ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2025 року

м. Хмельницький

Справа № 686/21836/24

Провадження № 22-ц/820/2437/25

Хмельницький апеляційний суд у складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Талалай О. І. (суддя-доповідач), Корніюк А. П., П`єнти І. В.,

секретар судового засідання Заворотна А. В.,

з участю: представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 ,

позивача ОСОБА_3 і його представника ОСОБА_4

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 10 вересня 2025 року (суддя Козак О. В., повне судове рішення складено 16 вересня 2025 року) у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання права власності на частину квартири.

Заслухавши доповідача, пояснення учасників удового процесу, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, суд

у с т а н о в и в :

08 серпня 2024 року ОСОБА_3 , звертаючись до суду із вказаним позовом з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, зазначав, що з весни 2014 року вони з ОСОБА_1 почали проживати як сім`я. На той час ні він, ні відповідачка в шлюбі не перебували, орендували житло, проживали однією сім`єю, мали спільний бюджет. У 2020 році вони купили кімнату АДРЕСА_1 , право власності на яку відповідачка оформила на себе. Його брат із сином допомагали зробити ремонт. Він був зареєстрований за вказаною адресою і спільно там проживали, сплачував комунальні послуги. Восени 2022 року під час вторгнення росії на територію України він був мобілізований та перебував в зоні бойових дій. Зароблені кошти надсилав відповідачці та матері. У 2023 році ОСОБА_1 запропонувала продати кімнату і купити однокімнатну квартиру АДРЕСА_2 . Додатково надсилав кошти на придбання квартири у червні 2023 року у сумі 37500 грн і 25000 грн, а також його мати передала відповідачці відкладені кошти у сумі 6300 доларів США. ОСОБА_1 оформила придбання квартири. Знову його брат із сином допомагали робити ремонт. 19 березня 2024 року він отримав важке поранення обох ніг, лікувався в Одеському госпіталі. Коли дозволили поїхати додому відповідачка повідомила, що не зможе зустріти і забрати в квартиру, оскільки там ще не закінчено ремонт. Тому поїхав до матері в смт. Чемерівці. ОСОБА_1 його не відвідувала, а згодом заблокувала номер телефону. Питання поділу квартири вирішити не можуть. Відповідачка заперечує його право на 1/2 частину спірної квартири.

Тому позивач просив визнати факт проживання однією сім`єю ОСОБА_3 та ОСОБА_1 без реєстрації шлюбу, визнати за ним право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 .

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 10 вересня 2025 року позов задоволено частково. Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 . В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про судовий збір.

ОСОБА_1 , не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, в апеляційній скарзі просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в позові. Посилається на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права. У матеріалах справи відсутні належні, достовірні, достатні докази того, що вони з позивачем проживали спільно як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу, вели спільне господарство. Показання свідків достовірно не підтверджують факт спільного проживання. Кімнату в гуртожитку, а пізніше квартиру придбала за власні кошти. Із ОСОБА_3 у неї були близькі стосунки, але однією сім`єю вони не проживали.

У засіданні апеляційного суду представник відповідачки апеляційну скаргу підтримав. Позивач і його представник її не визнали.

ОСОБА_1 подала клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з її перебуванням за межами України.

Клопотання не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини 1 і 2 статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Причина неявки відповідачки не може бути визнана поважною. Вона мала можливість взяти участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції.

Колегія суддів вважає за можливе слухати справу за відсутності ОСОБА_1 і виходить з того, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення судового рішення, не відкладаючи розгляду справи, оскільки основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні учасника справи або його представника, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Свої аргументи відповідачка навела в апеляційній скарзі, її інтереси представляє адвокат Костенко К. В.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини 1 статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції правильно установив, що відповідно до договору купівлі-продажу житлового приміщення від 15 червня 2023 року, посвідченого приватним нотаріусом Хмельницького нотаріального округу Оксанюк А. А. та зареєстрованого в реєстрі за № 4238, ОСОБА_1 продала житлове приміщення АДРЕСА_1 за 295842 грн.

Вказане житлове приміщення належало ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 29 січня 2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Хмельницького нотаріального округу Оксанюк А. А.

Позивач з 12 жовтня 2020 року був зареєстрований за адресою АДРЕСА_3 , що підтверджується паспортом громадянина України серії НОМЕР_1 та витягом з реєстру територіальної громади № 2024/008903324 від 26 липня 2024 року.

За змістом довідки військової частини НОМЕР_2 від 29 липня 2024 року № 3076 матрос ОСОБА_3 був призваний ІНФОРМАЦІЯ_1 за мобілізацією на військову службу в серпні 2022 року, під час якої 19 березня 2024 року отримав порання, потребує відпустки для лікування після порання 30 календарних днів.

Відповідно до довідки військової частини НОМЕР_3 від 30 травня 2024 року № 732/1123 позивач 19 березня 2024 року отримав множинні вогнепальні осколкові сліпі порання, які пов`язані із захистом Батьківщини.

Згідно з інформацією про рух коштів по рахунку ОСОБА_3 та довідкою АТ КБ «ПриватБанк» від 22 квітня 2025 року з Додатком № 1 ОСОБА_3 з липня 2021 року по вересень 2022 року здійснював оплату комунальних послуг ( АДРЕСА_3 ).

На підставі договору купівлі-продажу квартири від 19 червня 2023 року посвідченим приватним нотаріусом Хмельницького нотаріального округу Оксанюк А. А. та зареєстрованим в реєстрі за № 4336, ОСОБА_1 купила квартиру АДРЕСА_2 за 392000 грн.

Відповідно до виписки по витратам по картці/рахунку ОСОБА_3 , відкритому в АТ КБ «ПриватБанк», від 11 липня 2024 року в період з жовтня 2022 року по квітень 2024 року ОСОБА_3 здійснював грошові перекази на картку ОСОБА_1 на загальну суму 213500 грн, у тому числі перед укладенням договору купівлі-продажу спірної квартири позивач перерахував 06.06.2023 25000 грн, 15.06.2023 - 8000 грн.; 16.06.2023 - 37500 грн.

Наведені обставини підтверджуються матеріалами справи.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції вважав доведеним факт спільного проживання однією сім`єю ОСОБА_3 та ОСОБА_1 без реєстрації шлюбу. У зв`язку з тим, що спірна квартира набута сторонами під час спільного проживання однією сім`єю, то в силу статті 60, частини 1 статті 70, частини 1 статті 74 СК України вона належить їм на праві спільної сумісної власності і підлягає поділу в рівних частинах. Встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу не є ефективним способом захисту прав особи, яка вважає себе власником майна.

Такий висновок суду відповідає обставинам справи і вимогам закону.

Відповідно до частин 2 і 4 статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Про утворення особами сім`ї може свідчити не тільки укладення між ними шлюбу, кровне споріднення, усиновлення, а й інші обставини, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. Про те, що законодавець визнає можливість створення сім`ї чоловіком і жінкою, які не перебувають у шлюбі, свідчать положення статті 74 СК України.

За змістом статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таке ж положення містить стаття 368 ЦК України.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17.

Суд першої інстанції установив, що ОСОБА_3 довів факт проживання з ОСОБА_1 однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з 2014 року по квітень 2024 року.

Указаний факт підтверджується фактичним проживанням та реєстрацією позивача у житловому приміщенні АДРЕСА_1 , право власності на яке зареєстровано на ім`я ОСОБА_1 , сплатою ОСОБА_3 комунальних послуг у період з липня 2021 року по вересень 2022 року, які надавалися за вказаною адресою, здійсненням відповідачем регулярних грошових переказів відповідачці в період з жовтня 2022 року по квітень 2024 на загальну суму 213500 грн, у тому числі перед укладенням договору купівлі-продажу спірної квартири (06.06.2023 - 25000 грн, 15.06.2023 - 8000 грн.; 16.06.2023 - 37500 грн).

Юридичний факт підтверджується показаннями свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 в суді першої інстанції.

Показання свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 суд обґрунтовано не взяв до уваги, оскільки вони спростовуються наведеними вище доказами.

Установивши вказані обставини і вважаючи їх доведеними, суд обґрунтовано прийшов до висновку, що в задоволенні вимог про встановлення факту спільного проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу як чоловіка та жінки необхідно відмовити, оскільки такі вимоги не здатні забезпечити захист прав позивача, вони не є ефективним способом захисту прав у справах про поділ спільного майна.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 січня 2024 року в справі № 523/14489/15-ц дійшла висновку, що особа, яка вважає себе власником майна (або його частини), може здійснити захист свого цивільного права, обґрунтувавши в позові підставу позовних вимог про поділ майна тим, що воно набуте за час спільного проживання жінки та чоловіка однією сім`єю. Позовні вимоги про поділ майна, що належить сторонам на праві спільної сумісної власності є ефективним способом захисту прав, здатним справедливо та без занадто обтяжливих для сторін судових процедур вирішити цивільну справу. Заявлення у таких справах позовного провадження окремої вимоги про встановлення факту спільного проживання жінки та чоловіка однією сім`єю без реєстрації шлюбу не здатне забезпечити захист прав власника.

У справах позовного провадження факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, як і інші юридичні факти, належить до предмета доказування і підлягає встановленню при ухваленні судового рішення, якщо цей факт пов`язаний з будь-якими заявленими позовними вимогами. Суд зобов`язаний встановити наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК).

В позові про встановлення факту проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу необхідно відмовити. Обґрунтування позиції суду щодо підтвердження чи спростування факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу у справах позовного провадження має бути наведено у мотивувальній частині рішення. У ній, зокрема, мають бути зазначені фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини.

В резолютивній частині рішення у справах позовного провадження суд має зробити висновок про задоволення позову чи про відмову в позові повністю або частково щодо кожної з заявлених вимог. Вимоги про встановлення юридичного факту не є вимогами, які забезпечують ефективний захист прав у справах про поділ майна подружжя, а лише підставою для вирішення такої справи.

Відповідно до договору купівлі-продажу від 19 червня 2023 року ОСОБА_1 придбала квартиру АДРЕСА_2 .

Оскільки суд першої інстанції установив, що спірне нерухоме майно набуто під час проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу, а відповідачка не довела належними, допустимими і достатніми доказами те, що квартира була придбана виключно за її особисті кошти, то правильно дійшов висновку про те, що це майно є спільною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_1 .

Не містить посилання на докази придбання квартири за особисті кошти відповідачки й апеляційна скарга.

Установивши, що квартира АДРЕСА_2 є спільною сумісною власністю сторін, які не домовилися щодо порядку її поділу, суд обґрунтовано провів поділ майна шляхом визнання за позивачем права власності на 1/2 частину спірної квартири.

Наведенні в апеляційній скарзі доводи щодо незаконності судового рішення апеляційний суд відхиляє, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди сторони з рішенням суду першої інстанції.

Порушень норм процесуального права, які б були підставою для скасування рішення, суд не допустив.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, має бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010).

З огляду на викладене підстав для скасування рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги немає.

Керуючись статтями 374, 375, 382, 384 ЦПК України, суд

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 10 вересня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 29 грудня 2025 року.

Суддя-доповідач О. І. Талалай

Судді А. П. Корніюк

І. В. П`єнта