши у порядку письмового провадження в залі суду в м. Одеса апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якого діє представник ОСОБА_2 , на рішення Ширяївського районного суду Одеської області від 24 вересня 2024 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів, -

В С Т А Н О В И В:

У липні 2024 року ОСОБА_3 звернулась до Ширяївського районного суду Одеської області з позовом до ОСОБА_1 про стягнення аліментів.

Позов обґрунтований тим, що сторони перебували у шлюбі, в якому народилося двоє дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , і ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Подружнє життя у сторін не склалося, у січні 2024 року відповідач подав до суду позов про розірвання шлюбу. Після припинення шлюбних відносин діти сторін проживають разом з позивачем та перебувають на її утриманні. На думку позивача, батько дітей (відповідач) має можливість та обов`язок утримувати своїх дітей, оскільки є здоровим, працездатним, проходить службу у лавах Збройних Сил України, а позивач працює вчителем та не може самостійно, на належному рівні, утримувати дітей.

За таких підстав позивач звернулась до суду з цим позовом, в якому просила суд стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання дітей - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , і ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/3 частки всіх видів заробітку (доходу), але не менше, як 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 01.07.2024 року і до ІНФОРМАЦІЯ_3 , тобто до досягнення ОСОБА_4 повноліття, а надалі - у розмірі 1/4 частки всіх видів заробітку (доходу), але не менше, як 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на місяць - до досягнення ОСОБА_5 повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_4 . Також позивач просила вирішити питання про розподіл судових витрат на професійну правову допомогу в розмірі 750 грн.

На даний позов у суді першої інстанції відповідач ОСОБА_1 надав відзив, в якому пояснив, що вимоги позивача надумані та передчасні, відповідач самостійно надавав позивачу кошти на утримання дітей, забезпечував їх продуктами харчування та іншими необхідними речами, також проводив з дітьми час, витрачав кошти на їх розваги (зоопарк, центри дитячих розваг тощо). У ході переговорів з позивачем відповідач погодився добровільно сплачувати аліменти у розмірі 1500 грн. щомісячно на кожну дитину, проте така сума позивача не влаштувала, тому вирішити питання в позасудовому порядку сторонам не вдалося. Також відповідач вказав, що його дохід складає приблизно 20000 грн. щомісяця, які він витрачає на щоденні потреби, зокрема, оплату житла, комунальних платежів, купівлю необхідного одягу, екіпіровки та іншого спорядження, а також продуктів та медикаментів. Зазначає, що на його утримання перебуває його непрацездатна матір, на забезпечення належних умов проживання якої він витрачає половину свого доходу. Крім того, відповідач зазначив, що не має у власності ні житла, ні автомобіля, придбань на суму, що перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, він не здійснював. Наполягав, що позивач не надала належних та допустимих доказів обґрунтованості позовних вимог, зокрема, позивачем не доведено, що діти проживають з нею та перебувають на її утриманні, а також те, що відповідач не утримує дітей. З урахуванням зазначеного, відповідач просив позов задовольнити частково, стягнути з нього аліменти в розмірі по 1600 грн. на кожну дитину щомісяця, судовий збір не стягувати.

Також, у ході розгляду справи представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Коливай Сергій Васильович звернувся до суду першої інстанції з клопотанням про зупинення провадження у справі, в обґрунтування якого зазначив, що відповідач перебуває на військовій службі, що підтверджується довідкою, виданою командиром військової частини НОМЕР_1 , а також копією військового квитка. Також, відповідач є учасником бойових дій, про що видано відповідне свідоцтво. Посилаючись на положення п. 2 ч. 1 ст. 251, п. 2 ч. 1 ст. 253 ЦПК України, представник відповідача просив суд зупинити провадження у справі до припинення перебування відповідача у складі Збройних Сил України.

Ухвалою Ширяївського районного суду Одеської області від 24 вересня 2024 року заяву представника відповідача про зупинення провадження у справі залишено без задоволення.

Ухвала суду мотивована тим, що предметом спору у даній справі є стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей. Вказана категорія справ потребує невідкладного вирішення судом з метою захисту прав та інтересів дітей, особливо в умовах воєнного стану, коли діти потребують особливої, додаткової уваги з боку держави та їх батьків, а їх утримання та захист постають на перший план. Суд наголосив, що відповідачем у справі викладено свою позицію у відзиві, а також представлено інтереси професійним представником, а отже, відповідач не обмежений в доступі до правосуддя. За таких підстав, з метою недопущення порушення розумних строків розгляду справи, суд першої інстанції відмовив у задоволенні заяви представника відповідача про зупинення провадження по справі.

Рішенням Ширяївського районного суду Одеської області від 24 вересня 2024 року позов ОСОБА_3 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/3 заробітку (доходу) відповідача, але не менше, ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на місяць, починаючи з дня звернення до суду 09.07.2024 року і до ІНФОРМАЦІЯ_3 , тобто до досягнення ОСОБА_4 повноліття. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Задовольняючи частково позовні вимоги та стягуючи з відповідача на користь позивача аліменти на утримання доньок у розмірі 1/3 заробітку (доходу), суд першої інстанції виходив із передбаченого ст. 180 СК України обов`язку батьків утримувати дітей до досягнення ними повноліття. При цьому, суд вказав, що посилання відповідача на утримання ним непрацездатної матері не підтверджені жодним доказом, а твердження відповідача про відсутність в нього доходів спростовуються наданими ним же документами про перебування на військовій службі. Крім того, суд зазначив, що позивачем заявлено вимоги про стягнення аліментів у частці від заробітку (доходу), а не у твердій грошовій сумі, та суд розглядає справи в межах заявлених позовних вимог.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 , в особі свого представника ОСОБА_2 , подав до суду апеляційну скаргу, в якій просить рішення Ширяївського районного суду Одеської області від 24 вересня 2024 року змінити в частині стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання неповнолітніх доньок та встановити стягнення аліментів у твердій грошовій сумі в розмірі 1600 грн. на кожну дитину, починаючи з дня звернення до суду, 09.07.2024 року, і до ІНФОРМАЦІЯ_3 , тобто до досягнення донькою ОСОБА_4 повноліття, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

В апеляційній скарзі апелянт (відповідач) наголошує про необґрунтованість позовних вимог. Зазначає, що позивач не надала до суду жодних доказів того, що спільні діти сторін проживають разом з нею та перебувають на її повному утриманні, а також не надала доказів самоусунення відповідача від обов`язку здійснювати утримання дітей. Наполягає, що після розірвання шлюбу він продовжував та продовжує надавати матеріальну допомогу дітям шляхом здійснення грошових переказів. Вказує, що більшу частину свого доходу, що складається лише із заробітної плати, він витрачає на допомогу непрацездатній матері, на купівлю екіпірування і необхідного спорядження, на лагодження автомобілів, купівлю продуктів та медикаментів. Стверджує, що об`єктивно має можливість сплачувати аліменти в сумі 1600 грн. щомісячно.

Також в апеляційній скарзі апелянт (відповідач) заперечує проти ухвали Ширяївського районного суду Одеської області від 24 вересня 2024 року про залишення без задоволення заяви представника відповідача про зупинення провадження у справі. Зазначає, що ОСОБА_1 є військовослужбовцем, проходить військову службу у складі військової частини НОМЕР_1 Збройних Сил України, про що в матеріалах справи є відповідні докази. На думку апелянта, враховуючи імперативні приписи п. 2 ч. 1 ст. 251 ЦПК України, суд зобов`язаний зупинити провадження у даній справі до припинення перебування відповідача ОСОБА_1 у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції. Суд першої інстанції в оскаржуваній ухвалі вказаних обставин не врахував та не надав їм належної правової оцінки.

В апеляційній скарзі апелянт також клопоче до апеляційного суду про зупинення провадження у справі з підстав перебування ОСОБА_1 в складі Збройних Сил України.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 26 грудня 2025 року представнику ОСОБА_1 адвокату Коливай С.В відмовлено у задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі.

Відповідно ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Як вбачається з положень п. 1 ч. 4 ст. 274 ЦПК України, у порядку спрощеного позовного провадження можуть бути розглянуті справи про стягнення аліментів.

Відповідно до п.п. 1 - 3 ч. 6 ст. 19 ЦПК України (в редакції Закону № 3831-IX від 19.06.2024 року) для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, справи, у яких ціна позову не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує вісімдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи про стягнення аліментів, збільшення та зменшення їх розміру, припинення стягнення аліментів, оплату додаткових витрат на дитину, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, якщо такі вимоги не пов`язані із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства).

Враховуючи вищенаведені норми, оскільки із матеріалів справи вбачається, що предметом спору є аліментні зобов`язання, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами, без повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, що знаходяться в матеріалах справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні рішення суду, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 1 п. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За приписами ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч. 1 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам оскаржуване рішення суду першої інстанції повністю відповідає.

Судом встановлено, з матеріалів справи вбачається, що позивач та відповідач з 06.06.2015 року перебували у шлюбі (а. с. 7).

ІНФОРМАЦІЯ_5 у сторін народилась донька - ОСОБА_4 (а. с. 8).

ІНФОРМАЦІЯ_6 у сторін народилась донька ОСОБА_5 (а. с. 9).

Сторони та їхні діти проживають і зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 10).

Відповідач ОСОБА_1 перебуває на військовій службі у військовій частині НОМЕР_1 , що підтверджується довідкою №2233 від 12.09.2024 року та військовим квитком, що свідчить про те, що відповідач має постійний офіційний дохід. Крім того, відповідач є учасником бойових дій, що підтверджується відповідним посвідченням.

Колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною 1 ст. 9 Конституції України передбачено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

У статті 3 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року (далі Конвенція 1989 року), встановлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно із ст. 27 Конвенції 1989 року держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України», Заява № 31111/04, § 54).

У відповідності до ч. 4 ст. 10 ЦПК України практика ЄСПЛ застосовується апеляційним судом як джерело права.

Частиною 2 ст. 51 Конституції України та ст. 180 СК України встановлено, що батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття.

Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України (ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно зі ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

У ч.ч. 1 - 3 ст. 181 СК України визначено, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Відповідно до положень ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 11 березня 2020 року у справі № 759/10277/18 (провадження № 61-22317св19), від 16 червня 2021 року, справа №643/11949/19 (провадження №61-2698св21), зводяться до того, що інтереси дитини превалюють над майновим становищем платника аліментів.

Також, у постанові від 25 вересня 2019 року у справі №755/14148/18 (провадження № 61-11325св19) Верховний Суд зробив висновок про те, що «факт відсутності у батька або матері можливості надавати дитині відповідного розміру утримання не фігурує в переліку обставин, які враховуються судом при визначенні розмірів аліментів. Ця обставина не звільняє батьків від обов`язку по утриманню дитини.

Посилання заявника в касаційній скарзі на те, що судами при визначенні розміру аліментів не враховано його матеріальне становище є необґрунтованими, оскільки суди попередніх інстанцій при ухваленні рішення про стягнення аліментів, керувались інтересами дитини, яка має право на достойний рівень матеріального забезпечення.

При цьому, доказів того, що у відповідача немає можливості сплачувати аліменти у визначеному судом розмірі відповідачем не надано».

Аналіз вищенаведеного дає підстави для висновку, що одним із основних прав дитини є право на утримання.

Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності.

За загальним правилом спосіб виконання батьками своїх обов`язків по утриманню неповнолітніх дітей, зокрема, сплаті аліментів, залежить від домовленості між ними, однак, у разі відсутності такої домовленості той з батьків, з ким проживають діти, має право звернутися до суду з відповідним позовом і в цьому разі аліменти на них можуть бути присуджені в частці від заробітку (доходу) їх матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Розмір аліментів має забезпечувати гармонійний розвиток дитини та не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. При визначенні розміру аліментів суд зобов`язаний врахувати ряд обставин, а саме матеріальний та сімейний стан платника аліментів і дітей.

Відповідно до змісту ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За приписами ст. 77 80 ЦПК України надані сторонами докази повинні відповідати критеріям належності, допустимості, достовірності та достатності. Зокрема, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу (ч.ч. 1, 3, 4 ст. 83 ЦПК України).

Згідно ч. 1 ст. 84 ЦПК України учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений у ч.ч. 2 та 3 ст. 83 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ч.ч. 1 3 ст. 89 ЦПК України).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13 (провадження № 14-400цс19) сформулювала висновки про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину потрібно доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний.

У справі, що переглядається, позивач ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом про стягнення з відповідача аліментів на утримання двох спільних доньок у розмірі 1/3 частки від доходу відповідача, стверджуючи, що діти проживають разом з нею та знаходяться на її утриманні, а відповідач матеріальну допомогу на утримання дітей не надає. На підтвердження позовних вимог позивач надала суду докази народження у сторін двох доньок та докази проживання дітей разом з нею.

Надаючи відзив на позовну заяву, відповідач ОСОБА_1 , на противагу доводам позивача, зазначив, що він систематично бере участь в матеріальному забезпеченні дітей, проте враховуючи його матеріальне становище, має змогу сплачувати аліменти на утримання дітей у сумі 1600 грн. на кожну дитину, щомісячно.

Розглядаючи спір, що виник між сторонами у справі, з урахуванням обставин, які підлягають з`ясуванню при визначенні розміру аліментів в силу вимог ст. 180, 182 СК України, встановивши, що відповідач перебуває на військовій службі у складі Збройних Сил України та, відповідно, має постійний офіційний дохід, суд першої інстанції правильно виходив із обов`язку відповідача, як батька, матеріально утримувати своїх дітей, зокрема забезпечити їх мінімально необхідними благами, які потрібні для їхнього життя та виховання, тому обґрунтовано частково задовольнив позовні вимоги про стягнення аліментів з відповідача на користь позивача на утримання дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/3 заробітку (доходу) відповідача, але не менше, ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на місяць, починаючи з дня звернення до суду до досягнення старшою донькою повноліття.

З таким висновком районного суду колегія суддів погоджується повністю та стверджує, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи й надав належну правову оцінку відповідно до вимог ст. 12, 81, 89 ЦПК України, вірно застосував норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, і під час розгляду справи не допустив порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Отже, з урахуванням наведеного, апеляційний суд відхиляє доводи апелянта ОСОБА_1 про необґрунтованість позову та неналежну оцінку судом досліджених доказів, оскільки такі доводи не відповідають фактичним обставинам справи.

Зокрема, твердження апелянта (відповідача), що він об`єктивно має можливість платити аліменти у сумі 1600 грн., з посиланням, що більшу частину його доходу, який складається із заробітної плати у сумі 20000 грн., він витрачає на щоденні потреби, купівлю екіпірування, необхідного спорядження та медикаментів, допомогу матері, колегія суддів вважає непереконливими, так як належних та допустимих доказів на підтвердження наявності обставин, які б унеможливлювали сплату відповідачем аліментів, у визначеному судом першої інстанції розмірі (наприклад, довідки про доходи, квитанції про покупки, рецепти на ліки, рахунки щодо сплати комунальних платежів тощо), останній ні суду першої інстанції, ні апеляційному суду не надав.

Крім того, спосіб стягнення аліментів на дитину та його вибір законодавець залишив за позивачем, а тому суд першої інстанції вірно виходив із позовних вимог, відповідно до яких позивач просила стягувати аліменти у частці від доходу відповідача.

Доводи апеляційної скарги, що на утриманні апелянта (відповідача) перебуває його непрацездатна матір, яку він в силу закону зобов`язаний утримувати та матеріально забезпечувати, є також неспроможними, у зв`язку з тим, що доказів перебування його матері в скрутному матеріальному становищі та, відповідно, доказів здійснення ним витрат на її утримання апелянт (відповідач) до суду не представив.

Твердження апелянта (відповідача), що він в позасудовому порядку надавав дітям матеріальну допомогу в розмірі 1500 грн. шляхом грошових переказів, сприймаються апеляційним судом критично, оскільки жодних доказів на підтвердження здійснення ним відповідних грошових переказів до матеріалів справи не надано.

Доводи апеляційної скарги про необґрунтованість зазначеної позивачем інформації про проживання доньок разом з нею суд апеляційної інстанції відхиляє з огляду на те, що до позовної заяви приєднано довідку про склад сім`ї позивача, з якої вбачається, що діти сторін проживають разом із матір`ю, а заявник апеляційної скарги не надав доказів на підтвердження зворотного.

Посилання в апеляційній скарзі на недоведеність участі позивача в утримані спільних дітей не спростовують правильність висновків суду першої інстанції щодо підставності позову, оскільки утримання дітей є обов`язком обох батьків і відповідач не надав доказів на підтвердження неможливості його виконання.

Слід вказати, що скориставшись своїм правом на надання пояснень, відповідач ні в ході розгляду справи в суді першої інстанції, ні під час апеляційного перегляду справи не надав суду жодних доказів, які б вказували на те, що стягнення аліментів у розмірі, в якому просить позивач, поставить відповідача, як платника аліментів, у скрутне матеріальне становище.

При цьому, дослідженні матеріали справи дають підстави для висновку, що в ході розгляду справи, визначаючи розмір аліментів, встановивши, що в матеріалах справи відсутні докази щодо неможливості сплати зазначеного розміру аліментів, суд першої інстанції виходів із пріоритетності інтересів дітей, які мають право на достатній рівень матеріального забезпечення, та врахував, що батько зобов`язаний вживати всіх необхідних заходів із метою отримання законних джерел для забезпечення гідних умов проживання й розвитку своїх дітей.

Доводи скаржника про те, що суд першої інстанції розглянув заявлений позов по суті, не зупинивши провадження у справі через проходження відповідачем військової служби під час воєнного стану, введеного на території України, чим порушив норму процесуального права, апеляційний суд відхиляє з огляду на наступне.

Зупинення провадження у справі означає тимчасове припинення вчинення процесуальних дій судом. Провадження зупиняється до моменту, коли відпадуть обставини, які є перешкодою для розгляду справи, або будуть вчинені необхідні дії.

Слід вказати, що ЦПК України покладає на суди обов`язок забезпечити швидкий та ефективний розгляд справи упродовж розумного строку. Тому, вирішуючи питання про зупинення провадження у справі, суд повинен з`ясувати причини неможливості розгляду справи, а також ймовірні наслідки зупинення з урахуванням суті спірних правовідносин, адже необґрунтоване зупинення провадження у справі затягує строки її розгляду і, як наслідок, учасники справи перебувають у стані невизначеності. Тобто, зупинення провадження у справі має бути доцільним і мотивованим.

Пунктом 2 ч. 1 ст. 251 ЦПК України передбачено обов`язок суду зупинити провадження у справі в разі перебування сторони у складі Збройних Сил України або інших військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про Збройні Сили України» Збройні Сили України - це військове формування, на яке відповідно до Конституції України покладаються оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності.

Порядок проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України та вирішення питань, пов`язаних з проходженням такої служби під час виконання громадянами військового обов`язку в запасі, врегульовано Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженим Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008 (далі - Положення).

Відповідно до пункту 12 Положення встановлення, зміна або припинення правових відносин військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом та за призовом осіб офіцерського складу (зокрема, присвоєння та позбавлення військового звання, пониження та поновлення у військовому званні, призначення на посади та звільнення з посад, переміщення по службі, звільнення з військової служби, залишення на військовій службі понад граничний вік перебування на військовій службі, направлення за кордон, укладення та припинення (розірвання) контракту, продовження його строку, призупинення контракту та військової служби тощо) оформлюється письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік та форма яких встановлюються Міністерством оборони України.

Результат аналізу пункту 12 Положення дає підстави зробити висновок про те, що встановлення відносин військовослужбовців, які проходять військову службу за призовом, оформлюється письмовими наказами по особовому складу.

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 29 березня 2023 року у справі № 756/3462/20 (провадження № 61-7918св22), від 14 лютого 2024 року у справі № 466/8799/22 (провадження № № 61-14262св23).

Таким чином, самого факту введення воєнного стану і формального перебування сторони на військовій службі для зупинення провадження у справі недостатньо. Для зупинення провадження у справі на підставі п. 2 ч. 1 ст. 251 ЦПК України необхідно надати докази перебування заявника у складі Збройних Сил України у військовій частині, яка переведена на воєнний стан і виконує бойові завдання у зоні бойових дій.

У справі, яка переглядається, апеляційним судом встановлено, що ОСОБА_1 не надав наказ по особовому складу на підтвердження факту його перебування у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції.

Долучені стороною відповідача до заяви про зупинення провадження у справі в суді першої інстанції оригінал довідки тимчасово виконуючого обов`язки командира військової частини НОМЕР_1 від 12 вересня 2024 року № 2233, копія військового квитка, серії НОМЕР_2 від 29 лютого 2016 року, та копія посвідчення учасника бойових дій, серії НОМЕР_3 від 30 листопада 2023 року, що видані на ім`я ОСОБА_1 не містить конкретної інформації про те, що останній з 09 липня 2024 року, тобто з дати подачі позову до суду, по дату ухвалення оскаржуваного рішення (24 вересня 2024 року) залучався до виконання бойових (спеціальних) завдань в складі свого підрозділу в районах ведення бойових дій.

Не містить такої інформації і надана до суду апеляційної інстанції довідка про безпосередню участь особи у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, що видана командиром військової частини НОМЕР_1 04 жовтня 2024 року за № 41/2/3132. За змістом даної довідки вбачається, що відповідач брав участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, перебуваючи в Херсонській області, Херсонському районі, Олешківській міській територіальній громаді, н.п. Кринки, у період з 19 січня 2024 року по 14 лютого 2024 року.

Апеляційний суд наголошує, що вирішуючи питання про зупинення на підставі п. 2 ч. 1 ст. 251 ЦПК України провадження у справі щодо аліментів на утримання дитини через перебування відповідача у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, переведених на воєнний стан, суд має враховувати, зокрема, чи є належні докази того, що військова частина, в якій проходить службу відповідач, переведена на воєнний стан, і що він виконує бойові завдання, перебуваючи у зоні бойових дій, унаслідок чого не може брати участь у судових засіданнях ні особисто, ні у режимі відеоконференції, зокрема поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів, чи користувався відповідач правничою допомогою під час судового провадження, чи мав можливість самостійно або з допомогою представника висловитися щодо позовних вимог. Не враховуючи ці обставини, обов`язкове зупинення провадження у справі щодо аліментів на утримання дитини, хоч і відповідатиме певним інтересам того відповідача, який перебуває у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан, але може шкодити захищеним інтересам дитини у передбаченому законом утриманні з боку такого відповідача.

До відповідних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 13 березня 2025 року за результатом розгляду справи № 557/1226/23 (провадження № 61-2354св24).

Крім того, у справі, яка переглядається в апеляційному порядку, відповідач ОСОБА_1 має представника своїх інтересів в суді адвоката Коливай Є.В., що створює реальну можливість брати участь у розгляді справи за допомогою представника, який будучи діючим адвокатом є професійним юристом кваліфікація якого відповідає достатньому рівню для належного представництва інтересів клієнта в суді. Необхідності брати при таких обставинах безпосередню участь самого відповідача останній не навів і доказів неможливості взяти участь в режимі відеоконференції поза межами суду за допомогою власних технічних засобів Бурлака В.В. не представив.

Слід зазначити, що предметом перегляду є судове рішення про стягнення аліментів і, доводячи про допущені судом процесуальні порушення, заявнику (скаржнику) слід мотивувати, яким чином процесуальне порушення вплинуло на обґрунтованість остаточного висновку районного суду по суті заявлених вимог та правильність ухваленого судом рішення, яке оскаржується в апеляційному порядку.

Лише у разі, якщо процесуальне порушення допущене судом призвело до неправильності та неповноти встановлення обставин справи, вплинуло на обґрунтованість оцінки судом доказів, що мало наслідком помилковість ухваленого судового рішення, дані доводи апеляційної скарги є обґрунтованими і являються підставою для скасування або зміни судового рішення.

Проте таких доводів скаржником не наведено, а апеляційним судом відповідних підстав для скасування або зміни судового рішення не встановлено.

Також, апеляційний суд враховує, що дана справа виникає із сімейних правовідносин та стосується вирішення питання про стягнення аліментів на дітей, розгляд справи визначено в порядку спрощеного провадження, відповідач надав свої пояснення щодо позовних вимог у відзиві, підписавши його особисто, представник відповідача брав особисту участь у судовому засіданні, а тому, на думку колегії суддів, районний суд, врахувавши інтереси дітей, обґрунтовано відмовив у зупиненні провадження у справі та здійснив вирішення спору по суті, оскільки зупинення провадження на невизначений строк буде грубо порушувати ст. 27 Конвенції 1989 року, а також ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства».

Інші доводи апеляційної скарги є аналогічними викладеним у відзиві на позов, які не спростовують правильність висновку суду першої інстанції, яким у повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна правова оцінка.

За наведених обставин колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якого діє представник ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Ширяївського районного суду Одеської області від 24 вересня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, за виключенням випадків, передбачених частиною 3 статті 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складений: 26.12.2025 року.

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: Л.М. Вадовська

С.О. Погорєлова