Справа № 487/3651/25
Провадження № 2-о/487/150/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.12.2025 м. Миколаїв

Заводський районний суд м. Миколаєва у складі

головуючого судді - Щербини С.В.,

присяжних: Хрустальової М.Е. та Юрчак І.В.,

за участі секретаря судового засідання Брижатої А.С.,

за відсутності учасників справи, належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи,

розглянувши у відкритому судовому засіданні заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа: військова частина НОМЕР_1 , Міністерство оборони України, відділ державної реєстрації актів цивільного стану у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_2 , про оголошення особи померлою за особливих обставин

ВСТАНОВИВ:

У травні 2025 року ОСОБА_1 звернулась до суду із заявою про оголошення особи померлою, заінтересована особа: військова частина НОМЕР_1 , Міністерство оборони України, відділ державної реєстрації актів цивільного стану у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_2 .

Обґрунтовуючи заяву вказувала, що вона перебувала в шлюбі з ОСОБА_3 з квітня 2007 року. Від даного шлюбу має сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Вказує, що 21 травня 2009 року шлюб з ОСОБА_3 був розірваний.

ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 є батьком неповнолітнього сина ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Зазначає, що після початку збройної агресії російської федерації її колишній чоловік ОСОБА_3 приступив до військової служби в Збройних силах України за мобілізацією. Так, згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 №55 від 01.06.2022 солдат запасу ОСОБА_3 був зарахований до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 .

Згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 №2 від 25 листопада 2022 року старший солдат ОСОБА_3 призначений на посаду стрільця-снайпера механізованого відділення 2 механізованого взводу 2 механізованої роти НОМЕР_2 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 .

Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 №354 від 13 грудня 2023 року молодший сержант ОСОБА_3 призначений на посаду стрільця-зенітника взводу НОМЕР_2 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 , де останній і проходив подальшу військову службу.

Вказує, що коли її колишній чоловік перестав виходити на зв`язок, вона через сторінки у соціальних мережах його побратимів дізналась, що він загинув.

Наголошує, що через деякий час вона отримала сповіщення №35/2024, що її колишній чоловік, молодший сержант ОСОБА_3 , зник безвісти під час виконання бойового завдання.

Службовим розслідування було встановлено, що у зв`язку з інтенсивними бойовими діями молодший сержант ОСОБА_3 отримав несумісні з життям поранення ІНФОРМАЦІЯ_4 біля населеного пункту Часів Яр, Донецької області, за таких обставин: внаслідок активних штурмових дій з боку противника з 05:20 до 07:00 під час переміщення з позиції відділення ЛАСКА до позиції відділення ХМАРА через влучання ворожого артилерійського снаряду її колишній чоловік отримав поранення несумісні з життям. У зв`язку зі втратою вищезазначених позицій в результаті штурмових дій противника та постійним ворожим вогневим контролем території, провести заходи щодо евакуації тіла для встановлення факту смерті не було можливим, а тому її колишній чоловік, молодший сержант ОСОБА_3 вважається зниклим безвісти за особливих обставин.

Звертає увагу, що зазначені обставини офіційно підтверджуються Витягом із наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 11 травня 2024 року №1078 Про результати службового розслідування, призначеного наказом №674 від 26 березня 2024 року та Витягами із актів службового розслідування від 09 травня 2024 року № 12/3/476 та № 12/3/468.

Оскільки її колишній чоловік, ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 зник за особливих обставин, що загрожувало йому смертю та дають підстави припускати його загибель внаслідок ворожих штурмових дій та вогневих обстрілів на тимчасово окупованій території України, при цьому встановлення такого факту є необхідним для оформлення державної допомоги, яка надається членам сім`ї загиблих захисників України та для оформлення пенсії по втраті годувальника для сина.

Враховуючи вищевикладене, просила оголосити померлим ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 , громадянина України, уродженця м. Миколаєва, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 під час виконання військового обов`язку по захисту держави України. Датою смерті ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 просила вважати ІНФОРМАЦІЯ_4 , місцем смерті вважати м. Часів Яр Донецької області.

Ухвалою Заводського районного суду міста Миколаєва від 30 травня 2025 року провадження у справі відкрито та вирішено розгляд справи здійснювати у порядку окремого провадження.

Представник ІНФОРМАЦІЯ_5 подав відзив у якому вказував про відсутність підстав для задоволення заяви.

Так, вказував, що заявниця не надала належних та допустимих доказів на підтвердження факту смерті ОСОБА_3 або наявності обставин, які доводили б, що ця особа пропала безвісти за обставин, що загрожували її смерті.

Представник військової частини НОМЕР_1 у додаткових поясненнях просив прийняти рішення в межах чинного законодавства, що не суперечить інтересам обороноздатності України в умовах введеного на території України воєнного стану. Також просив розгляд справи проводити за відсутності представника Військової частини НОМЕР_1 .

У запереченнях представник Міністерства оборони України вказував, що заява ОСОБА_1 є необґрунтованою, а клопотання про визнання ОСОБА_5 померлим передчасним. У зв`язку з цим просили відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_1 про оголошення її колишнього чоловіка ОСОБА_3 .

Крім того, представник Міністерства оборони України просив витребувати додаткові докази. Суд вирішуючи це клопотання прийшов до висновку, що у його задоволенні необхідно відмовити, оскільки в матеріалах справи достатньо доказів для вирішення справи.

У судове засідання заявниця ОСОБА_1 не з`явилась, надіслала на адресу суду заяву, в якій просить справу розглянути без її участі.

Інші учасники справи про розгляд справи повідомлені належним чином про причини своєї неявки суду не повідомили.

Суд, розглянувши заяву, дослідивши матеріали справи, прийшов до наступного висновку.

Згідно ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства (ст.13 ЦПК України) суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показання свідків.

Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 перебувала в шлюбі з ОСОБА_3 з 27 квітня 2007 року, який розірвано рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 20 жовтня 2008 року.

Згідно копії свідоцтва про народження (повторно) від 30 жовтня 2013 року, батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , про що 06 вересня 2007 року складено актовий запис №2736.

Згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 №55 від 01.06.2022 солдат запасу ОСОБА_3 був зарахований до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 .

Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 №2 від 25 листопада 2022 року старший солдат ОСОБА_3 призначений на посаду стрільця-снайпера механізованого відділення 2 механізованого взводу 2 механізованої роти НОМЕР_2 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 .

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 №354 від 13 грудня 2023 року молодший сержант ОСОБА_3 призначений на посаду стрільця-зенітника взводу НОМЕР_2 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 , де останній і проходив подальшу військову службу.

Сповіщенням сім`ї на ім`я ОСОБА_2 №35/2024, сповіщено, що її син молодший сержант ОСОБА_3 зник безвісти 21 березня 2024 року під час виконання бойового завдання поблизу населеного пункту Іванівське, Бахмутського району, Донецької області.

Із витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 11 травня 2024 року №1078 Про результати службового розслідування, призначеного наказом №674 від 26 березня 2024року та витягів із актів службового розслідування від 09 травня 2024 року № 12/3/476 та № 12/3/468 вбачається, що у зв`язку з інтенсивними бойовими діями, молодший сержант ОСОБА_3 отримав несумісні з життям поранення 21 березня 2024 року біля населеного пункту Часів Яр, Донецької області, за таких обставин: внаслідок активних штурмових дій з боку противника з 05:20 до 07:00 під час переміщення з позиції відділення ЛАСКА до позиції відділення ХМАРА через влучання ворожого артилерійського снаряду ОСОБА_3 отримав поранення несумісні з життям. У зв`язку зі втратою вищезазначених позицій в результаті штурмових дій противника та постійним ворожим вогневим контролем території, провести заходи щодо евакуації тіла для встановлення факту смерті не було можливим, а тому молодший сержант ОСОБА_3 вважається «зниклим безвісти».

04 квітня 2024 року Миколаївським районним управлінням поліції ГУ НП в Миколаївській області зареєстровано кримінальне провадження №0000587 за фактом зникнення ОСОБА_3 .

Витягом з Єдиного реєстру осіб, зниклих безвісти за особливих обставин № від 01 травня 2024 року підтверджується внесення відомостей до вказаного реєстру інформації про зникнення безвісти ОСОБА_3 .

Згідно із ч. 1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності не оспорюваних прав.

Згідно з пунктом 3 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про визнання фізичної особи безвісно відсутньою чи оголошення її померлою.

Відповідно до ч.1 ст.306 ЦПК України у заяві про визнання фізичної особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою повинно бути зазначено: для якої мети необхідно заявникові визнати фізичну особу безвісно відсутньою або оголосити її померлою; обставини, що підтверджують безвісну відсутність фізичної особи, або обставини, що загрожували смертю фізичній особі, яка пропала безвісти, або обставини, що дають підставу припускати її загибель від певного нещасного випадку.

Фізична особа, яка пропала безвісти у зв`язку з воєнними діями, збройним конфліктом, може бути оголошена судом померлою після спливу двох років від дня закінчення воєнних дій. З урахуванням конкретних обставин справи суд може оголосити фізичну особу померлою і до спливу цього строку, але не раніше спливу шести місяців. Фізична особа оголошується померлою від дня набрання законної сили рішенням суду про це. Фізична особа, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави припустити її загибель від певного нещасного випадку або у зв`язку з воєнними діями, збройним конфліктом, може бути оголошена померлою від дня її вірогідної смерті (ч.2,ч.3 ст. 46 ЦК України).

Статтею 47 ЦК України визначено, що правові наслідки оголошення фізичної особи померлою прирівнюються до правових наслідків, які настають у разі смерті.

Особливістю цієї категорії справ є те, що висновок суду про оголошення громадянина померлим ґрунтується на юридичному припущенні смерті особи.

Особа може бути оголошена в судовому порядку померлою у разі встановлення обставин, на підставі яких суд робить вірогідне припущення про смерть цієї особи. На цьому наголошено, зокрема, у постановах Верховного Суду від 31 травня 2023 року у справі № 177/11/20, від 07 листопада 2023 року у справі № 607/159/23.

У постановах від 26 квітня 2023 року у справі № 337/3725/22, від 29 березня 2023 року у справі № 753/8033/22 Верховний Суд дійшов висновків, що підставою для встановлення факту смерті є підтверджені доказами обставини, які свідчать про смерть громадянина в певний час і за певних обставин. Доказами, що підтверджують факт смерті особи в умовах воєнного стану або на тимчасово окупованій території України, можуть бути зокрема письмові докази; речові докази, у тому числі звуко- і відеозаписи; висновки експертів; копії лікарського свідоцтва/довідки про смерть; показання свідків, що можуть підтвердити ті обставини, на які посилається заявник; довідки з військкомату або від командира військової частини (у випадку загибелі військовослужбовців); заяви до правоохоронних органів про зникнення особи, в тому числі при обставинах, що загрожували їй смертю.

Вказаний перелік доказів не є вичерпним та може бути конкретизований у кожній справі залежно від встановлених у ній обставин.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Разом з тим, оголошення фізичної особи померлою (смерть in absentia) це судове визнання померлою фізичної особи, щодо якої за місцем її постійного проживання немає будь-яких відомостей про місце перебування протягом встановленого законом строку.

У правовому контексті оголошення фізичної особи померлою є припущенням її смерті (praesumptio mortis), що має наслідком припинення правосуб`єктності. Суд під час оголошення фізичної особи померлою достеменно не може встановити факт її смерті, а лише припускає це на підставі непрямих доказів або у зв`язку із тривалою безвісною відсутністю.

Законодавець розрізняє дві підстави оголошення судом фізичної особи померлою: загальну та спеціальну.

Відповідно до ч.1 ст.46 ЦК України фізична особа може бути оголошена судом померлою, якщо у місці її постійного проживання немає відомостей про місце її перебування протягом трьох років, а якщо вона пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підставу припускати її загибель від певного нещасного випадку,протягом шести місяців, а за можливості вважати фізичну особу загиблою від певного нещасного випадку або інших обставин внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру протягом одного місяця після завершення роботи спеціальної комісії, утвореної внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.

За змістом ч.2 ст.46 ЦК України фізична особа, яка пропала безвісти у зв`язку з воєнними діями, збройним конфліктом, може бути оголошена судом померлою після спливу двох років від дня закінчення воєнних дій. З урахуванням конкретних обставин справи суд може оголосити фізичну особу померлою і до спливу цього строку, але не раніше спливу шести місяців.

У частині першій статті 46 ЦК України міститься загальна норма: «фізична особа може бути оголошена судом померлою, якщо у місці її постійного проживання немає відомостей про місце її перебування протягом трьох років`та дві спеціальні: «якщо вона пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підставу припускати її загибель від певного нещасного випадку,протягом шести місяців» та «за можливості вважати фізичну особу загиблою від певного нещасного випадку або інших обставин внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру протягом одного місяця після завершення роботи спеціальної комісії, утвореної внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру».

У частині другій статті 46 ЦК України законодавець навів дві спеціальні норми: «фізична особа, яка пропала безвісти у зв`язку з воєнними діями, збройним конфліктом, може бути оголошена судом померлою після спливу двох років від дня закінчення воєнних дій» та «з урахуванням конкретних обставин справи суд може оголосити фізичну особу померлою і до спливу цього строку, але не раніше спливу шести місяців».

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України (другий сенат) від 18 червня 2020 року № 5-р(ІІ)/2020 принцип верховенства права (правовладдя) вимагає суддівської дії у ситуаціях, коли співіснують суперечливі норми одного ієрархічного рівня. У таких ситуаціях до судів різних видів юрисдикції висунуто вимогу застосовувати класичні для юридичної практики формули (принципи): «закон пізніший має перевагу над давнішим» (lex posterior derogat priori); «закон спеціальний має перевагу над загальним» (lex specialis derogat generali); «закон загальний пізніший не має переваги над спеціальним давнішим» (lex posterior generalis non derogat priori speciali). Якщо суд не застосовує цих формул (принципів) за обставин, що вимагають від нього їх застосування, то принцип верховенства права (правовладдя) втрачає свою дієвість.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 лютого 2023 року у справі № 910/18214/19 також звертала увагу на співвідношення між загальною та спеціальною нормою. Так, спеціальна норма встановлює правила, які підлягають застосуванню у певних випадках, визначених такою нормою права, а загальна норма встановлює правила, які підлягають застосуванню у всіх випадках, крім тих, на які поширюється гіпотеза спеціальної норми. Тому загальна та спеціальна норми не суперечать одна одній, а встановлюють системне законодавче регулювання.

Законодавець запроваджує спеціальну цивільно-правову норму з метою конкретизації, деталізації та диференціації правового регулювання цивільних відносин в межах їх загального роду. Спеціальна норма походить від загальної і тісно з нею пов`язана.

У ситуації, коли внаслідок збройної агресії рф проти України фізична особа пропала безвісти, суд має право оголосити цю фізичну особу померлою відповідно до частини другої статті 46 ЦК України саме на підставі цих приписів (за умови доведеності зазначених обставин), використовуючи ці норми як спеціальні.

При цьому, приписи частини другої статті 46 ЦК України пов`язують оголошення фізичної особи померлою у зв`язку з воєнними діями, збройним конфліктом, а не у зв`язку з воєнним станом як таким.

За змістом статті 1 Закону України від 06 грудня 1991 року № 1932-XII «Про оборону України»: воєнний стан це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози та забезпечення національної безпеки, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень; бойові дії це форма застосування з`єднань, військових частин, підрозділів (інших сил і засобів) Збройних Сил України, інших складових сил оборони для вирішення бойових (спеціальних) завдань в операціях або самостійно під час відсічі збройної агресії проти України або ліквідації (нейтралізації) збройного конфлікту, виконання інших завдань із застосуванням будь-яких видів зброї (озброєння); воєнні дії - організоване застосування сил оборони та сил безпеки для виконання завдань з оборони України; район воєнних (бойових) дій - визначена рішенням Головнокомандувача Збройних Сил України частина сухопутної території України, повітряного або/та водного простору, на якій впродовж певного часу ведуться або/та можуть вестися воєнні (бойові) дії.

Відповідно бойові дії є однією із форм воєнних дій. Ці категорії співвідносять як ціле (воєнні дії) та частина (бойові дії). Тому воєнні дії, які законодавець згадує у частині другій статті 46 ЦК України, не обмежуються лише бойовими діями.

Законодавець у 2018 році вніс зміни до частини другої статті 46 ЦК України, доповнивши частини другу і третю статті 46 після слів «воєнними діями» словами «збройним конфліктом».

Із пояснювальної записки до проєкту Закону про правовий статус осіб, зниклих безвісти: «Беручи до уваги триваючий збройний конфлікт на території України та його наслідки як для населення в цілому, так і для окремих осіб, найбільш доцільним є прийняття окремого закону, який визначатиме правовий статус осіб, зниклих безвісти, та забезпечуватиме правове регулювання відносин, пов`язаних з обліком цих осіб та їх розшуком, з метою максимального подолання руйнівних наслідків конфлікту».

Згідно із п. 7 ч.1 ст.1Закону України від 21 червня 2018року №2469-VIII «Про національну безпеку України» збройний конфлікт - це збройне зіткнення між державами (міжнародний збройний конфлікт, збройний конфлікт на державному кордоні) або між ворогуючими сторонами в межах території однієї держави, як правило, за підтримки ззовні (внутрішній збройний конфлікт).

Законодавець розмежовує категорії «воєнні дії», «збройний конфлікт» і «воєнний стан». Частина друга статті 46 ЦК України послуговується категоріями «воєнні дії» і «збройний конфлікт», а не «воєнний стан». Тому немає підстав пов`язувати початок перебігу строків, зазначених у частині другій статті 46 ЦК України, із введенням, припиненням або скасуванням воєнного стану в Україні.

Речення друге частини другої статті 46 ЦК України не конкретизує обставини, за яких суд може застосувати скорочений шестимісячний строк замість дворічного, зазначеного у реченні першому цієї частини. Водночас суд може послатися на шестимісячний строк у разі наявності істотних підстав для припущення, що фізична особа загинула внаслідок воєнних дій, збройного конфлікту, і без обґрунтованих підстав очікувати, що з часом обставини зміняться або з`являться нові дані щодо місцезнаходження цієї особи.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 грудня 2024 року у справі № 755/11021/22 зроблено висновок, що шість місяців, які визначені в реченні другому частини другої статті 46 ЦК України, мають відраховуватися від дня закінчення активних бойових дій на місці (на території) ймовірної загибелі фізичної особи, що дозволятиме надати правову охорону людям, які постраждали від війни та у яких у зв`язку з вірогідною смертю зниклої фізичної особи виникають певні цивільні права та правомірні інтереси, і забезпечуватиме правову справедливість.

Конкретні воєнні дії мають територіальну і часову характеристики. Джерелом офіційної інформації про ці характеристики є Перелік територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією, затверджений наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 28.02.2025 року № 376 (далі Наказ № 376).

У Наказі № 376 зазначені: 1) території, на яких ведуться (велися) бойові дії, зокрема: території можливих бойових дій; території активних бойових дій; території активних бойових дій, на яких функціонують державні електронні інформаційні ресурси; 2) тимчасово окуповані рф території України. Наказ містить інформацію про дату початку та завершення бойових дій на відповідній території.

Отже, суди можуть використовувати дані, зокрема з Наказу № 376, для визначення часових характеристик ведення воєнних дій на конкретній території України.

Велика Палата Верховного Суду наголосила на тому, що обрахування шестимісячного строку, зазначеного у реченні другому частини другої статті 46 ЦК України, від дня припинення або скасування воєнного стану в Україні загалом або закінчення воєнних дій, збройного конфлікту на усій її території суперечило б принципу правовладдя (верховенства права) та його складовій правовій визначеності.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права (ст. 8 Конституції України). Цей принцип є однією з основних засад цивільного судочинства (п.1 ч.3 ст. 2 ЦПК України). Суд під час розгляду справи керується принципом верховенства права, на якому має бути засноване судове рішення.

Одним з елементів верховенства права є принцип правової визначеності. Він вимагає чіткості, зрозумілості й однозначності правових норм, зокрема їх передбачуваності (прогнозованості) та стабільності.

У Доповіді «Верховенство права», схваленій Європейською комісією «За демократію через право» на 86-му пленарному засіданні (Венеція, 25-26 березня 2011 року) (CDL-AD(2011)003rev), зазначено, що держава зобов`язана дотримуватись законів, які запровадила, і застосовувати їх у передбачуваний спосіб та з логічною послідовністю; передбачуваність означає, що закон має бути … проголошений наперед до його застосування, та має бути передбачуваним щодо його наслідків: він має бути сформульований з достатньою мірою чіткості, аби особа мала можливість скерувати свою поведінку (пункт 44); юридична визначеність вимагає, щоб юридичні норми були чіткими і точними та спрямованими на забезпечення того, щоб ситуації та правовідносини залишалися передбачуваними (пункт 46); юридична визначеність також означає, що держава загалом повинна дотримуватись узятих на себе певних зобов`язань, виконувати покладені на неї певні функції чи виголошені нею перед людьми певні обіцянки (поняття «законні очікування») (пункт 48).

За висновками Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), поняття «якість закону» означає, що національне законодавство має бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі правила поведінки, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на конвенційні права цих людей (рішення ЄСПЛ у справах «C. G. та інші проти Болгарії» від 24 квітня 2008 року (C. G. and Others v. Bulgaria, заява № 1365/07, параграф 39), «Олександр Волков проти України» від 09 січня 2013 року (Oleksandr Volkov v. Ukraine, заява № 21722/11, параграф 170)).

ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі, тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме в тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення ЄСПЛ у справах «Кантоні проти Франції» від 11 листопада 1996 року (Cantoni v. France, заява № 17862/91, параграфи 3132), «Вєренцов проти України» від 11 квітня 2013 року (Vyerentsov v. Ukraine, заява № 20372/11, параграф 65)).

Згідно з принципом правової визначеності відрахування шестимісячного строку від дня припинення або скасування воєнного стану чи закінчення воєнних дій, збройного конфлікту на усій території України не забезпечувало б достатньої передбачуваності та сталості правових відносин. В умовах триваючої збройної агресії рф проти України, що супроводжується численними випадками зникнень осіб та постійною нестабільністю, передбачити момент закінчення такої агресії неможливо. На час прийняття рішення російсько-українська війна все ще триває, що посилює правову невизначеність і може ускладнювати ефективне застосування закону та забезпечення захисту прав осіб, які постраждали внаслідок воєнних дій, збройного конфлікту та у яких, у зв`язку з вірогідною смертю зниклої фізичної особи, виникають певні цивільні права та правомірні інтереси.

Як зазначено в Рішенні Конституційного Суду України від 02 листопада 2014 року № 15-рп/2004, одним із проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим його культурним рівнем. Справедливість є однією з основних засад права та є вирішальною у визначенні права як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо.

Велика Палата Верховного Суду наголосила, що під час визначення моменту для початку відліку шестимісячного строку, встановленого реченням другим частини другої статті 46 ЦК України, суд повинен враховувати соціальний контекст та засаду справедливості. Оскільки в умовах російської агресії, яка триває на території України, ситуація в країні залишається недостатньо стабільною, будь-які правові рішення повинні бути чутливими до складних життєвих обставин, у яких опинилися люди.

Відрахування шестимісячного строку з дня припинення або скасування воєнного стану чи закінчення воєнних дій, збройного конфлікту було б непропорційним обмеженням прав та інтересів значної кількості цивільних осіб, членів сімей Захисників і Захисниць України.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду наголосила на тому, що у частині другій статті 46 ЦК України йдеться про воєнні дії, збройний конфлікт, а не про воєнний стан. Не можна тлумачити цей припис як такий, що його можливо застосувати стосовно оголошення особи померлою винятково після скасування воєнного стану на усій території України.

Також не можна відраховувати шестимісячний строк, передбачений частиною другою статті 46 ЦК України, від дати ймовірної загибелі фізичної особи на території ведення активних бойових дій, оскільки внаслідок триваючих активних бойових дій ситуація на певній території може бути невизначеною та непередбачуваною. Зокрема, зв`язок із особою може перерватися з різних причин, особа може бути змушена змінити місце постійного проживання, перебування або потрапити в полон, що ускладнює встановлення обставин її зникнення. В умовах воєнних дій, збройного конфлікту часто бракує достовірної інформації, що унеможливлює навіть гіпотетичне визначення дати ймовірної загибелі, а відтак і об`єктивне обчислення строків для оголошення особи померлою.

Шестимісячний строк, який у цьому випадку обраховується з дня закінчення активних бойових дій, виконує функцію своєрідного запобіжника, спрямованого на захист прав та інтересів фізичної особи, яка може перебувати в невідомому місці або тимчасово не мати змоги вийти на зв`язок з різних причин, пов`язаних з обставинами воєнних дій, збройного конфлікту. Така правова гарантія запобігає передчасному оголошенню особи померлою, враховуючи, що в умовах війни можуть бути численні фактори, які заважають встановленню фактичного місця перебування людини. Цей строк забезпечує можливість з`ясування додаткових обставин або отримання нової інформації про зниклу особу, що сприяє уникненню помилкових судових рішень, які могли б призвести до негативних правових наслідків для самої особи, її родичів і суспільства загалом.

Велика Палата Верховного Суду звернула увагу, що з урахуванням конкретних обставин справи суд може розпочати відлік шестимісячного строку для оголошення особи померлою від дня настання події, яка спричинила загибель фізичної особи, у разі якщо ця подія відбулася за межами території ведення активних бойових дій, проте є наслідком воєнних дій.

У відповідності до ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з вимогами статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно частини другої статті 89 ЦПК України, жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

У даній справі встановлено, що 27 травня 2025 року заявниця ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про оголошення ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , військовослужбовця, загиблим ІНФОРМАЦІЯ_4 , під час виконання військового обов`язку по захисту держави України в російсько-українській війні, який пропав безвісти у районі населеного пункту Часів Яр Донецької області.

Згідно Наказу № 376 Часовоярська міська територіальна громада за винятком с. Богданівка Бахмутського району Донецької області, є територією активних бойових дій, на яких функціонують державні електронні інформаційні ресурси.

З огляду на те, що достовірних та беззаперечних доказів загибелі ОСОБА_3 заявником не надано, суд приходить до висновку, що оскільки за наданими до заяви документами ОСОБА_3 зник безвісти в районі населеного пункту проведення воєнних дій, який до теперішнього часу є територією активних бойових дій, відлік шестимісячного строку для оголошення особи померлою, зазначений у ч. 2 ст.46 ЦК України, не настав.

При цьому суд зазначає, що службове розслідування про встановлення факту зникнення безвісти військовослужбовця військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_3 є недостатнім доказом для встановлення судом конкретних обставин загибелі (оголошення померлим) ОСОБА_3 .

На підставі наведеного суд приходить до висновку про відмову в задоволенні заяви про оголошення особи померлою з тих підстав, що заяву подано до суду з порушенням строків, визначених частиною другою статті 46 ЦК України, тобто передчасно.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 , заінтересовані особи: військова частина НОМЕР_1 , Міністерство оборони України, відділ державної реєстрації актів цивільного стану у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_2 , про оголошення особи померлою відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Миколаївського апеляційного суду протягом 30-ти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя С.В. Щербина

Присяжні: М.Е. Хрустальова

І.В. Юрчак