Номер провадження: 22-ц/813/892/25
Справа № 522/8521/22
Головуючий у першій інстанції Чернявська Л.М.
Доповідач Лозко Ю. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.11.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Лозко Ю.П.,

суддів: Карташова О.Ю., Назарової М.В.,

за участю секретаря судового засідання Пересипка Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в порядку спрощеного провадження

апеляційну скаргу Обслуговуючого кооперативу «Екодом-1»

на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 08 грудня 2023 року

у цивільній справі за позовом Обслуговуючого кооперативу «Екодом-1» до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог, щодо предмету позову на стороні позивача ОСОБА_2 про визнання договору № 9 від 02 квітня 2017 року недійсним,

встановив:

У липні 2022 року ОК «Екодом-1» звернувся до суду з вказаним вище позовом у якому просив визнати недійсним Договір про сплату пайових внесків № 9 від 02.04.2017 року, укладений між ОСОБА_1 та ОК «ЕКОДОМ-1», укладено договір №9 предметом якого є паркомісце 9 у будинку АДРЕСА_1 .

Позов мотивовано тим, що під час підготовки та подачі до Міністерства юстиції України 24.10.2019 року ТОВ «ХАНБЕР» та ОК «ЕКОДОМ-1» спільної Скарги на рішення державних реєстраторів про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, якими проведено реєстрацію на об`єкти нерухомості в тому числі за відповідачем, ОК «ЕКОДОМ-1» стало відомо, що нібито 02.04.2017 року невстановленими особами від імені Голови ОК «ЕКОДОМ» ОСОБА_3 , та ОСОБА_1 підписаний договір про сплату пайових внесків у ОК «ЕКОДОМ-1» № 9.

Також невстановленими особами від імені Голови ОК «ЕКОДОМ» Корнієнко Н.О., видано ОСОБА_1 довідку за вих №.13/04/2017 від 02 квітня 2017 року, відповідно до змісту якої ОСОБА_1 згідно Договору про сплату пайових внесків в ОК «ЕКОДОМ-1» №9 від 02 квітня 2017 року зробив внесок у повному обсязі відповідно до додатку № 1 до вказаного договору.

07.05.2019 року складено акт прийому-передачі до договору № 9 про сплату пайових внесків в ОК «ЕКОДОМ-1» від 02 квітня 2017 року, підписаний ОСОБА_1 та невстановленими особами від імені Голови ОК «ЕКОДОМ» ОСОБА_4 .

Позивач наголошує на порушенні положень п. 3 ст. 207 ЦК України, та можливість виникнення суперечностей між ОК «ЕКОДОМ-1» та ОСОБА_2 , який наразі є власником майна за вказаним договором, що може потягти матеріальні претензії ОСОБА_2 до ОК «ЕКОДОМ-1», і як наслідок спричинення майнової шкоди позивачу, через існування оспорюваного договору.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 08 грудня 2023 року відмовлено у задоволені позову ОК «Екодом-1».

В апеляційній скарзі ОК «Екодом-1», посилаючись на неповне з`ясування судом обставин справи, що мають значення для справи, порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення Приморського районного суду м. Одеси від 08 грудня 2023 року та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Скаржник зазначає, що зі своєї правової природи правочин у вигляді договору № 9 від 02.04.2017 року про сплату пайових внесків у ОК «Екодом-1» є двостороннім правочином так як породжує за собою права та обов`язки обох сторін договору, а отже оскарження такого є правом позивача, як його сторони.

Скаржник зазначає, що судом не враховано, що в теперішній час право власності на передане на підставі оспорюваного правочину нерухоме майно зареєстроване за ОСОБА_2 .

Також скаржник посилається на практику суду касаційної інстанції, зокрема на постанову Верховного Суду від 15.11.2023 року по справі № 523/12199/19, якою залишено в силі рішення Суворовського районного суду міста Одеси від 27 січня 2022 року та постанову Одеського апеляційного суду від 30 листопада 2022 року, якими застосовано ч.3 ст.215 ЦК України, та задоволено позов; визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений 04 червня 2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Прокоф`євою Л. Г. за реєстраційним номером 989, та в постанові зазначено: «Тлумачення статей 215, 216 ЦК України свідчить, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину.»

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , підтримуючи доводи та вимоги апеляційної скарги, зауважує про ненадання судом першої інстанції належної оцінки підставам позову та наданим позивачем доказам на їх підтвердження.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , заперечуючи проти доводів апеляційної скарги ОК «Екодом-1», просив залишити скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін, вказуючи, що скаржником не підтверджено та не наведено жодного аргументу в чому полягає незаконність і необґрунтованість оскаржуваного рішення, а також те, що вказаним вище договором порушуються його права чи законні інтереси. Звернення до суду із вимогами на майбутнє не передбачено чинним цивільно-процесуальним законодавством, проте із позову ОК «Екодом-1» неможливо встановити яким чином заявлені позовні вимоги будуть поновлювати права позивача.

Учасники справи до судового засідання не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, із заявами про відкладення розгляду справи до суду не звертались, що відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК України, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення суду відповідає, виходячи з такого.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що на час вирішення справи, вказаним вище договором, укладеним між ОСОБА_1 та ОК «ЕКОДОМ-1» жодні права, інтереси чи свободи ОК «ЕКОДОМ-1» не порушенні, розгляд справи з вимогами на майбутнє не передбачений чинним цивільно-процесуальним законодавством, та в даному випадку вимоги про визнання недійсними договору укладеного між ОК «ЕКОДОМ-1» та ОСОБА_1 не є ефективним способом захисту, адже невідомо яким чином заявлені позовні вимоги будуть поновлювати права позивача.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, з огляду на таке.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, 02.04.2017 року між ОСОБА_1 та ОК «ЕКОДОМ-1», укладено договір №9 предметом якого є паркомісце 9 у будинку АДРЕСА_1 .

На виконання умов вказаного договору ОСОБА_1 , ОК «ЕКОДОМ-1» було надано довідку за вих №.13/04/2017 від 02 квітня 2017 року, у якій вказано, що ОСОБА_1 згідно Договору про сплату пайових внесків в ОК «ЕКОДОМ-1» №9 від 02 квітня 2017 року зробив внесок у повному обсязі відповідно до додатку № 1 до вказаного договору та акту прийому-передачі до договору № 9 про сплату пайових внесків в ОК «ЕКОДОМ-1» від 02 квітня 2017 року датований 07.05.2019.

У суді першої інстанції свідок ОСОБА_5 повідомила, що вказані вище документи підписані нею від імені ОК «ЕКОДОМ-1» у якості голови вказаного кооперативу власноруч та що у ОК «ЕКОДОМ-1» існувала практика підписання декількох екземплярів договорів, серед яких на вимогу клієнта один екземпляр підписувався за допомогою факсимільного відтворення підпису а інші екземпляри підписувалися власноруч. Щодо оплати за вказаними договорами, свідком було повідомлено, що вказані договори сплачені у повному обсязі.

При цьому, в провадженні Приморського районного суду м. Одеси перебувала цивільна справа за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Обслуговуючого кооперативу «ЕКОДОМ-1», третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «Ханбер», про визнання правочинів недійсними.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 16 листопада 2021 року по справі № 522/1957/21 позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Обслуговуючого кооперативу «ЕКОДОМ-1», третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «Ханбер», про визнання правочинів недійсними залишено без задоволення.

Постановою Одеського апеляційного суду від 29 червня 2023 року по справі № 522/1957/21 апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 16 листопада 2021 року скасовано. Позов ОСОБА_2 задоволено. Визнано недійсними договори про сплату пайових внесків: №39б від 21.03.2019; №8 від 22.04.2017; №9 від 02.04.2017, укладені між Обслуговуючим кооперативом «ЕКОДОМ-1» та ОСОБА_1 . Постанова Одеського апеляційного суду від 29 червня 2023 року набрала законної сили.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За змістом частини першої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження позивача про порушення було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Отже, правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорювані права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див.: постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968сво21)).

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

За змістом пункту 2 частини другої статті 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання правочину недійсним.

Згідно зі статтею 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

У частині першій статті 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першоютретьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно із частиною третьою статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Отже, вказані норми цивільного права свідчать про те, що правочин може бути визнано недійсним, якщо волевиявлення учасника правочину не є вільним, не відповідає його внутрішній волі.

Разом із тим, виходячи зі змісту статті 215 ЦК України, вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином.

При вирішенні позову про визнання недійсним договору враховуються загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене та в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний та ефективний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулося (постанова Верховного Суду від 27 травня 2021 року у справі № 910/8072/20).

У постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 16 жовтня 2020 року у справі № 910/12787/17 зазначено, що особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору (чи його окремих положень), повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме: має довести, що її права та законні інтереси як заінтересованої особи безпосередньо порушені оспорюваним договором і в результаті визнання його (чи його окремих положень) недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено.

Разом із тим, вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та у разі задоволення позовних вимог зазначати у судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин (вказаний правовий висновок узгоджується з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 27 листопада 2018 року у справі № 905/1227/17).

У пункті 56 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2022 року у справі № 125/2157/19 (провадження № 14-40цс21) містяться висновки про те, що вимоги особи, яка в судовому порядку домагається застосування реституції, спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який вони мали до вчинення правочину. Застосування реституції як наслідку недійсності правочину насамперед відновлює права учасників цього правочину. Інтерес іншої особи полягає в тому, щоб відновити свої права через повернення майна відчужувачу. Якщо ж повернення майна відчужувачу не відновлює права позивача, то суд може застосувати інший ефективний спосіб захисту порушеного права в межах заявлених позовних вимог (схожий за змістом висновок викладено в пункті 8.49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 червня 2023 року у справі № 905/1907/21 (провадження № 12-1гс23)).

У цій справі, судом першої інстанцій встановлено та не спростовано скаржником те, що на час розгляду справи судом першої інстанції власником паркомісця, яке є предметом вказаного договору, є ОСОБА_2 .

Оспорюючи договір про пайову участь, ОК «ЕКОДОМ-1» зазначає про можливі матеріальні претензії ОСОБА_2 до нього, однак не вказує, яким чином його права будуть захищені при визнанні договору недійсним.

Наслідками недійсності договору є реституція, тобто повернення сторін до попереднього стану, однак право власності на предмет оспорюваного договору (паркомісце) належить ОСОБА_2 , тобто визнання недійсним договору, укладеного між ОК «ЕКОДОМ-1», та ОСОБА_6 , не матиме наслідком повернення майна у власність позивача, оскільки він на час розгляду справи судом першої інстанції не є власником зазначеного майна.

Ураховуючи викладене, апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що не вбачається порушення суб`єктивного цивільного права (інтересу) ОК «ЕКОДОМ-1» та невизнання чи оспорення його для того, щоб застосувати такий спосіб захисту, як визнання правочину недійсним. Визнання оспорюваного договору недійсним не призведе до повернення сторін до попереднього стану, а підстав для захисту прав позивача від можливих претензій ОСОБА_2 не встановлено, тому відсутні підстави для задоволення позову ОК «ЕКОДОМ-1».

Отже, суд першої інстанцій дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, надав їм належну правову оцінку, правильно визначив характер спірних правовідносин і норми права, які підлягали застосуванню до цих правовідносин, і дійшов обґрунтованого висновку про залишення позову ОК «ЕКОДОМ-1» без задоволення.

До побідних висновків за участю того самого позивача і подібного предмета спору Верховний Суд дійшов у постановах від 02 квітня 2025 року у справі № 522/8107/22 (провадження № 61-14645св24) та від 03 жовтня 2025 року у справі № 522/8195/22 (провадження № 61-374св25).

Колегією суддів ураховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Руїз Торія проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії", п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бюрг та інші проти Франції" (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Гору проти Греції" N 2) [ВП], § 41" (Gorou v. Greece no.2).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, й міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (SeryavinandOthers v. Ukraine) від 10.02.2010 року, заява №4909/04).

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до суб`єктивного тлумачення скаржником норм права, та незгоди з висновками суду стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки суду, також фактично зводяться до переоцінки доказів наданої судом першої інстанції без посилання на обставини, які не були враховані під час вирішення цієї справи.

Підсумовуючи наведене, колегія суддів вважає вірними та обґрунтованими зазначені вище висновки суду з якими не погоджується скаржник.

Доказів які б спростували правильні висновки суду скаржником не надано.

Порушень судом норм процесуального права колегією суддів не встановлено.

Отже доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

За таких обставин колегія суддів вважає, що відсутні підстави для скасування рішення суду, з мотивів наведених у апеляційній скарзі.

У відповідності ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу потрібно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін, оскільки доводи апеляційної скарги правильних висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України

постановив:

Апеляційну скаргу Обслуговуючого кооперативу «Екодом-1» залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 08 грудня 2023 року залишити без змін.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту.

Головуючий Ю.П. Лозко

Судді: О.Ю. Карташов

М.В. Назарова