Справа № 463/1336/25 Головуючий у 1 інстанції: Головатий Р.Я.
Провадження № 22-ц/811/2523/25 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 грудня 2025 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Копняк С. М.,

суддів: Бойко С. М., Ніткевича А. В.,

секретар судового засідання Хоцянович О. В.,

з участю представника відповідача - адвоката Мірошнікова П.В., представника позивача адвоката Валько В. Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 20 червня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», третя особа: ОСОБА_2 про стягнення збитків, завданих внаслідок вчинення кримінального правопорушення,

ВСТАНОВИВ:

у лютому 2025 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» (далі АТ «Ощадбанк»), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_2 , про стягнення збитків, завданих внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

В обґрунтування позову вказував, що ОСОБА_2 , будучи службовою особою АТ «Ощадбанк», шляхом обману заволоділа його грошовими коштами. Так, вироком Личаківського районного суду м. Львова від 04 березня 2019 року ОСОБА_2 визнано винною у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною третьою статті 191, частиною четвертою статті 191 КК України, та встановлено, що остання 25 грудня 2012 року, перебуваючи на своєму робочому місці в приміщенні ТВБВ №10013/0332 територіально-відокремленого безбалансового відділення №10013/0289 АТ «Ощадбанк» у м. Львові на вул. Медової Печери, 39, діючи протиправно, з корисливих мотивів, маючи умисел на особисте протиправне збагачення за рахунок заволодіння грошовими коштами вкладника даного відділення ОСОБА_3 , які вкладник мав намір розмістити на рахунку банку, повторно, роздрукувала підроблений договір «Депозитний», який надала для підпису вкладнику, після чого також скріпила його власним підписом та печаткою відділення, а також роздрукувала підроблену виписку з рахунку в національній валюті, після чого скріпила її власним підписом, та скориставшись своїм службовим становищем, взяла з каси банку грошові кошти ОСОБА_3 на загальну суму 11 500 грн 00 коп., які в подальшому використала на власні потреби, внаслідок чого завдала філії Львівському обласному управлінню АТ «Ощадбанк» матеріальної шкоди на вищевказану суму. Питання повернення коштів, вкладених ОСОБА_4 на депозитний рахунок ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії Львівське обласне управління АТ «Ощадбанк» не вирішене та може бути вирішено лише у судовому порядку. Оскільки кошти було привласнено під час перебування на робочому місці під час виконання своїх трудових обов?язків працівником банківської установи ОСОБА_2 , що встановлено вищезазначеним вироком суду, відповідно до частини першої статті 1172 ЦК України юридична особа відшкодовує шкоду у випадку коли цю шкоду, завдано їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов?язків. З урахуванням наведеного, оскільки основна сума заборгованості в розмірі внесених позивачем у банківську установу в якості депозитного вкладу коштів становить 11 500 грн 00 коп., період прострочення грошового зобов`язання 4 431 день (з 25 грудня 2012 року по 10 лютого 2025 року), відповідно згідно з проведеним позивачем розрахунком інфляційні втрати становлять 40 213 грн 26 коп., а 3 % річних 4 185 грн 35 коп. Крім цього, позивачу було завдано моральної шкоди у зв?язку з вчиненням відносно нього злочину працівником банку. Оцінюючи факт завдання моральної шкоди, факт неправомірного заволодіння коштами вкладника працівником банку, та не повернення їх через стільки часу після винесення судом вироку щодо винної особи свідчить про наявність завданої моральної шкоди такому вкладнику. Як видно з обставин справи, позивач тривалий час незаконно позбавлений належних йому коштів у великому для нього розмірі, тобто протиправна поведінка працівника відповідача відносно нього мала місце. Також, факт викрадення відкладених та заощаджених з пенсійних виплат коштів призвели до переживань, душевних страждань, що вплинули негативно на здоров`я ОСОБА_3 та створили вимушені життєві зміни. Оцінюючи розмір такої шкоди, позивач вважає, що такий необхідно визначити у розмірі 20 000 грн 00 коп.

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 20 червня 2025 року позов задоволено частково.

Стягнуто з акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії - Львівське обласне управління акціонерного товариства «Ощадбанк» на користь ОСОБА_1 суму внесеного вкладу 11 500 грн 00 коп, інфляційні втрати за період з 07 листопада 2013 року по 10 лютого 2025 року в сумі 41 151 грн 99 коп. та три відсотки річних за період з 07 листопада 2013 року по 10 лютого 2025 року в сумі 3 885 грн 74 коп., а всього 56 537 грн 73 коп.

Стягнуто з акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії - Львівське обласне управління акціонерного товариства «Ощадбанк» на користь ОСОБА_1 5 000 грн 00 коп. на відшкодування моральної шкоди.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії - Львівське обласне управління акціонерного товариства «Ощадбанк» на користь ОСОБА_1 302 грн 80 коп. судових витрат.

Стягнуто з акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії - Львівське обласне управління акціонерного товариства «Ощадбанк» в дохід держави 1 211 грн 20 коп. судового збору.

Рішення суду оскаржило АТ «Ощадбанк», подавши в липні 2025 року апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Личаківського районного суду м. Львова від 20 червня 2025 року в частині задоволених позовних вимог та ухвали в цій частині нове рішення, яким в їх задоволенні відмовити у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції здійснено неправильну оцінку обставин, встановлених у кримінальній справі відносно ОСОБА_2 . Зокрема, у цій справі не було встановлено преюдиційний факт про неповернення вкладнику ( ОСОБА_1 ) внесених ним коштів у сумі 11 500 грн 00 коп. за підробленим депозитним договором № 1617013 від 05 жовтня 2012 року. Вироком суду від 04 березня 2019 року цивільний позов ОСОБА_1 про стягнення з АТ «Ощадбанк» на його користь 18 505 грн 56 коп. майнової шкоди та 10 000 грн 00 коп. моральної шкоди залишено без розгляду, у зв`язку з неявкою в судове засідання цивільного позивача. Таким чином у даному кримінальному провадженні не встановлено ні факту підроблення депозитного договору, ні факту неповернення ОСОБА_1 внесених ним коштів, що свідчить про помилковість висновку місцевого суду у справі, що переглядається про визнання цих обставин встановленими, чим суттєво порушено вимоги статті 82 ЦПК України. Судом також здійснено неправильну оцінку доказів у справі, внаслідок чого допущено помилковий висновок, який не відповідає обставин справи про те, що депозитний рахунок на ім`я позивача не був існуючим, та внесені ним кошти не були йому повернуті. Адже, позивачем ще первинно долучено докази як про внесення коштів на депозитний рахунок, так і про виплату суми вкладу та процентів за договором депозиту, що свідчить про припинення зобов`язання за договором вкладу на підставі положень статті 599 ЦК України. Відтак, судом неправильно застосовані положення статей 253, 256, 257, 265, 267, 268, 625, 1058 1060 ЦК України, пунктів 12 та 19 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України. Оскільки зобов`язання між сторонами припинились внаслідок їх належного виконання, підстави для застосування положень частини другої статті 625 ЦК України у відносинах між сторонами, відсутні. Вказують також на те, що ця норма застосовується у випадку, коли грошове зобов`язання конкретизоване, що за обставинами даної справи, відсутнє. Вважає неправильними мотиви суду, як підстава для задоволення позовних вимог про повернення суми вкладу, невключення цієї суми до обрахунку цивільних позовів банку у кримінальній справі, адже це зумовлено не встановленням порушень за вкладом позивача у ході проведення банком суцільної ревізії вкладних операції, що підтверджується звітом від 31 березня 2015 року, долученим відповідачем в суді першої інстанції до матеріалів справи. Навпаки, в межах кримінальної справи встановлено факт заподіяння шкоди не позивачу, а саме банку. Допущено судом порушення норм процесуального права, а саме положень статті 188 ЦПК України. Окрім цього, банком заявлено про застосування наслідків спливу позовної давності як альтернативна підстава для відмови у задоволенні позову, мотиви відхилення якої судом належним чином не обґрунтовано. Неправильно застосовано і положення статті 23 ЦК України, що призвело до безпідставного стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди, адже така ним не доведена. З огляду на похідний характер такої вимоги, враховуючи безпідставність основних вимог, така також не підлягала задоволенню. При вирішенні цих вимог, місцевий суд не врахував положення статей 257 та 265 ЦК України, та необґрунтовано застосував під час вирішення спору положення пунктів 12 та 19 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, які почали діяти після закінчення строку позовної давності, визначеного згаданими статтями ЦК України.

В серпні 2025 року від ОСОБА_1 через систему «Електронний суд» надійшов відзив на апеляційну скаргу, підписаний представником ОСОБА_5 , в якому міститься прохання відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

На обґрунтування відзиву на апеляційну скаргу зазначено про повне погодження із рішенням першої інстанції, яким частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 до АТ «Ощадбанк». Натомість доводи апеляційної скарги позивач вважає необґрунтованими.

Зокрема, позивач не погодився із доводами апеляційної скарги щодо оспорення преюдиційного значення вироку у кримінальній справі №463/1581/16-к та вважає, що оскільки вирок набрав законної сили, тому встановлені ним обставини набули ознак преюдиційних. Як вбачається із змісту вказаного вироку, 25 грудня 2012 року ОСОБА_2 , перебуваючи на своєму робочому місці в приміщенні відділення банку та діючи протиправно, з корисливих мотивів, маючи умисел на особисте протиправне збагачення за рахунок заволодіння грошовими коштами вкладника даного відділення ОСОБА_1 , які вкладник мав намір розмістити на рахунку банку, повторно, роздрукувала підроблений договір «Депозитний», який надала для підпису вкладнику ОСОБА_1 , після чого також скріпила його власним підписом та печаткою відділення, а також роздрукувала підроблену виписку з рахунку в національній валюті, після чого скріпила її власним підписом, та скориставшись своїм службовим становищем, взяла з каси банку грошові кошти ОСОБА_1 на загальну суму 11500 гривень, які в подальшому використала на власні потреби, внаслідок чого завдала філії Львівському обласному управлінню АТ «Ощадбанк» матеріальної шкоди на вищевказану суму. Зазначені обставини також були визнані засудженою, тому не потребують доказування в цивільній справі.

Також, позивачем категорично заперечуються доводи апеляційної скарги в частині належного виконання банком зобов`язання перед ним як перед вкладником щодо повернення суми депозиту та процентів за договором. Вважає, що на підтвердження таких обставин не зібрано жодного достовірного доказу, а також зазначених обставин не встановлено у вироку Личаківського районного суду м. Львова від 04 березня 2019 року у справі №463/1581/16-к. Натомість вважає що у вироку встановлено протилежні обставини, а саме щодо заволодіння працівником банку ОСОБА_2 грошовими коштами ОСОБА_1 .

Позивач повністю заперечує доводи апеляційної скарги в частині стягнення інфляційних втрат і 3% річних та погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що за умовами Договору №1617013 від 05 жовтня 2012 року на вклад «ДЕПОЗИТНИЙ» на ім`я фізичної особи вкладник вносить на вкладний (депозитний) рахунок грошові кошти в сумі 11 500, 00 грн строком на 13 місяців 1 день. Днем повернення депозиту є 06 листопада 2013 року. Оскільки кошти за цим договором не повернуті, тому на користь позивача підлягають стягненню грошові кошти на підставі частини другої статті 625 ЦК України в силу їх похідного характеру щодо основної вимоги, яку судом першої інстанції, з чим також погоджується позивач, визнано повністю обґрунтованою та доведеною.

Крім цього, позивач у відзиві заперечує доводи апеляційної скарги в частині стягнення моральної шкоди. Вважає, що судом враховано принципи справедливості, розумності та добросовісності, тому розмір присудженого відшкодування 5 000 грн є співмірний завданій йому моральній шкоді та обґрунтований відповідно до актуальної судової практики Верховного Суду.

На заперечення доводів апеляційної скарги щодо пропуску позовної давності у відзиві зазначено, що відповідно до частини другої статті 265 ЦК України зверненням позивача із цивільним позовом у кримінальному провадженні перервано перебіг позовної давності. Враховуючи що вироком Личаківського районного суду м. Львова від 04 березня 2019 року у справі №463/1581/16-к встановлено винну особу у заволодінні коштами позивача, тому і виникнення у позивача права на звернення із таким позовом обчислюється від дати набрання цим вироком законної сили 04 квітня 2019 року. Також, враховуючи подальші періоди зупинення перебігу позовної давності згідно п. 12 та п. 19 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України позивачем 10 лютого 2025 року подано позов із додержанням строку позовної давності.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу належить задовольнити частково.

До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з такого.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла таких висновків.

З приписів статті 76, частин першої та другої статті 77, статей 78, 79, 80, частин першої-четвертої статті 81 ЦПК України вбачається, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно частини шостої статті 82 ЦПК України вирок в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Відповідно до статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; а також питання щодо розподілу судових витрат, допуску рішення до негайного виконання, здійснення судового контролю, передбаченого частинами п`ятою, шостою статті 453-1 цього Кодексу, скасування заходів забезпечення позову.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 20 червня 2025 року не у повній мірі відповідає вимогам статті 263 ЦПК України, виходячи з такого.

Як вбачається із долученої до позовної заяви копії Договору №1617013 від 05 жовтня 2012 року на вклад «ДЕПОЗИТНИЙ» на ім`я фізичної особи, укладеного між сторонами, за умовами такого вкладник вносить на вкладний (депозитний) рахунок № НОМЕР_1 грошові кошти в сумі 11 500, 00 грн строком на 13 місяців 1 день. Днем повернення депозиту є 06 листопада 2013 року. Процентна ставка за депозитом встановлюється в розмірі 17 % річних.

Відповідно до долучених до позовної заяви копій заяви на переказ готівки №1617013 від 05 жовтня 2012 року та квитанції № 1617013 від 05 жовтня 2012 року, на вкладний (депозитний) рахунок № НОМЕР_1 внесено кошти згідно договору № 1617013 від 05 жовтня 2012 року в сумі 11 500, 00 грн. Відповідно до долученої до позовної заяви копії заяви на видачу готівки № 1617013 від 03 жовтня 2013 року виплачено проценти в сумі 1 787, 69 грн, відповідно до копії заяви на видачу готівки № 1617013 від 13 грудня 2013 року виплачено проценти в сумі 332, 08 грн, відповідно до копії заяви на видачу готівки № 1617013 від 13 грудня 2013 року повернуто кошти згідно договору № 1617013 від 05 жовтня 2012 року в сумі 11 500, 00 грн.

У зазначених Договорі №1617013 від 05 жовтня 2012 року та платіжних документах від 05 жовтня 2012 року, 03 жовтня 2013 року та 13 грудня 2013 року містяться підписи сторін, у тому числі, позивача ОСОБА_1 .

Обґрунтованих підстав для спростування обставин у зазначених документах не встановлено.

Зокрема, стороною позивача не спростованого того, що підписи у вищеперерахованих документах належать не позивачу, а іншій особі. Відповідного клопотання про призначення судово-почеркознавчої експертизи заявлено не було.

Відповідно до загальної позиції Верховного Суду (постанови від 18 січня 2023 року у справі № 601/2139/21, від 24 травня 2023 року у справі №567/792/22, від 19 червня 2023 року у справі № 601/1965/21, від 21 червня 2023 року у справі № 567/874/22, від 15 листопада 2024 року у справі № 933/602/23), належним доказом, який би міг засвідчити належність підпису особи на письмових документах, є саме висновок почеркознавчої експертизи.

Одночасно відповідачем зустрічно підтверджено аналогічні обставини щодо внесення 05 жовтня 2012 року суми депозиту в розмірі 11 500, 00 грн, щодо повернення 13 грудня 2013 року суми депозиту в розмірі 11 500, 00 грн та щодо виплати 03 жовтня 2013 року та 13 грудня 2013 року процентів за депозитом в загальному розмірі 2 119, 77 грн, та на підтвердження зазначених обставин до відзиву на позовну заяву долучено копії виписки по рахунку № НОМЕР_1 за Депозитним договором № 1617013 від 05 жовтня 2012 року та виписки по рахунку № НОМЕР_2 зі сплати процентів за Депозитним договором № 1617013 від 05 жовтня 2012 року.

Оскільки зазначені обставини однаково підтверджені наданими доказами кожної із сторін, тому у відповідності до частини першої статті 82 ЦПК України апеляційний суд не вбачає обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин.

Натомість, відповідно до вироку Личаківського районного суду м.Львова від 04 березня 2019 року у справі №463/1581/16-к, 25 грудня 2012 року ОСОБА_2 , перебуваючи на своєму робочому місці в приміщенні відділення Ощадбанку у м. Львові на вул. Медової Печери, 39, діючи протиправно, з корисливих мотивів, маючи умисел на особисте протиправне збагачення за рахунок заволодіння грошовими коштами вкладника даного відділення ОСОБА_1 , які вкладник мав намір розмістити на рахунку банку, повторно, роздрукувала підроблений договір «Депозитний», який надала для підпису вкладнику ОСОБА_1 , після чого також скріпила його власним підписом та печаткою відділення, а також роздрукувала підроблену виписку з рахунку в національній валюті, після чого скріпила її власним підписом, та скориставшись своїм службовим становищем, взяла з каси банку грошові кошти ОСОБА_1 на загальну суму 11 500,00грн., які в подальшому використала на власні потреби, внаслідок чого завдала філії Львівському обласному управлінню АТ «Ощадбанк» матеріальної шкоди на вищевказану суму.

Тобто, вироком встановлено обставини заволодіння ОСОБА_2 грошовими коштами ОСОБА_1 на загальну суму 11 500, 00 грн. з каси банку 25 грудня 2012 року, коли й було виготовлено підроблений договір «Депозитний» та виписка з рахунку в національній валюті, як закінчений епізод протиправної діяльності ОСОБА_2 у вчиненому нею кримінальному правопорушенні.

При цьому, зазначений вирок не містить встановлених обставин підроблення Договору № 1617013 від 05 жовтня 2012 року та платіжних документів від 05 жовтня 2012 року, 03 жовтня 2013 року та 13 грудня 2013 року, тому у суду першої інстанції не було обґрунтованих підстав для висновку про підроблення Договору № 1617013 від 05 жовтня 2012 року та про недійсність депозитного рахунку за цим договором.

Відтак, колегія суддів не погоджується із висновком суду першої інстанції щодо неповернення позивачу вкладу за Договором №1617013 від 05 жовтня 2012 року.

За наведених обставин, апеляційний суд погоджується з обґрунтованістю доводів апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції на порушення вимог статті 82 ЦПК України здійснено неправильну правову оцінку обставин, які встановлено у кримінальній справі №463/1581/16-к, внаслідок чого визнано встановленими недоведені обставини, як преюдиційні факти, та на підставі них допущено подальші висновки, які не відповідають обставинам справи.

Отже, правильним належить вважати наявними встановлені у кримінальній справі №463/1581/16-к обставини, згідно ухвали Личаківського районного суду м. Львова від 28 лютого 2019 року та згідно вироку Личаківського районного суду м. Львова від 04 березня 2019 року, які не оскаржувалися та набрали законної сили, відповідно до яких 25 грудня 2012 року мало місце виготовлення підробленого договору «Депозитний» та виписка з рахунку в національній валюті та заволодіння ОСОБА_2 грошовими коштами ОСОБА_1 на загальну суму 11 500, 00 грн з каси банку, які відповідно до частини шостої статті 82 ЦПК України не підлягають доказуванню, і саме виходячи із наявності таких обставин належить вирішувати спір між сторонами.

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції у тому, що відповідно до постанов Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі №917/1739/17 (провадження № 12-161гс19) та від 25 червня 2019 року у справі №924/1473/15 (провадження № 12-15гс19) саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін, виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 червня 2021 року у справі № 662/397/15-ц зазначила, що в разі пред`явлення позову про стягнення коштів за договорами банківського вкладу, у тому числі відсотків та інфляційних втрат, які не були повернуті вкладнику внаслідок злочину (кримінального правопорушення), вчиненого службовими особами банку, застосуванню до спірних правовідносин між вкладником та банком підлягають норми цивільного законодавства, які регулюють договірні, а не деліктні зобов`язання, оскільки вчинення працівниками банку злочину (кримінального правопорушення) із заволодіння внесеними на депозит коштами не впливає на договірні правовідносини вкладника і банку, не спростовує їх існування та не припиняє їх.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статті 1 Першого Протоколу, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Незаконне привласнення працівником банку коштів, які належать позивачу на праві власності, порушує положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та статтю 1 Першого Протоколу.

Відповідно до частини першої статті 1058 ЦК України, за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Відповідно до статті 1060 ЦК України, договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Договором може бути передбачено внесення грошової суми на інших умовах її повернення. За договором банківського вкладу на вимогу банк зобов`язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника. Умова договору банківського вкладу на вимогу про відмову від права на одержання вкладу на першу вимогу є нікчемною. За договором банківського строкового вкладу банк зобов`язаний видати вклад та нараховані проценти за цим вкладом із спливом строку, визначеного у договорі банківського вкладу. Повернення вкладникові банківського строкового вкладу та нарахованих процентів за цим вкладом на його вимогу до спливу строку або до настання інших обставин, визначених договором, можливе виключно у випадках, якщо це передбачено умовами договору банківського строкового вкладу. Якщо вкладник не вимагає повернення суми строкового вкладу зі спливом строку, встановленого договором банківського вкладу, або повернення суми вкладу, внесеного на інших умовах повернення, після настання визначених договором обставин договір вважається продовженим на умовах вкладу на вимогу, якщо інше не встановлено договором.

Оскільки матеріали справи не містять доказів виплати позивачу коштів за підробленим депозитним договором від 25 грудня 2012 року, тому апеляційний суд доходить висновку про наявність спору між позивачем вкладником банку та відповідачем банком щодо повернення суми банківського вкладу, яким заволоділа працівник банку та який не повернуто вкладнику, за підробленим договором «Депозитний» на ім`я ОСОБА_1 від 25 грудня 2012 року на суму вкладу 11 500, 00 грн.

До зазначеної позовної вимоги відповідно до пункту 2 частини першої статті 268 ЦК України не поширюється позовна давність (позовна давність не поширюється на вимогу вкладника до банку (фінансової установи) про видачу вкладу).

Враховуючи вищенаведене, оскільки встановлено, що кошти в сумі 11 500, 00 грн за договором банківського вкладу від 25 грудня 2012 року не були повернуті вкладнику, чим порушеного його права та зумовлено його звернення до суду із вказаним позовом, колегія суддів доходить висновку про підставність позовної вимоги про стягнення вказаної суми 11 500 грн за договором банківського вкладу від 25 грудня 2012 року та, відповідно, про задоволення вимоги в цій частині з підстав, викладених у даній постанові. Відповідно, рішення першої інстанції в частині стягнення коштів за Договором №1617013 від 05 жовтня 2012 року підлягає скасуванню.

Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі №686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18), у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Апеляційним судом з метою встановлення періоду прострочення за договором банківського вкладу від 25 грудня 2012 року витребувано та оглянуто матеріали кримінальної справи №463/1581/16-к, на підставі яких згідно вироку Личаківського районного суду м. Львова від 04 березня 2019 року, мало місце виготовлення 25 грудня 2012 року підробленого договору «Депозитний» та заволодіння ОСОБА_2 грошовими коштами ОСОБА_1 на загальну суму 11 500, 00 грн, однак зазначений договір від 25 грудня 2012 року у цій справі відсутній.

При цьому колегія суддів звертає увагу, що у матеріалах кримінальної справи № 463/1581/16-к відсутній і Договір №1617013 від 05 жовтня 2012 року, що виключає можливість у кримінальному провадженні ототожнювати зазначені договори між собою.

Як пояснила 16 жовтня 2025 року в суді апеляційної інстанції представник позивача ОСОБА_1 адвокат Валько В. Р. до позовної заяви ними долучено саме такий депозитний договір, який був наданий її довірителем, та їй не відомо скільки разів ОСОБА_1 вносив вклади в банк. Договір від 25 грудня 2012 року у цій справі стороною позивача до суду не подавалося через його відсутність у сторони.

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України, у чинній на даний час редакції, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

На підставі статей 76-81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Таким чином, стороною позивача не доведено періоду прострочення за таким договором у зв`язку з неможливістю дослідження самого Договору від 25 грудня 2012 року, що унеможливлює ухвалення судового рішення про застосування наслідків прострочення виконання грошового зобов`язання.

З наведених підстав, у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних втрат та 3 % річних відповідно до частини другої статті 625 ЦК України слід відмовити повністю у зв`язку з їх недоведеністю, скасувавши у відповідній частині рішення суду першої інстанції.

Апеляційним судом у зазначеній частині не досліджується питання пропуску позовної давності, оскільки ухвалюється нова постанова про відмову по суті заявленої вимоги.

Щодо позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди, статтею 23 ЦК України передбачено що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода може полягати: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно з частиною першою статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Вирішуючи позовну вимог про відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції правильно виходив з того, що право на відшкодування моральної шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб, встановлене Конституцією та законами України. Відповідно, із посиланнями на роз`яснення Пленуму Верховного Суду України, надані у пункті 5 Постанови від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», та практику Європейського суду з прав людини, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про наявність завданої моральної шкоди позивачу.

Водночас, апеляційний суд вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги та вбачає підстави для задоволення заяви відповідача про застосування наслідків спливу позовної давності, з таких підстав.

Відповідно до статті 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Згідно частини першої статті 260 ЦК України, позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 265 ЦК України, залишення позову без розгляду не зупиняє перебігу позовної давності.

Відповідно до частини другої статті 265 ЦК України, якщо суд залишив без розгляду позов, пред`явлений у кримінальному провадженні, час від дня пред`явлення позову до набрання законної сили судовим рішенням, яким позов було залишено без розгляду, не зараховується до позовної давності. Якщо частина строку, що залишилася, є меншою ніж шість місяців, вона подовжується до шести місяців.

Відповідно до частин третьої та четвертої статті 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Апеляційним судом встановлено, що у матеріалах кримінальної справи №463/1581/16-к (том 12, а.с. 22, 23) міститься позовна заява ОСОБА_1 до АТ «Ощадбанк» про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої злочином. Зазначена позовна заява зареєстрована Личаківським районним судом м. Львова 29 липня 2016 року за вх. № 9835. Відповідно до вироку від 04.03.2019 (сторінка 28), у відповідності до статті 326 КПК України цивільний позов ОСОБА_1 про стягнення з ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії Львівське обласне управління АТ «Ощадбанк» 18 505, 56 грн майнової шкоди та 10 000, 00 грн моральної шкоди (т.12, а.с.22-23) слід залишити без розгляду, у зв`язку з неявкою цивільного позивача в судове засідання, який неодноразово належно повідомлявся про час та місце розгляду справи, клопотання про розгляд позову за його відсутності не подав, та враховуючи, що цивільний відповідач не визнав позов. Копію вироку від 04.03.2019 позивач ОСОБА_1 одержав 18 квітня 2019 року, про що свідчить його розписка на заяві про видачу копії вироку, поданій 11.04.2019 до Личаківського районного суду м. Львова (том 26/19, а.с.164). Із позовом у даній справі позивач звернувся лише 10 лютого 2025 року.

Відповідно до обставин, які встановлено у кримінальній справі №463/1581/16-к, 25 грудня 2012 року мало місце виготовлення підробленого договору «Депозитний» та заволодіння ОСОБА_2 грошовими коштами ОСОБА_1 на загальну суму 11 500, 00 грн.

29 липня 2016 року подаючи цивільний позов у кримінальній справі (т.12 а.с.22-23) позивачем зазначалося що строк розміщення депозиту становить 13 місяців 1 день. Отже, від моменту заволодіння ОСОБА_2 коштами за підробленим договором від 25 грудня 2012 року термін повернення такого депозиту мав настати 26 січня 2014 року.

Відповідно, право на звернення з вимогами за таким договором у позивача настало 27 січня 2014 року (на наступний день від настання дати повернення).

Подаючи, 29 липня 2016 року цивільний позов у кримінальній справі, від моменту настання 27 січня 2014 року права вимоги за таким позовом спливло 2 роки 6 місяців 2 дні. Отже, на момент пред`явлення цивільного позову ОСОБА_1 у кримінальному провадженні до досягнення повних 3 років залишалося 5 місяців 29 днів.

04 квітня 2019 року набрав законної сили вирок Личаківського районного суду м. Львова від 04 березня 2019 року у справі №463/1581/16-к, яким цивільний позов ОСОБА_1 , який пред`явлено 29 липня 2016 року, залишено без розгляду, тому відповідно до частини другої статті 265 ЦК України період з 29 липня 2016 року до 04 квітня 2019 року, що становить 2 роки 8 місяців 6 днів, не зараховується до позовної давності.

Враховуючи, що частина строку що залишилася становила лише 5 місяців 29 днів, що є меншою ніж шість місяців, тому зазначена частина строку подовжується до шести місяців починаючи від дня набрання законної сили вироком, тобто з 04 квітня 2019 року до 04 жовтня 2019 року. А враховуючи що позивач одержав копію вироку 18 квітня 2019 року, тому обґрунтовано подати відповідний позов міг не пізніше 18 жовтня 2019 року.

Позивач не просив поновити пропущений ним строк для звернення до суду, доказів про наявність поважних причин пропуску цього строку не надав.

Таким чином, колегія суддів вбачає обґрунтованою заяву відповідача, що відповідно до визначених у статтях 253, 257, частині другій статті 265 ЦК України правил обчислення строків перебігу позовної давності, у жовтні 2019 року сплив строк позовної давності для пред`явлення позову ОСОБА_1 .

Також апеляційний суд погоджується із доводами відповідача що у даному випадку не підлягають застосуванню пункт 12 та пункт 19 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, оскільки зазначені норми розпочали діяти 02 квітня 2020 року та 17 березня 2022 року (відповідно), тобто вже після спливу у жовтні 2019 року строку позовної давності для пред`явлення позову ОСОБА_1 до АТ «Ощадбанк».

Отже, у задоволенні пред`явленого у лютому 2025 року позову ОСОБА_1 у зазначеній частині належить відмовити за пропуском строку позовної давності. Відповідно, рішення суду першої інстанції у частині вирішення позовної вимоги про стягнення моральної шкоди підлягає скасуванню із ухваленням нової постанови про відмову у задоволенні такої вимоги за пропуском позовної давності.

Оскільки апеляційним судом скасовується рішення першої інстанції в кожній частині позовних вимог ОСОБА_1 , а в частині позовної вимоги про стягнення суми вкладу апеляційним судом ухвалюється судове рішення виходячи з інших фактичних обставин, ніж їх встановлено судом першої інстанції, тому рішення першої інстанції підлягає скасуванню в цілому з прийняттям апеляційним судом нового рішення у справі.

При поданні позовної заяви позивачем сплачено 1 211 грн 20 коп. судового збору за позовну вимогу про відшкодування моральної шкоди. Оскільки зазначена вимога не підлягає задоволенню, тому відповідно до статті 141 ЦПК України понесені судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 376, 382 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,

УХВАЛИВ:

апеляційну скаргу акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» задовольнити частково.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 20 червня 2025 року скасувати, прийнявши нове рішення, яким стягнути з акціонерного товариства «Ощадбанк» на користь ОСОБА_1 суму внесеного вкладу в розмірі 11 500 грн 00 коп.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий С.М. Копняк

Судді: С.М. Бойко

А.В. Ніткевич