Справа 206/4731/25
Провадження 2/206/2625/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 грудня 2025 року Самарський районний суд міста Дніпра у складі:

головуючого судді Кушнірчук Р.О.,

при секретареві Задорожньої К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів,

за участю :

позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

ВСТАНОВИВ:

25 серпня 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про стягнення аліментів. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 22 жовтня 2005 року вона уклала шлюб з відповідачем. Під час перебування у шлюбі, в них народилась донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . З грудня 2023 року відповідач став проявляти байдужість до їх відносин та проблем, які вникали в родині, що стало наслідком постійного з`ясування стосунків та призвело до втрати почуття любові та поваги один до одного. На при кінці грудня 2023 року вони стали проживати окремо, вона з донькою, а відповідач самостійно. Спроби налагодити стосунки тільки ускладнили емоційну атмосферу в родині та призвели її до переконання розірвати шлюб з відповідачем остаточно, оскільки відсутність взаєморозуміння, поваги до неї, як жінки та постійні звинувачення на її адресу, унеможливлюють збереження шлюбу та їх подальше спільне життя. Після того, як вони припинили разом проживати, відповідач з початку 2024 року жодного разу не надав матеріальної допомоги на утримання родини та жодним чином не приймає участі у її виховані. На теперішній час вона не працює, а тому самостійно забезпечувати себе та доньку, вона не має можливості. З огляду на те, що вжиття заходів для примирення результатів не надали та відповідач не виконує свій обов`язок з належного утримання її та доньки, позивач просить суд розірвати шлюб між ними та стягнути з відповідача аліменти в твердій грошовій сумі у розмірі 8000 гривень щомісячно з дня пред`явлення позову та до досягнення донькою повноліття.

28 серпня 2025 року ухвалою суду було відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання.

17 листопада 2025 року відповідач звернувся до суду із зустрічним позовом про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання дитини, який обґрунтував тим, що перебуваючи з позивачем у зареєстрованому шлюбі, в них народилась донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Тривалий час їх сімейні стосунки були гармонійними, вони разом вели спільне господарство, виховували доньку та підтримували один одного. Приблизно у 2023 році дружина почала рідше перебувати вдома, інколи взагалі не приходила не пояснюючи причин, а згодом почала відсторонюватися від спільного сімейного життя, виявляти байдужість до потреб дитини, висловлювати невдоволення життям та відсутності перспектив у майбутньому, бажаючи шукати кращого життя. Після фактичного припинення між ними шлюбних стосунків, донька більше року проживає з ним і саме він забезпечує дитину одягом, харчуванням та шкільним приладдям, сплачуючи всі витрати, пов`язанні з навчанням, дозвіллям та її розвитком. З огляду на те, що вони з донькою залишились проживати вдвох, якій він створив всі умови, які відповідають її інтересам, усталеному способу життя, соціальному оточенню та начальному процесу, він запропонував позивачці визначитись з порядком участі у вихованні дитини та укласти відповідний договір, в якому визначити всі взаємні права та обов`язки, оскільки вона почала влаштовувати власне життя, переїхавши в інше житло. Проте, після укладення вказаного договору з січня місяця 2025 року, позивач жодних умов не дотримується, покладенні на неї обов`язки за умовами договору не виконує, а навпаки намагається ініціювати розірвання шлюбу та стягнути з нього аліменти, вказуючи про те, що ОСОБА_4 нібито проживає з нею і вона має намір з нею вдвох виїхати до Німеччини. З донькою вони обговорювали питання переїзду її до іншої країни, однак вона відмовилась та забажала залишитись разом і з ним, бо тут в неї друзі, школа та створена гарна атмосфера для її розвитку та життя. За умов того, що позивач не виконує покладені на неї обов`язки зі спільного утримання та виховання доньки, а також ініціює розірвання шлюбу та стягнення аліментів на свою користь, відповідач вимушений звертатися до суду із зустрічним позовом, в якому просить суд розірвати між ними шлюб, залишити доньку проживати разом з ним, а також стягнути з відповідача аліменти на його користь в розмірі 8000 гривень до досягнення донькою повноліття.

Ухвалою суду було прийнято даний зустрічний позов, вимоги за яким було об`єднано в одне провадження з первісним позовом, а також було призначено справу до розгляду по суті з можливістю надання позивачу за первісним позовом, подати відзив на зустрічну позовну заяву, оскільки відповідач вважає, що позивач також порушив його права або існують певні обставини, що вимагають врегулювання в рамках цього ж судового розгляду.

В судовому засіданні позивач просила суд розірвати шлюб та не надавати їм строк на примирення, з причин того, що вона вирішила для себе їхати до Німеччини та розпочати власне життя з початку. Вона мала намір взяти з собою доньку ОСОБА_4 , однак якщо вона вирішила залишатися з батьком, то це її вибір і примушувати її вона не буде, бо вона вже доросла, щоб самій визначитись де залишатись. З умовами договору вона на той час погоджувалась, але наразі в неї змінились плани, вона не працює та планує виїзджати.

Позивач за зустрічним позовом в судовому засіданні підтримав власні позовні вимоги, з підстав викладених у зустрічному позові, вказуючи на те, що заходи для примирення результатів не нададуть, а в підтвердження викладених ним обставин, просив з`ясувати думку їх спільної дитини ОСОБА_4 з приводу того, хто займається її утриманням та вихованням, як вона спілкується з позивачем та де вона наразі проживає і чи бажає вона їхати з мамою за кордон. Позовні вимоги позивача про стягнення з нього аліментів він не визнає, оскільки вона не має право на їх отримання, тому що донька проживає із ним більше року, а тому саме позивач повинна їх сплачувати, як вони і домовлялись.

В порядку ч. 1 ст. 45 ЦПК України, яка передбачає право малолітньої або неповнолітньої особи безпосередньо або через представника чи законного представника висловлювати свою думку, в судовому засіданні, з врахуванням клопотання сторін, було також вислухано і неповнолітню доньку сторін ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка пояснила, що їй виповнилося 14 років та вони проживають із татом вдвох вже тривалий час за адресою АДРЕСА_1 і вона навчається у Слобожанському ліцеї у 8 класі. Кошти на навчання, харчування, одяг та її дозвілля надає тато. Коли вона хворіла, то до лікаря також відвозив тато і ліки він придбавав завжди необхідні, а з мамою поки вони не бачаться і спілкуються дуже рідко. Їхати до Німеччині вона не бажає, бо в неї тут школа та друзі, з якими вона бажає спілкуватися та не втрачати зв`язок.

Вислухавши пояснення позивача, відповідача, з`ясувавши і думку самої неповнолітньої ОСОБА_3 , а також дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

В судовому засіданні встановлено, що між позивачем та відповідачем 22 жовтня 2005 року було укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 .

Під час перебування у шлюбі у сторін народилась донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що свідчить копія свідоцтва про народження від 01 листопада 2011 року серії НОМЕР_2 .

Статтею 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За змістом ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до вимог ст.ст.15,16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Стаття 179 СК України передбачає, що аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Неповнолітня дитина має право брати участь у розпорядженні аліментами, одержаними на її утримання.

Так, відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно ч. 3 ст. 181 Сімейного Кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Відповідно до п. 17 Постанови № 3 Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», право на звернення до суду із заявою про стягнення аліментів і, відповідно, право на отримання аліментів має той з батьків, з ким проживає дитина.

З аналізу вказаних норм Закону вбачається, що право на отримання аліментів має виключно той з батьків, з ким проживає дитина.

Позивач за первісним позовом не довела належними доказами факт проживання доньки разом з нею, а її доводи спростовуються поясненнями, наданими в судовому засіданні самою донькою ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Крім того, сама ж позивач надаючи пояснення під час розгляду справи вказувала про те, що вона мала намір забрати з собою доньку ОСОБА_4 до Німеччини, однак якщо вона вирішила залишатися з батьком, то це її вибір і примушувати її вона не буде, бо вона вже доросла, щоб самій визначитись де залишатись, а в неї наразі змінились плани, вона не працює та планує виїзджати.

З огляду на те, що належними доказами, дослідженими під час розгляду справи підтверджується факт того, що донька сторін фактично проживає з батьком та він на теперішній час самостійно її утримує, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні первісного позову про стягнення аліментів на користь матері дитини.

Розглядаючи позовні вимоги за зустрічним позовом, суд приходить до висновку про їх задоволення, виходячи з наступного.

Як було встановлено під час розгляду справи, наприкінці 2023 року між сторонами погіршились шлюбні стосунки з причин того, що позивач за первісним позовом стала проявляти байдужість до потреб дитини, висловлювати невдоволення життям та відсутності перспектив у майбутньому, бажаючи шукати кращого життя, а в подальшому висловила свій намір взагалі виїхати з країни для влаштування свого власного життя з самого початку.

Після фактичного припинення між ними шлюбних стосунків, ОСОБА_1 переїхала в інше житло і почала все рідше спілкуватися з родиною, а їх донька залишалась проживати з батьком, який весь цей час забезпечує дитину одягом, харчуванням та шкільним приладдям, сплачуючи всі витрати, пов`язанні з навчанням, дозвіллям та її розвитком.

Під час розгляду справи було встановлено, що між сторонами були спроби примиритися, однак на пропозицію суду надати їм ще час на примирення, вони пояснили, що строк для примирення їм не потрібен, так як вони вирішили остаточно розірвати шлюб.

Відповідно до ст. 51 Конституції України, ст. 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, що ухвалена Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним з подружжя (ст. 110 СК України). Добровільність шлюбу одна з основних його засад. Шлюб це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним з подружжя.

За положеннями статті 112 СК України при вирішенні питання про розірвання шлюбу суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Відповідач за зустрічним позовом фактично не заперечує проти розірвання шлюбу.

Враховуючи той факт, що сторони фактично проживають окремо вже майже два роки, за цей час примиритись їм не вдалося, а подальше їх подружнє життя зберегти неможливо і це суперечити їх інтересам, суд вважає, що позовні вимоги за зустрічним позовом в частині розірвання шлюбу підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Разом з тим, з наданих суду відомостей не вбачається спору між сторонами про місце проживання їх спільної доньки, через те, що вона на час розгляду справи і так проживає з батьком, який тривалий час виховує та утримує її та такі умови вже існували і на час звернення до суду з вказаним позовом.

Щодо залишення доньки проживати разом з батьком, суд з`ясував думку самої неповнолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка пояснила, що вони проживають із татом вдвох вже тривалий час і вона їхати до Німеччині не бажає, бо в неї тут школа та друзі, з якими вона бажає спілкуватися та не втрачати зв`язок, а сама відповідач погодилась з такою думкою їх спільної дитини.

За таких умов, суд не вбачає наявності спору між сторонами з приводу місця проживання дитини після розірвання шлюбу, а тому суд може вирішити це питання, одночасно з вимогою про розірвання шлюбу, як це підтверджується судовою практикою.

Так, у Постанові від 15.01.2020 р. у справі № 200/952/18 (провадження № 61-14859св19), Верховний Суд зазначив, що за загальним правилом за відсутності спору щодо того з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти, суд може вирішити питання про залишення проживання дитини з матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. Лише за наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини. Найпростішим варіантом визначення питання місця проживання дитини є досягнення домовленостей між батьком та матір`ю про місце її проживання.

Відповідно до ч. 2 ст. 141 СК України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Статтею 160 СК України передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самостійно.

Відповідно до ст. 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Законодавством України закріплено обов`язок того із батьків, який проживає окремо, брати участь у вихованні дитини, окрім того, законодавець зобов`язує батьків вирішувати всі питання виховання дитини спільно (ст. 157 СК України ).

Пунктом 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007р. № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснено, що при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, суд, виходячи з рівності прав та обов`язків батька й матері щодо своїх дітей, повинен ухвалити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, викладеної у постанові № 486/706/16-ц (провадження №61-23711св18) від 19.09.2018р., суд роз`яснив, що при визначенні місця проживання дитини судам необхідно встановлювати не лише наявність або відсутність виняткових обставин, коли дитина може бути розлучена зі своєю матір`ю, а крізь призму врахування найкращих інтересів дитини, виходячи із рівності прав батьків щодо дитини, встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Згідно зі ст.3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України за №789-XII від 27.02.1991р., в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, §54, ЄСПЛ, від 07.12.2006р.). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, §100, ЄСПЛ, від 16.07.2015р.).

У п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати.

В даній справі сама неповнолітня ОСОБА_4 , яка на час розгляду справи досягла чотирнадцяти років, наголошувала на тому, що вона бажає залишитись проживати з батьком, а тому суд враховуючи положення ст. 160 СК України, звертає увагу на думку дитини при розгляді даної справи та враховує її при ухваленні рішення.

Варто зазначити, що у справі, що розглядається, відсутні підстави, передбачені ч.2 ст.161 СК України, за яких неможливо було б залишити проживати дитину з позивачем за зустрічним позовом.

Згідно з частиною 3 статті 45 ЦПК України, суд сприяє створенню належних умов для здійснення малолітньою або неповнолітньою особою її прав, визначених законом та передбачених міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Принцип 6 Декларації прав дитини, за яким малолітня дитина може бути розлучена зі своєю матір`ю лише у винятковій ситуації не можна тлумачити таким чином, що у матері малолітньої дитини мається перевага перед батьком при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини, приймаючи до уваги рівність прав обох батьків щодо дитини, що витікає як і з статті 141 СК України, так зі змісту Конвенції про права дитини.

Тому, враховуючи всі обставини у сукупності, з огляду на визначений Декларацією прав дитини принцип, діючи винятково в інтересах дитини, беручи до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, суд може залишити проживати дітей за місцем їх теперішнього проживання разом з батьком, що буде відповідати їх інтересам та вимогам закону, а також узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 15.01.2020 р. у справі № 200/952/18 (провадження № 61-14859св19).

При цьому таке вирішення цього питання не позбавляє будь-кого з обох батьків права виховувати дитину, утримувати її та спілкуватися з нею, а той з батьків, з яким проживає дитина, не має права чинити перешкод другому з батьків, який не проживає з ними, у здійсненні батьківських прав та обов`язків.

Відповідно до положень ст.ст.13,81,83 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, яке подане відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона має довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

При розгляді даної справи предмет доказування доведений позивачем за зустрічним позовом відповідними доказами, при чому їх аналіз дозволяє зробити висновок про те, що вони є належними, допустимими та достовірними як кожний окремо, так і у взаємному зв`язку у їх сукупності.

Враховуючи те, що донька сторін після припинення між ними стосунків залишилась проживати разом з батьком, який її утримує, опікується інтересами і потребами дитини, піклується про неї, займається її вихованням та зміг створити належні умови проживання, і такі умови вже існували на час звернення до суду з позовом та були погоджені умовами укладеного між сторонами договору від 01.01.2025 року, суд приходить до висновку про задоволення вимог позивача у заявлений ним спосіб.

Вирішуючи позовні вимоги за зустрічним позовом в частині стягнення з відповідача аліментів, суд виходить з наступного.

За змістом ст. 141 Сімейного кодексу України, батьки мають рівні права та обов`язки по догляду за дитиною, незалежно від того були вони у шлюбі між собою чи ні.

Так, відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно ч. 3 ст. 181 Сімейного Кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Відповідно до ч. 1 ст. 183 Сімейного Кодексу України, при визначенні розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

Згідно ч. 1 ст. 191 Сімейного кодексу України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.

При визначені розміру аліментів, що підлягають стягненню з відповідача, відповідно до ст. 182 Сімейного кодексу України, суд повинен врахувати: стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів, інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до ч. 2 ст. 182 Сімейного кодексу України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Відповідно до п. 17 Постанови № 3 Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», право на звернення до суду із заявою про стягнення аліментів і, відповідно, право на отримання аліментів має той з батьків, з ким проживає дитина.

Згідно висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 04 вересня 2019 року (справа № 711/8561/16), за своєю суттю аліменти - це кошти покликані забезпечити дитину усім необхідним для повноцінного розвитку, тому вони можуть бути стягнуті лише на користь того з батьків хто проживає із дитиною та бере більш активну участь у її вихованні.

З аналізу положень ч. 2 ст. 84 та ч. 3 ст. 181 СК України вбачається, що право на отримання аліментів має виключно той з батьків, з ким проживає дитина та хто бере більш активну участь у її вихованні.

За умовами п. 3.1 укладеного між сторонами договору, мати зобов`язується сплачувати щомісяця суму 8000,00 гривень на утримання дитини.

З огляду на те, що належними доказами, дослідженими під час розгляду справи підтверджується факт того, що донька сторін фактично проживає разом з позивачем, який бере більш активну участь у її вихованні, повністю забезпечує всім необхідним та організовує її навчання та дозвілля, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог і в цій частині, що буде відповідати вимогам ч. 2 ст. 182 СК України.

Обговорюючи питання розподілу судових витрат на підставі ст.141 ЦПК України, приймаючи до уваги, що позовні вимоги частково задоволені, судові витрати по оплаті судового збору у розмірі 1211,20 грн. підлягають стягненню з відповідача на користь позивача за зустрічним позовом.

Керуючись ст. ст. 2, 5, 10 - 13, 141, 259, 263-265, 268 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів - відмовити.

Зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів задовольнити частково.

Шлюб укладений між ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який зареєстрований Бабушкінським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області, актовий запис № 996 розірвати, залишивши неповнолітню доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживати разом з батьком ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який самостійно їх виховує та утримує.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , аліменти на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі в розмірі 8000 гривень, але не менш ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з 25 серпня 2025 року і до досягнення дитиною повноліття.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

В частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць рішення підлягає негайному виконанню.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , судові витрати зі сплати судового збору в сумі 1211,20 гривень.

Повний текст рішення складено 29 грудня 2025 року.

Апеляційна скарга на рішення суду відповідно подається до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Головуючий суддя: Р.О.Кушнірчук