ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2025 року місто Київ

Справа № 372/1650/23

Апеляційне провадження № 22-ц/824/18437/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді Желепи О.В., суддів: Поліщук Н.В., Соколової В.В.,

за участю секретаря судового засідання: Рябошапки М.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» на рішення Миронівського районного суду Київської області від 28 квітня 2025 року (ухвалено у складі судді Поліщука А.С., повне рішення складено 03 липня 2025 року)

у справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» про стягнення страхового відшкодування

ВСТАНОВИВ

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2023 року позивач звернулася до суду із цим позовом, у якому (з урахуванням збільшень позовних вимог т. 1 а. с. 217) просила стягнути з ПрАТ «Страхова група «ТАС» на свою користь:

1) страхове відшкодування на утримання в розмірі 150 228 гривень;

2) пеню з розрахунку подвійної облікової ставки НБУ в розмірі 98 392,36 грн;

3) 3 % річних у розмірі 6 874,19 та інфляційні втрати у розмірі 14 513,57 грн.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що ІНФОРМАЦІЯ_2 сталася ДТП, унаслідок якої ІНФОРМАЦІЯ_1 в лікарні загинув пішохід - її син ОСОБА_2 .

Цивільно-правова відповідальність водія автомобіля, з вини якого сталася ДТП, була застрахована відповідачем.

30 вересня 2022 року відповідач виплатив їй страхове відшкодування моральної шкоди та витрати на встановлення надгробного пам`ятника в загальному розмірі 34 285,60 грн, чим фактично визнав право позивача на отримання страхових відшкодувань за цією дорожньо-транспортною пригодою, а тому на підставі підпункту 2 пункту 22.1 ст. 22 та пункту 27.2 ст. 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» позивачу також належить страхове відшкодування на її утримання та пеня, як це передбачено ст. 36.5 цього Закону а також три відсотки річних, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Миронівський районний суд Київської області рішенням від 28 квітня 2025 року позов задовольнив.

Стягнув з ПрАТ «Страхова група «ТАС» на користь ОСОБА_1 :

- страхове відшкодування на утримання в розмірі 150 228 грн, передбачене пунктом 27.2 ст. 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»;

- пеню в розмірі 98 392,36 грн, передбачену ст. 36.5 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»;

- три відсотки річних у розмірі 6 874,19 грн та інфляційні втрати у розмірі 14 513,57 грн в порядку ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України.

Стягнув з ПрАТ «Страхова група «ТАС» на користь держави Україна судовий збір в розмірі 15 140 гривень.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Не погодившись із таким рішенням, ПрАТ «Страхова група «ТАС» 09 липня 2025 року подало апеляційну скаргу, яка ухвалою Київського апеляційного суду від 26 вересня 2025 року була повернута скаржнику у зв`язку із не усуненням недоліків, визначених в ухвалі Київського апеляційного суду від 31 липня 2025 року.

20 жовтня 2025 року ПрАТ «Страхова група «ТАС» повторно подало апеляційну скаргу засобами поштового зв`язку, у якій посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права, просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Зазначає, що рішення суду суперечить укладеному між сторонами Договору про припинення зобов`язання за угодою сторін від 26 вересня 2022 року, оскільки за його змістом, зокрема сторони дійшли згоди щодо суми страхового відшкодування у розмірі 34 285,60 грн та домовилися про припинення зобов`язань по виплаті страхового відшкодування за фактом настання страхового випадку ІНФОРМАЦІЯ_2 та інших виплат (пені, штрафів, індексу інфляції, річних, тощо) по Полісу.

Звертає увагу, що позивач є непрацездатною особою та отримує пенсію в розмірі 1 975 грн, яка є більшою ніж прожитковий мінімум для непрацездатних осіб, встановлений ст. 7 Закону України «Про державний бюджет на 2019 рік» (з 01.07.2019 по 30.11.2019 - 1 564 грн), а тому вона не має права на відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого в порядку п. 27.2 ст. 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Окрім цього суд не встановив, а позивач не довела належними та допустимими доказами, потребу у матеріальній допомозі ОСОБА_1 , передбачену ст. 202 СК України, а також того, що син до ДТП надавав таку допомогу, яка, у свою чергу була основним і постійним джерелом існування позивачки.

Вважає, що спільне місце реєстрації позивачки та її сина не підтверджує обставину перебування її на утримання в нього, а суд не встановив чи син позивачки взагалі працював та чи отримував будь-який дохід аби надавати допомогу ОСОБА_1 . Також у матеріалах справи відсутні докази, що позивачка зверталася із заявою про призначення їй пенсії по втраті годувальника до Головного Управління Пенсійного фонду України в Київській області.

Посилається на безпідставність стягнення судом пені за 557 днів з огляду на річний строк позовної давності щодо її стягнення та Договір від 26 вересня 2022 року, яким такі зобов`язання припинені.

Зазначає про помилковість стягнення з відповідача судового збору в розмірі 15 140 грн.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача - адвокат Скочиляс І.М. проти апеляційної скарги заперечувала в повному обсязі, просила її відхилити, а оскаржуване рішення залишити без змін як законне та обґрунтоване.

Зазначає, що Договір про припинення зобов`язань від 26 вересня 2022 року стосується лише відшкодувань передбачених пунктами 3 та 4 ст. 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (моральна шкода та витрати на встановлення надгробного пам`ятника, проте не врегульовує питання відшкодування витрат на утримання, передбачених пунктом 2 цієї статті та статтею 1200 ЦК України.

Посилається на те, що до дня смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 утримував позивача, проживав та був зареєстрованим разом із нею, забезпечував сім`ю харчовими продуктами, побутовими товарами, сплачував платежі за комунальні послуги, купував лікарські препарати та оплачував медичні обстеження, адже розмір пенсії, належний ОСОБА_1 , був та є надто малим для забезпечення достатнього життєвого рівня, передбаченого статтями 46 та 48 Конституції України. При цьому ОСОБА_2 був офіційно працевлаштований у Приватному акціонерному товаристві «Кондитерська фабрика «Лагода» на посаді рецептурника тістовиготовлення, і відповідно до довідки про нараховану заробітну працю працюючого №71 від 07 жовтня 2021 року розмір його заробітної плати становив 29 231,05 грн (3 653,88 грн у середньому за місяць).

Вважає, що сам по собі факт отримання позивачем пенсії, яка забезпечувала її прожитковий мінімум, не має правового значення для вирішення спору.

Позиція учасників справи, які з`явилися в судове засідання

У судовому засіданні в режимі відеоконференції представник позивача - адвокат Скочиляс І.М. проти апеляційної скарги заперечувала в повному обсязі, просила її відхилити через безпідставність викладених у ній доводів з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу.

Відповідач свого представника в судове засідання не направив, про дату, час та місце судового розгляду був повідомлений належним чином в порядку ст. 128 ЦПК України.

У постанові Верховного Суду від 24 січня 2018 року у справі № 907/425/16 викладено позицію, що неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи є їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, а тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.

Верховний Суд в постанові від 01 жовтня 2020 року по справі №361/8331/18 висловився, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

З урахуванням викладеного, приписів ч. 2 ст. 372 ЦПК України, та враховуючи зміст доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутності представника відповідача.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Cуд першої інстанції установив, що ІНФОРМАЦІЯ_2 сталася дорожньо-транспортна пригода за участі автомобіля «ГАЗ 2705-434», державний номерний знак НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_3 та автомобіля «ВАЗ 21099» державний номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_4 . У наслідок цієї дорожньо-транспортної пригоди, пішохід ОСОБА_2 , отримав тілесні ушкодження, від яких ІНФОРМАЦІЯ_1 в Миронівській центральній районній лікарні помер.

Як вбачається із матеріалів справи, дорожньо-транспортна пригода сталася унаслідок порушення водієм автомобіля «ГАЗ 2705-434», державний номерний знак НОМЕР_1 , ОСОБА_3 Правил дорожнього руху України.

Цей факт фактично підтверджується страховими виплатами позивачу, здійсненими відповідачем для виконання вимог пунктів 27.3 і 27.4 ст. 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», зокрема в частині виплати моральної шкоди та витрат на встановлення надгробного пам`ятника.

Тобто дорожньо-транспортна пригода сталася у наслідок протиправних дій водія автомобіля «ГАЗ 2705-434», державний номерний знак НОМЕР_1 , цивільно-правова відповідальність якого застрахована в Приватному акціонерному товаристві «Страхова група «ТАС».

Матір`ю померлого від ДТП пішохода ОСОБА_2 є позивач ОСОБА_1 .

Відповідач здійснив страхові відшкодування позивачу в частині виплати моральної шкоди та витрат на встановлення надгробного пам`ятника, що підтверджується копією договору про припинення зобов`язання за угодою сторін від 26 вересня 2022 року (а. с. 126).

Станом на ІНФОРМАЦІЯ_2 (день настання страхового випадку) 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» становило 150 228 гривень.

Позиція суду апеляційної інстанції

Заслухавши доповідь головуючого судді Желепи О. В., пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, з урахуванням відзиву на неї, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а оскаржуване рішення частковому скасуванню із ухваленням нового судового рішення у відповідній частині.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

За правилами ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Указаним вимогам рішення суду першої інстанції частково не відповідає з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За приписами норм статті 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч. 4 ст. 12 ЦПК України).

Згідно з ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

У постанові Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 910/4790/19 вказано, що виконання обов`язку з відшкодування шкоди особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність згідно із Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», покладено на страховика (винної особи) у межах, встановлених цим Законом та договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Відносини страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регламентує, зокрема, Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон № 1961-IV у редакції, чинній станом на дату виникнення спірних правовідносин).

Законом № 1961-IV визначено як засади, так і процедури отримання потерпілими особами за наслідками ДТП, відшкодування заподіяної шкоди.

Згідно зі статтею 3 Закону №1961-IV обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.

Відповідно до статті 5 вказаного Закону об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих унаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.

Страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого (ст. 6 Закону № 1961-ІV).

Відповідно до Розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 9 липня 2010 року № 566 (з урахуванням змін, внесених розпорядженням від 09 квітня 2019 року № 538) за шкоду, заподіяну життю та здоров`ю потерпілих, установлено розміри страхових сум за договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, у розмірі 260 000 грн на одного потерпілого.

За приписами п. 22.1 ст. 22 Закону № 1961-IV у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Відповідно до п. 23.1 ст. 23 Закону № 1961-IV шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є:

шкода, пов`язана з лікуванням потерпілого;

шкода, пов`язана з тимчасовою втратою працездатності потерпілим;

шкода, пов`язана із стійкою втратою працездатності потерпілим;

моральна шкода, що полягає у фізичному болю та стражданнях, яких потерпілий - фізична особа зазнав у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

шкода, пов`язана із смертю потерпілого.

Згідно зі ст. 27 Закону № 1961-IV:

27.1. Страхове відшкодування (регламентна виплата) виплачується, якщо смерть потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди настала протягом одного року після дорожньо-транспортної пригоди та є прямим наслідком цієї дорожньо-транспортної пригоди

27.2. Страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених статтею 1200 Цивільного кодексу України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами. Загальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) утриманцям одного померлого не може бути меншим, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку.

27.3. Страховик (у випадках, передбачених підпунктами "г" і "ґ" пункту 41.1 та підпунктом "в" пункту 41.2 статті 41 цього Закону, - МТСБУ) відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами.

27.4. Страховик (МТСБУ) здійснює відшкодування особі, яка здійснила витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, за умови надання страховику (МТСБУ) документів, що підтверджують такі витрати, та пред`явлення оригіналу свідоцтва про смерть. Загальний розмір такого відшкодування стосовно одного померлого не може перевищувати 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку.

27.5. Відшкодування шкоди, пов`язаної із смертю потерпілого, може бути виплачено у вигляді одноразової виплати. Загальний розмір усіх здійснених страхових відшкодувань (регламентних виплат) за шкоду, заподіяну життю та здоров`ю однієї особи, не може перевищувати страхову суму за таку шкоду.

Норма пункту 27.2 за способом викладення змісту є відсилочною, тобто містить посилання на іншу норму права, а саме на статтю 1200 ЦК України, та може застосовуватися лише в поєднанні із цією нормою.

Положеннями ч. 1 ст. 1200 ЦК України передбачено, що у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті.

Шкода відшкодовується:

1) дитині - до досягнення нею вісімнадцяти років (учню, студенту - до закінчення навчання, але не більш як до досягнення ним двадцяти трьох років);

2) чоловікові, дружині, батькам (усиновлювачам), які досягли пенсійного віку, встановленого законом, - довічно;

3) особам з інвалідністю - на строк їх інвалідності;

4) одному з батьків (усиновлювачів) або другому з подружжя чи іншому членові сім`ї незалежно від віку і працездатності, якщо вони не працюють і здійснюють догляд за: дітьми, братами, сестрами, внуками померлого, - до досягнення ними чотирнадцяти років;

5) іншим непрацездатним особам, які були на утриманні потерпілого, - протягом п`яти років після його смерті.

Відповідно до п. 36.5 Закону № 1961-IV за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування (регламентної виплати) з вини страховика (МТСБУ) особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня.

Рішення суду мотивовано так:

- шкода, завдана у наслідок смерті фізичної особи, відшкодовується її батькам особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом. Матір`ю померлого від ДТП пішохода є позивач, а отже саме вона у цьому випадку має право на страхове відшкодування;

- за нормами пункту 27.2 ст. 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» позивач має право на сплату їй, як матері померлого унаслідок ДТП ОСОБА_2 , не менше 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку. Матеріали справи не містять доказів здійснення відповідачем сплати позивачу 36 мінімальних заробітних плат, передбачених пунктом 27.2 ст. 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», як наслідок суд дійшов висновку про обґрунтованість позову та необхідності його задоволення в цій частині;

- також з огляду на норму ст. 36.5 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» суд вважає за необхідне задовольнити позов у частині стягнення із відповідача пені в розмірі 98 392 гривні 36 копійок, яка у творилася станом на 09 квітня 2024 року (заява про збільшення позовних вимог (а.с. 217 том 1);

- суд також приходить до висновку про необхідність задоволення позову в частині стягнення із відповідача трьох відсотків річних за прострочення виконання грошового зобов`язання та інфляційних, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України, які станом на 09 квітня 2024 року (заява про збільшення позовних вимог (а.с. 217 том 1) становили 6 874 гривні 19 копійок та 14 513 гривні 57 копійок;

- ухвалюючи рішення у справі суд не бере до уваги доводи відповідача про те, що позивач не надала доказів того, що вона перебувала на утриманні свого загиблого сина ОСОБА_2 , оскільки вона за нормою ст. 202 Сімейного кодексу України мала право на таке утримання, та в позові стверджує, що перебувала на утриманні;

- також суд відхиляє доводи відповідача щодо того, що за Договором припинення зобов`язання за угодою сторін від 26 червня 2022 року (а.с. 126-127 том 1) позивач втратила право вимагати виплати їй вищезазначених страхових відшкодувань, оскільки за цим договором припинилось її право вимагати виплати лише 6 мінімальних заробітних плат як сплату моральної шкоди та витрат на встановлення надгробного пам`ятника, передбачені пунктами 3 і 4 ст. 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Колегія суддів не може повністю погодитися із такими висновками суду першої інстанції, а саме щодо наявності підстав для стягнення пені, 3 % річних та інфляційних втрат з відповідача враховуючи таке.

Щодо Договору про припинення зобов`язань за угодою сторін від 26 вересня 2022 року

Заперечуючи проти позовних вимог у повному обсязі відповідач посилався на Договір про припинення зобов`язань за угодою сторін від 26 вересня 2022 року (далі - Договір) та вказував, що усі зобов`язання, щодо виплати страхових відшкодувань, які виникли з факту ДТП (страхового випадку) ІНФОРМАЦІЯ_2 - припинилися виплатою обумовленою між сторонами сумою страхового відшкодування (виконанням).

Колегія суддів надає оцінку вказаним доводам та вказує на таке.

Згідно з ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється за домовленістю сторін (ч. 1 ст. 604 ЦК України)

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Тлумачення умов договору здійснюється відповідно до статті 213 цього Кодексу (ч. 1 ст. 637 ЦК України).

За приписами ч. 3 ст. 213 ЦК України при тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з`ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін.

Якщо за правилами, встановленими частиною третьою цієї статті, немає можливості визначити справжню волю особи, яка вчинила правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, що мають істотне значення (ч. 4 ст. 213 ЦК України).

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14-ц визначено за можливе при тлумаченні змісту відповідних умов договору застосовувати принцип «Contra proferentem» (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem - слова договору повинні тлумачитися проти того, хто їх написав). Особа, яка включила ту або іншу умову в договір, повинна нести ризик, пов`язаний з неясністю такої умови. Це правило застосовується не тільки в тому випадку, коли сторона самостійно розробила відповідну умову, але й тоді, коли сторона скористалася стандартною умовою, що була розроблена третьою особою. Це правило підлягає застосуванню не тільки щодо умов, які «не були індивідуально узгоджені» (no individually negotiated), але також щодо умов, які хоча і були індивідуально узгоджені, проте були включені в договір «під переважним впливом однієї зі сторін» (under the diminant sinfluence of the party).

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року у справі № 753/8945/19 доповнено, що «Contra proferentem має на меті поставити сторону, яка припустила двозначність, в невигідне становище. Оскільки саме вона допустила таку двозначність. Сontra proferentem спрямований на охорону обґрунтованих очікувань сторони, яка не мала вибору при укладенні договору (у тому числі при виборі мови і формулювань). Сontra proferentem застосовується у тому випадку, коли очевидно, що лише одна сторона брала участь в процесі вибору відповідних формулювань чи формулюванні тих або інших умов в договорі чи навіть складала проект усього договору або навіть тоді, коли сторона скористалася стандартною умовою, що була розроблена третьою особою. У разі неясності умов договору тлумачення умов договору повинно здійснюватися на користь контрагента сторони, яка підготувала проект договору або запропонувала формулювання відповідної умови. Поки не доведене інше, презюмується, що такою стороною була особа, яка є професіоналом у відповідній сфері, що вимагає спеціальних знань».

Згідно з п. 1 Договору Потерпілий визнає, що належна йому за Полісом № EP 180726113 від 14.02.2019 по факту ДТП від ІНФОРМАЦІЯ_2, сума страхового відшкодування за шкоду, пов`язану із смертю потерпілого ОСОБА_2 (п. 3 ст. 27, п. 4 ст. 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів») складає:

моральна шкода 6 МЗП,

витрати на встановлення надгробного пам`ятника,

а всього: 34 285,60 грн.

Відповідно до п. 3 Договору сторони дійшли згоди, що з моменту належного виконання Страховиком цього договору, зобов`язання Страховика по Полісу в частині, визначеній у п. 1 цього договору, припиняється за угодою сторін шляхом виконання

Пунктом 4 Договору визначено, що Потерпілий заявляє, що з моменту належного виконання Страховиком цього договору не матиме жодних майнових претензій до Страховика з приводу розміру та виду страхового відшкодування за шкоду, передбачену п. 1 даного договору, та інших виплат (пеня, штрафи, індексація інфляції, відсотки тощо) по Полісу.

З аналізу пункту 1 Договору вбачається, що сторони не визначали вичерпний перелік усіх видів страхового відшкодування, які можуть належати потерпілому у зв`язку з настанням страхового випадку ІНФОРМАЦІЯ_2. Натомість у цьому пункті зафіксовано, що сума страхового відшкодування за шкоду, пов`язану зі смертю потерпілого, відповідно саме до пунктів 3 та 4 статті 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», становить конкретно визначений грошовий розмір.

Отже, зміст пункту 1 Договору свідчить, що головним предметом погодження сторін був розмір страхового відшкодування за окремі види шкоди, прямо названі у цьому пункті, а саме:

1) моральну шкоду, завдану смертю фізичної особи;

2) витрати на поховання та встановлення надгробного пам`ятника.

Саме ці види відшкодувань кореспондують пунктам 3 та 4 статті 27 Закону № 1961-IV і саме вони охоплюються погодженою сторонами сумою 34 285,60 грн. Формулювання пункту 1 Договору не містить застережень про те, що зазначена сума охоплює усі можливі страхові виплати, передбачені статтею 27 Закону, або що потерпілий відмовляється від інших самостійних видів відшкодування.

У свою чергу, пункт 3 Договору, який передбачає припинення зобов`язань Страховика «по Полісу в частині, визначеній у п. 1 цього договору», за своїм буквальним та системним змістом обмежує припинення зобов`язань виключно тими виплатами, які прямо зазначені у пункті 1, а не всіма зобов`язаннями Страховика, що могли виникнути з факту настання страхового випадку.

Аналогічно, пункт 4 Договору, яким Потерпілий заявляє про відсутність майнових претензій до Страховика, прямо пов`язує таку відмову з виплатами «за шкоду, передбачену п. 1 даного договору», а також похідними від них платежами (пеня, штрафи, індексація, відсотки). Зазначене формулювання не містить прямої та недвозначної відмови потерпілого від інших самостійних видів страхового відшкодування, встановлених законом.

При цьому Договір не містить положень, які б свідчили про відмову потерпілого від страхового відшкодування на утримання, передбаченого пунктом 2 статті 27 Закону № 1961-IV. Відсутність такої умови у договорі не може тлумачитися розширено на користь Страховика як професійного учасника страхового ринку.

З урахуванням принципу contra proferentem, саме Страховик несе ризики, пов`язані з неясністю або неповнотою договірних формулювань, зокрема щодо обсягу припинених зобов`язань. За відсутності чітко та однозначно сформульованої умови про відмову потерпілого від страхового відшкодування, передбаченого пунктом 2 статті 27 Закону, таке відшкодування не може вважатися припиненим укладенням та виконанням Договору від 26 вересня 2022 року.

Отже, Договір припиняє зобов`язання Страховика лише в частині виплат, прямо визначених у пункті 1 Договору (моральна шкода у зв`язку зі смертю та витрати на поховання і надгробний пам`ятник), і не охоплює страхове відшкодування на утримання, передбачене пунктом 2 статті 27 Закону № 1961-IV.

Водночас колегія суддів вважає за можливе надати окреме тлумачення завершальним положенням пункту 4 Договору, а саме в частині, де зазначено, що Потерпілий з моменту належного виконання Страховиком цього договору не матиме жодних майнових претензій до Страховика … та інших виплат (пеня, штрафи, індексація інфляції, відсотки тощо) по Полісу.

З аналізу граматичної та логічної конструкції пункту 4 Договору вбачається, що зазначене формулювання щодо «інших виплат (пеня, штрафи, індексація інфляції, відсотки тощо)» є текстуально відокремленим від першої частини цього пункту, яка обмежує обсяг відмови Потерпілого виплатами, передбаченими пунктом 1 Договору. Вказане словосполучення сформульоване узагальнено та не містить застережень щодо його застосування виключно до тих видів страхового відшкодування, які прямо перелічені у пункті 1 Договору.

За таких обставин колегія суддів вважає можливим тлумачити останні положення пункту 4 Договору як самостійне та абсолютне волевиявлення Потерпілого щодо відмови від нарахування та стягнення зі Страховика пені, штрафів, інфляційних втрат, відсотків та інших подібних санкційних і компенсаційних виплат, передбачених Полісом.

Таким чином, навіть за умови, що зобов`язання Страховика щодо виплати страхового відшкодування на утримання відповідно до пункту 2 статті 27 Закону № 1961-IV не були припинені укладенням та виконанням Договору, нарахування пені, штрафів, індексації інфляції, відсотків та інших додаткових виплат до Страховика є виключеним.

Таке тлумачення відповідає буквальному змісту пункту 4 Договору, принципу свободи договору, а також узгоджується з метою укладення Договору - врегулювання грошових вимог до Страховика та усунення спорів щодо додаткових фінансових нарахувань, незалежно від подальшого існування основного зобов`язання у частині виплати страхового відшкодування на утримання.

Таким чином, колегія суддів визнає обґрунтованими доводи апеляційної скарги в частині неможливості стягнення пені, 3 % річних та інфляційних втрат з відповідача, а тому вважає за необхідне рішення суду першої інстанції в цій частині скасувати із ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні таких позовних вимог.

Щодо права позивача на отримання відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого відповідно до п. 27.2 Закону № 1961-IV

Апелюючи до незаконності рішення суду першої інстанції в цій частині відповідач указував, що позивач є непрацездатною особою та отримує пенсію в розмірі 1 975 грн, яка є більшою ніж прожитковий мінімум для непрацездатних осіб, встановлений ст. 7 Закону України «Про державний бюджет на 2019 рік» (з 01.07.2019 по 30.11.2019 - 1 564 грн), а тому вона не має права на відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого в порядку п. 27.2 ст. 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Окрім цього суд не встановив, а позивач не довела належними та допустимими доказами, потребу у матеріальній допомозі ОСОБА_1 , передбачену ст. 202 СК України, а також того, що син до ДТП надавав таку допомогу, яка, у свою чергу була основним і постійним джерелом існування позивачки.

Вважає, що спільне місце реєстрації позивачки та її сина не підтверджує обставину перебування її на утримання в нього, а суд не встановив чи син позивачки взагалі працював та чи отримував будь-який дохід аби надавати допомогу ОСОБА_1 . Також у матеріалах справи відсутні докази, що позивачка зверталася із заявою про призначення їй пенсії по втраті годувальника до Головного Управління Пенсійного фонду України в Київській області.

Колегія суддів надає оцінку вказаним доводам та відхиляє їх з огляду на таке.

Відповідно ч. 1 ст. 202 СК України повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.

Аналіз наведеного положення закону дає підстави для висновку, що умовою для виникнення обов`язку повнолітніх дітей утримувати своїх батьків є одночасна наявність двох обов`язкових підстав: непрацездатність батьків та потреба в матеріальній допомозі.

Згадана стаття СК України не містить визначення, за яких обставин особа може вважатися такою, що потребує матеріальної допомоги.

Згідно з ч. 1 ст. 38 Закону України «Про пенсійне забезпечення» члени сім`ї померлого вважаються такими, що були на його утриманні, якщо вони були на його повному утриманні або одержували від нього допомогу, яка була для них постійним і основним джерелом засобів до існування.

За приписами ст. 48 Конституції України кожен має право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім`ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 212/1055/18-ц під час встановлення того, чи батьки потребують матеріальної допомоги, повинні враховуватися будь-які обставини, які свідчать про необхідність в матеріальній допомозі. При цьому, отримання матір`ю чи батьком доходів, які є більшими за прожитковий мінімум, автоматично не свідчить, що батько (мати) не потребують матеріальної допомоги.

Аналогічний висновок викладено в постанові Верховного Суду від 01 березня 2023 року у справі № 279/1688/22.

У постанові Верховного Суду від 10 січня 2024 року в справі №240/4894/23 указано, що принцип тлумачення закону на користь особи є однією з основних засад правової системи, яка вказує, що суди повинні намагатися тлумачити закони та його норми в такий спосіб, щоб максимально захищати права та інтереси фізичної особи. Цей принцип також часто відомий як «in dubio pro persona» або «in dubio pro homine» (латинською мовою), що означає «у вагомих сумнівах - на користь людини». Принцип тлумачення закону на користь особи не означає безумовне ігнорування закону, але вказує на те, що в сумнівних ситуаціях суди повинні намагатися вибрати інтерпретацію, яка максимально захищає права та інтереси саме фізичної особи.

У справі, яка переглядається, на підтвердження тих обставин, що позивач як непрацездатна особа потребувала матеріальної допомоги, надано такі докази:

1) довідку № 161 від 22.04.2020, видану КП «Миронівка-житло» Миронівської міської ради, відповідно до якої разом із ОСОБА_1 проживав і був зареєстрований ОСОБА_2 до дня смерті (т. 1 а. с. 71);

2) довідку про доходи № 7732 6676 8279 1783, відповідно до якої ОСОБА_1 отримує пенсію за віком, яка в середньому за рік до листопада 2019 року становить 1 975,50 грн (т. 1 а. с. 95);

3) довідку про нараховану заробітну плату працюючого № 71 від 07.10.2021, з якої вбачається, що ОСОБА_2 з листопада 2018 року по червень 2019 року працював рецептурником тістовиготовлення у ПрАТ «Кондитерська фабрика «Лагода» та в середньому отримував 3 000 грн чистого доходу на місяць;

4) рахунки на сплату та квитанції про оплату житлово-комунальних послуг, з яких вбачається, що протягом року до листопада 2019 року позивач витрачала на це в середньому близько 1 000 грн.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц сформульовано висновки про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину потрібно доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

Із матеріалів справи вбачається, що після сплати житлово-комунальних послуг у позивача залишалося менше 1 000 грн на місяць для забезпечення інших базових потреб - харчування, придбання медикаментів, одягу та інших витрат, необхідних для забезпечення гідного рівня життя. Зазначений залишок коштів очевидно не може вважатися достатнім для забезпечення належного життєвого рівня, гарантованого статтею 48 Конституції України, а тому об`єктивно свідчить про потребу позивачки у матеріальній допомозі.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд не встановив факту надання сином матеріальної допомоги та не з`ясував, чи мав він дохід, також не знаходять підтвердження, оскільки з довідки про нараховану заробітну плату вбачається, що ОСОБА_2 у період, що безпосередньо передував ДТП, працював та отримував стабільний дохід, який у середньому становив близько 3 000 грн чистого доходу на місяць. За умов спільного проживання та суттєвої різниці у доходах матері та сина більш вірогідним є висновок, що син надавав матері матеріальну допомогу, яка була для неї постійною та істотною.

З урахуванням наведених доказів та їх сукупної оцінки, відповідно до стандарту доказування більшої імовірності, висновок про перебування позивачки на утриманні сина є вірогіднішим, ніж протилежний.

Посилання відповідача на те, що позивачка не зверталася до органів Пенсійного фонду із заявою про призначення пенсії у зв`язку з втратою годувальника, не має правового значення для вирішення спору, оскільки право на страхове відшкодування за п. 27.2 ст. 27 Закону № 1961-IV не поставлене у залежність від реалізації права на пенсійне забезпечення.

За таких обставин, з урахуванням принципу in dubio pro persona, колегія суддів дійшла висновку, що позивач довела факт своєї непрацездатності, потреби у матеріальній допомозі та перебування на утриманні сина до листопада 2019 року, а отже має право на відшкодування шкоди, завданої його смертю, у порядку п. 27.2 ст. 27 Закону № 1961-IV.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно зі ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів установила, що суд першої інстанції дійшов правильного по суті висновку про наявність у позивача права на отримання страхового відшкодування, передбаченого п. 27.2 ст. 27 Закону № 1961-IV, водночас неправильно й неповно витлумачив положення Договору про припинення зобов`язання за угодою сторін від 26 вересня 2022 року і дійшов помилкового висновку про можливість стягнення з відповідача пені, 3 % річних та інфляційних втрат.

Указане є підставою для скасування рішення суду першої інстанції в цій частині скасувати із ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні таких позовних вимог. При цьому рішення суду в частині стягнення страхового відшкодування на утримання в розмірі 150 228,00 грн належить залишити без змін.

Судові витрати

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За приписами ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За результатами апеляційного перегляду позовні вимоги задоволено частково, а саме на 55,64 % (150 228 / 270 008,12 * 100 %).

У зв`язку із тим, що позивач була звільнена від сплати судового збору за подання позовної заяви, відповідачу належить компенсувати за рахунок держави судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 1 796,63 грн (4050,12 * 44,36 %).

За приписами п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Позивач просив стягнути витрати на правничу допомогу в розмірі 10 000 грн в суді першої та 5 000 грн в суді апеляційної інстанції, на підтвердження чого надані відповідні докази, у тому числі щодо фактичної оплати таких послуг.

Частиною 5 та 6 статті 137 ЦПК України передбачено, що у разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 зроблено висновок, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

У пунктах 34-47 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц зазначено, що обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Наведене узгоджується з правовими висновками, викладеними в постановах Верховного Суду від 25 травня 2021 року у справі № 465/3458/15-ц, від 09 листопада 2021 року у справі № 759/14346/16.

У справі № 910/906/18 Верховний Суд погодився з наявністю підстав для стягнення витрат на професійну правничу допомогу у повному обсязі, оскільки їх розмір був обґрунтований, а відповідач не подавав клопотання про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката, з наданням розрахунків, які свідчили б про неправильність розрахунку витрат або про неналежність послуг адвоката до даної справи.

Оскільки від відповідача не надійшло заяви чи клопотання про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу, а також про це не вказано ані у відзиві на позов, в апеляційній скарзі, апеляційний суд вважає заявлений позивачем розмір витрат розумним та обґрунтованим, підстави для його зменшення у апеляційного суду відсутні.

Таким чином з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати на професійну правничу допомогу в суді першої та апеляційної інстанції в загальному розмірі 8 346 грн (15 000 * 55,64 %).

Керуючись статтями 141, 259, 263, 268, 367, 374, 376, 381-384, 389 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» - задовольнити частково.

Рішення Миронівського районного суду Київської області від 28 квітня 2025 року в частині стягнення пені відповідно до ст. 36.5 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», 3 % річних та інфляційних втрат в порядку ч. 2 ст. 625 ЦК України - скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким указані позовні вимоги залишити без задоволення.

Рішення в частині стягнення страхового відшкодування на утримання в розмірі 150 228 грн - залишити без змін.

Рішення в частині розподілу судових витрат скасувати.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в суді першої та апеляційної інстанції в загальному розмірі 8 346 грн.

Компенсувати Приватному акціонерному товариству «Страхова група «ТАС» за рахунок держави судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 1 796,63 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у ст. 389 ЦПК України.

Повна постанова складена 25 грудня 2025 року.

Головуючий О.В. Желепа

Судді: Н.В. Поліщук

В.В. Соколова