П О С Т А Н О В А

Іменем України

18 грудня 2025 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача: Мацунича М.В.

суддів: Джуги С.Д., Собослоя Г.Г.

з участю секретаря судового засідання: Савинець В.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Закарпаттяенергозбут» на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 20 березня 2025 року, повний текст якого складено 24 березня 2025 року та на додаткове рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 01 квітня 2025 року, ухвалені головуючим суддею Малюк В.М., в справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Закарпаттяенергозбут» про стягнення заборгованості за електричну енергію, вироблену за зеленим тарифом

встановив:

16 серпня 2024 року ОСОБА_1 звернувся у суд із позовом до ТОВ «Закарпаттяенергозбут» про стягнення заборгованості за електричну енергію, вироблену за зеленим тарифом.

Позов мотивує тим, що відповідно до договорів про купівлю-продаж електричної енергії за «зеленим» тарифом приватним домогосподарством за № 150271381 від 01.10.2019 та за № 150263317 від 05.08.2021 року, укладених між позивачем та відповідачем, було узгоджено продаж споживачем електричної енергії, яку вироблено з енергії сонячного випромінювання для постачальника.

На виконання вказаних договорів та за результатами виробленої електричної енергії у червні-листопаді 2022, квітні-серпні 2023, лютому-червні 2024 між сторонами підписано акти купівлі-продажу електричної енергії за кожним окремим укладеним договором, в яких визначено обсяг та вартість електроенергії виробленої з альтернативних джерел енергії генеруючими електроустановками приватного домогосподарства, що перевищує місячне споживання електричної енергії та підлягає оплаті за «зеленим» тарифом, які були підписані сторонами без заперечень та зауважень.

Всупереч вищенаведеному відповідач як постачальник універсальних послуг не вчиняє дії щодо вчасної оплати придбаної у позивача електричної енергії.

За спірні періоди позивач відпустив на користь відповідача електричну енергію на загальну суму 738 386,56 грн.

Водночас, відповідач здійснив оплату придбаної у позивача електричної енергії за спірні періоди тільки у розмірі 501 948, 96 грн., та при цьому із суттєвим простроченням.

Таким чином, станом на 15.08.2024 у відповідача наявна заборгованість перед позивачем з оплати придбаної електричної енергії у розмірі 236 437,60 грн.

В заяві від 17.09.2024, сторона позивача збільшила позовні вимоги до суми 336 360,46 грн. - основної заборгованості, інфляційні втрати у розмірі 15.849,65 грн. та 3 % річних у розмірі - 8 985,90 грн. з врахуванням часткового погашення заборгованості відповідачем та підписанням сторонами актів купівлі-продажу електроенергії за липень-серпень 2024 року.

У подальшому, відповідач частково погасив розмір основної заборгованості перед позивачем за спірні періоди, через що позивач подавав до суду три заяви про відмову від частини позовних вимог:

- заявою від 22.10.2024 позивач зменшив позовні вимоги через часткове погашення відповідачем заборгованості за періоди серпня 2023 та квітня 2024, а також через підписання актів купівлі-продажу електричної енергії за вересень 2024; розмір позовних вимог за такою заявою становить: суму 313 038, 63 грн. суми основної заборгованості; суму 20 022,73 грн. інфляційних втрат (кінцеві вимоги); суму 9 843, 68 грн. 3% річних (кінцеві вимоги);

- заявою від 09.12.2024 позивач відмовився від частини позовних вимог на загальну суму 78 850,54 грн. та клопотав про закриття провадження у частині цих вимог через часткове погашення відповідачем заборгованості за період травня 2024 (залишок суми основної заборгованості 234 188,09 грн.).

- заявою від 13.03.2025 позивач відмовився від частини позовних вимог у зв`язку із погашенням відповідачем заборгованості за періоди червня-серпня (частково) 2024 року у розмірі 143 479,08 грн. (залишок суми основної заборгованості 90 709,01 грн.).

Крім цього, згідно уточненого розрахунку долученого до клопотання від 19.03.2025, розмір інфляційних втрат становить суму 20 022,73 грн. та суму 9.528,34 грн. - 3% річних, які є кінцевими вимогами позивача.

Таким чином, фактичний розмір суми основної заборгованості відповідача перед позивачем становить суму 90 709,01 грн. основної заборгованості за договорами. А також, розмір інфляційних втрат становить суму 20 022,73 грн., та суму 9 528,34 грн., трьох процентів річних.

За таких обставин, позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість за електричну енергію, вироблену за зеленим тарифом, в сумі 90 709, 01 грн., інфляційні втрати 20 022, 73 грн. та 3 % річних 9.528,34 грн., а також понесені ним судові витрати.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 20 березня 2025 року, повний текст якого складено 24 березня 2025 року, позов задоволено частково.

Стягнуто з ТОВ «Закарпаттяенергозбут» на користь ОСОБА_1 заборгованість за електричну енергію, вироблену за зеленим тарифом, в сумі 90 709,01 грн., інфляційні втрати 20 022,73 та 3 % річних 9 528,34 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ТОВ «Закарпаттяенергозбут» на користь ОСОБА_1 50% від сплаченого останнім судового збору у розмірі 1 371,62 грн.

Повернуто ОСОБА_1 з державного бюджету 50% сплаченого судового збору в розмірі 1 517,95 грн.

Додатковим рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 01 квітня 2025 року заяву адвоката Ігнатенко С. С., який діє в інтересах ОСОБА_1 , задоволено. Стягнуто з ТОВ «Закарпаттяенергозбут» на користь ОСОБА_1 суму 17 983,44 гривні, витрат на професійну правничу допомогу.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції ТОВ «Закарпаттяенергозбут» подало апеляційну скаргу в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог, а також скасувати додаткове рішення суду та ухвалити нове про відмову у стягненні витрат на професійну правничу допомогу.

Вважає оскаржувані рішення суду першої інстанції ухвалені з порушенням норм процесуального та матеріального права, без належного дослідження всіх істотних обставин справи.

Вказує, що одночасна зміна і предмета, і підстав позову не допускається, оскільки у разі одночасної зміни предмета і підстав позову фактично виникає нова матеріально-правова вимога позивача, яка обґрунтовується іншими обставинами, що за своєю суттю є новим позовом.

У свою чергу, під збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено у позовній заяві. Збільшено (зменшено) може бути лише розмір вимог майнового характеру.

Позивач неодноразово в суді першої інстанції подавав заяви про збільшення чи зменшення позовних вимог. Такі слід вважати новими позовними вимогами, оскільки такі вимоги не змінюють ні предмет вимоги позивача з якою він звернувся до суду вперше стягнення заборгованості з оплати купованої електроенергії з червня 2023 р. по липень 2024, ні підстави їх стягнення.

Отже, заяви позивача за своєю правовою природою не є заявою про збільшення розміру позовних вимог, оскільки вимоги та обґрунтування, наведені позивачем у цих заявах є відмінними від вимог та обґрунтувань (фактичних підстав), зазначених ним у первісній позовній заяві, що свідчить про неправильне застосування приписів частини третьої статті 49 ЦПК України.

Щодо додаткового рішення, то на переконання відповідача суд першої інстанції не обґрунтував належним чином в чому саме полягає співмірність заявлених витрат на професійну правничу допомогу із сумами, які судом були задоволені. Також, судом першої інстанції залишено без уваги надані заперечення Відповідача щодо реальності заявлених Позивачем витрат на правничу допомогу з огляду на наданий опис робіт (послуг).

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Ігнатенко С.С., зазначає, що доводи апеляційної скарги є безпідставними та не заслуговують на увагу, а рішення та додаткове рішення суду першої інстанції є законними та скасуванню не підлягають.

Зазначає, що відповідач не заперечує факту прострочення ним виконання зобов`язання з оплати придбаної у позивача електричної енергії, як і не заперечує того, що розмір такої заборгованості на дату постановлення судом першої інстанції рішення у даній справі відповідав розміру стягнутій на користь позивача за цим рішенням сумі коштів.

Вимоги апеляційної скарги зводяться до тверджень про одночасну зміну предмета і підстав позову позивачем при збільшенні позовних вимог. Апелянт обґрунтовує цю позицію, посилаючись на постанову Великої Палати Верховного Суду від 24.04.2024 у справі № 657/1024/16-ц, яка містить загальні висновки щодо розуміння процесуальних категорій предмета та підстав позову.

Положення вказаної постанови на яку посилається апелянт не можуть бути автоматично застосовані до ситуацій, де мова йде про збільшення суми позовних вимог у зв`язку з триваючим порушенням відповідачем одного й того ж зобов`язання в подальші (наступні) періоди, тобто після подання первісної позовної заяви.

Слід звернути увагу на постанову Верховного Суду від 28.11.2024 у справі № 910/11976/23, де касаційним судом зазначено: позивач збільшив позовні вимоги майнового характеру у зв`язку зі зміною періодів порушення відповідачем грошових зобов`язань, при цьому не порушуючи порядку за п. 2 ч. 2 ст. 46 ГПК України, не змінюючи підстав позову, не доповнюючи позов новими вимогами, не пов`язаними ні з предметом, ні з підставами позову, що цілком правильно врахував суд першої інстанції під час розгляду та задоволення такої заяви позивача.

Із наведеного правозастосування Верховного Суду випливає, що доповнення позовних вимог новими періодами заборгованості не є одночасною зміною предмета і підстав позову, якщо вони стосуються того ж договору і тих самих правовідносин, а змінюється лише розмір вимог.

Щодо додаткового рішення суду першої інстанції, то визначений у детальному описі, рахунках та актах виконаних робіт час на підготовку процесуальних документів є абсолютно реальним та враховує наявний досвід адвоката щодо супроводу аналогічних справ. Просить звернути увагу на обсяг роботи та час затрачений адвокатом з урахування подання заяв про збільшення чи зменшення позовних вимог, а також затрачених зусиль на підготовку додаткових розрахунків.

Просить стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката у зв`язку із розглядом справи в суді апеляційної інстанції у розмірі 6 000 гривень.

У дане судове засідання ТОВ «Закарпаттяенергозбут» не з`явилось.

Як вбачається з довідок про доставку електронного документа від 17.06.2025 року, апеляційним судом надіслано документ в електронному вигляді Судова повістка про виклик до суду в цивільній справі одержувачам, а саме, представнику відповідача ОСОБА_2 та ТОВ «Закарпаттяенергозбут» в їх електронні кабінети. Дана обставина доводить повідомлення відповідача належним чином про дату, час і місце судового розгляду. Та не дивлячись на це від ТОВ «Закарпаттяенергозбут» і його представника ОСОБА_2 не надходило до суду заяв про відкладення розгляду справи.

Від представника ОСОБА_1 в особі адвоката Порада С.В. надійшла заява про розгляд справи у відсутності позивача та його адвоката. Також просить апеляційний суд залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін.

Враховуючи зазначене та керуючись нормою ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів дійшла до думки, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши підстави апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що така не є слушною за наступних мотивів.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Та ч. 1 ст. 5 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З а своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Так з приписів ст. 76, ч.ч. 1, 2 ст. 77, ст.ст. 78, 79 і 80, ч.ч. 1, 4 ст. 81 ЦПК України вбачається, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку, що доведеною є та обставина, що згідно договорів купівлі-продажу електричної енергії за «зеленим» тарифом приватним домогосподарством за № 150271381 від 01.10.2019 та за № 150263317 від 05.08.2021 року, утворилась заборгованість відповідача перед позивачем на загальну суму 90 709,01 грн., що стверджується актами купівлі-продажу електроенергії, актами коригування купівлі-продажу електроенергії, виписками з банківського рахунку позивача та платіжними інструкціями. Наявність заборгованості перед позивачем визнано й самим відповідачем, вчиненням часткових сплат боргу.

Оскільки відповідач має заборгованість по сплаті за придбану електроенергію, то позивач згідно положень статті 625 ЦК України має право на стягнення інфляційних втрат у сумі 20 022,73 грн. та 3% річних в сумі 9 528,34 грн.

З такими висновками суду першої інстанції погоджується апеляційний суд, виходячи з наступних доводів.

У ході апеляційного розгляду колегією суддів встановлено, що між ОСОБА_1 та ТОВ «ЗАКАРПАТТЯЕНЕРГОЗБУТ» укладено договори про купівлю-продаж електричної енергії за «зеленим» тарифом приватним домогосподарством за № 150271381 від 01.10.2019 року та за № 150263317 від 05.08.2021 року. Вказані договори підписані сторонами та скріплені печаткою ТОВ «ЗАКАРПАТТЯЕНЕРГОЗБУТ».

Відповідно до п. 1.1. вищевказаних Договорів споживач має право продавати постачальнику універсальних послуг електричну енергію, вироблену з енергії сонячного випромінювання об`єктами електроенергетики (генеруючими установками) приватного домогосподарства, а постачальник універсальних послуг бере на себе зобов`язання купувати у споживача електричну енергію за «зеленим» тарифом, встановленими НКРЕКП, в обсязі, що перевищує місячне споживання електричної енергії приватним домогосподарством, в строки, передбачені цим Договором.

Пункт 2.2. договорів передбачає права споживача: отримання плати за електричну енергію, вироблену з енергії сонячного випромінювання об`єктами електроенергетики (генеруючими установками) приватного домогосподарства, за «зеленим» тарифом, відпущеної постачальнику універсальних послуг в обсязі, що перевищує місячне споживання електричної енергії приватним домогосподарством; відшкодування згідно із чинним законодавством збитків, заподіяних внаслідок порушення його прав; оплату неустойки (пені) у разі прострочення платежів за отриману Постачальником універсальних послуг електричну енергію відповідно до умов та порядку оплати, визначених цим Договором; здійснення контролю за правильністю оформлення постачальником універсальних послуг платіжних документів.

Пункт 4.1 Розділу 4 Договору (Умови та порядок оплати) передбачає, що розрахунковим періодом є календарний місяць. Оплата за продану електричну енергію, вироблену в обсязі, що перевищує місячне споживання електричної енергії приватним домогосподарством, здійснюється Постачальником універсальних послуг до 15 числа місяця, наступного за розрахунковим.

Постачальник універсальних послуг повинен перераховувати кошти для оплати проданої Споживачем електричної енергії, виробленої з енергії сонячного випромінювання генеруючою установкою Приватного домогосподарства, на поточний рахунок Споживача відповідно до заяви-повідомлення. (п. 4.2. Договору).

На дату введення в експлуатацію генеруючої установки «зелений тариф» за договором № 150271381 від 01.10.2019 становить 4, 9927 грн./кВт.год. (без ПДВ) постанова НКРЕКП №2011 від 24.09.2019 (п.4.3. Договору).

На дату введення в експлуатацію генеруючої установки «зелений тариф» за договором № 150263317 від 05.08.2021 становить 5, 3491 грн./кВт.год. (без ПДВ) постанова НКРЕКП №1059 від 30.06.2021 (п.4.3. Договору).

Постачальник щомісяця на основі отриманих показів засобу вимірювальної техніки не пізніше 10 числа місяця, наступного за розрахунковим, подає Споживачу, отриманий від постачальника послуг комерційного обліку та/або оператора системи, звіт про покази засобу вимірювальної техніки, обсяги та напрямки перетоків прийнятої-переданої електричної енергії, який є підставою для проведення розрахунків з Споживачем.

Постачальник щомісяця, наступного за розрахунковим, надає Споживачу особисто або поштовим зв`язком два примірники Акту купівлі-продажу електроенергії (далі - Акт), один примірник якого Споживач зобов`язаний протягом 5 (п`яти) робочих днів з дня отримання підписати та повернути Постачальнику (особисто або засобами поштового зв`язку на адресу Постачальника). У разі відмови від підписання та/або не підписання та/або неповернення Споживачем Постачальнику одного примірника Акту, підписаного зі сторони Споживачем протягом 5 (п`яти) робочих днів з дня отримання такого Акту від Постачальника, Акт купівлі-продажу електроенергії вважається дійсним за умови наявності на ньому лише підпису Постачальника. (п. 4.6. Договору).

Постачальник несе відповідальність за прострочення оплати за придбану електричну енергію, порушення прав Споживача (п. 5.1. Договору).

Договір набирає чинності з дня його підписання та діє протягом дії договору про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг № 150271381 від 01.10.2019, укладеного між сторонами (п. 6.1. Договору).

Договір набирає чинності з дня його підписання та діє протягом дії договору про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг № 150263317 від 05.08.2021, укладеного між сторонами (п. 6.1. Договору).

На виконання вказаних договорів та за результатами виробленої електричної енергії у серпні 2023 року, квітні-червні 2024 між сторонами підписано акти купівлі-продажу електричної енергії, в яких визначено обсяг та вартість електроенергії виробленої з альтернативних джерел енергії генеруючими електроустановками приватного домогосподарства, що перевищує місячне споживання електричної енергії електроенергії та підлягає оплаті за «зеленим» тарифом, які були підписані сторонами без заперечень та зауважень.

Всупереч вищенаведеному відповідач як постачальник універсальних послуг не вчиняє дії щодо вчасної оплати придбаної у позивача електричної енергії.

За спірні періоди позивач відпустив на користь відповідача електричну енергію на загальну суму 738 386,56 грн.

Водночас, відповідач здійснив оплату придбаної у позивача електричної енергії за спірні періоди тільки у розмірі 501 948, 96 грн., при цьому із суттєвим простроченням.

Відтак, станом на 15.08.2024 у відповідача наявна заборгованість перед позивачем з оплати придбаної електричної енергії у розмірі 236 437, 60 грн.

У заяві від 17.09.2024 року, позивач збільшив позовні вимоги до суми 336.360,46 грн. - основної заборгованості, а інфляційні втрати у розмірі 15.849,65 грн. та 3 % річних у розмірі суми 8 985,90 грн. з врахуванням часткового погашення заборгованості відповідачем та підписанням сторонами актів купівлі-продажу електроенергії за липень-серпень 2024 року.

У подальшому, відповідач частково погасив розмір основної заборгованості перед позивачем за спірні періоди, через що позивач подавав до суду три заяви про відмову від частини позовних вимог:

- так, заявою від 22.10.2024 позивач зменшив позовні вимоги через часткове погашення відповідачем заборгованості за періоди серпня 2023 та квітня 2024, а також через підписання актів купівлі-продажу електричної енергії за вересень 2024; розмір позовних вимог за такою заявою становив: - 313 038, 63 грн. суми основної заборгованості; - 20 022,73 грн. інфляційних втрат (кінцеві вимоги); - 9 843, 68 грн. 3% річних (кінцеві вимоги);

- заявою від 09.12.2024 позивач відмовився від частини позовних вимог на загальну суму 78 850, 54 грн. та клопотав про закриття провадження у частині цих вимог через часткове погашення відповідачем заборгованості за період травня 2024 (залишок суми основної заборгованості 234 188, 09 грн.).

- заявою від 13.03.2025 позивач відмовився від частини позовних вимог у зв`язку із погашенням відповідачем заборгованості за періоди червня-серпня (частково) 2024 року у розмірі 143 479, 08 грн. (залишок суми основної заборгованості 90 709, 01 грн.).

Згідно уточненого розрахунку заборгованості від 19.03.2025 року, загальний розмір боргу становить суму 120 270,08 грн. з якої сума 90 709,01 грн. основної заборгованості по договорам купівлі-продажу, у сумі 20 022,73 грн. інфляційних втрат та у сумі 9 528,34 грн. 3% річних.

З вказаним розрахунком інфляції та трьох відсотків річних, представник відповідача погодився.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд вважає, що вимоги апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції за наступних доводів.

Статтею 15 ЦК України передбачено право кожної особи та захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Отже об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес і саме воно є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Такі способи захисту передбачені статтею 16 ЦК України.

Способами захисту цивільних прав та інтересів, можуть зокрема бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13 цього Кодексу.

Відповідно ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Як свідчить тлумачення статті 526 ЦК України цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і не договірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання.

Відповідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У статті 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

У статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду).

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (частина перша статті 655 ЦК України).

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ч.1 ст. 4 Закону України «Про ринок електричної енергії» учасники ринку електричної енергії провадять свою діяльність на ринку електричної енергії на договірних засадах. Для забезпечення функціонування ринку електричної енергії укладається зокрема договір про купівлю-продаж електричної енергії за «зеленим» тарифом (п.18).

Абзацом 18 ч. 1 ст. 58 Закону України «Про ринок електричної енергії» (в редакції, чинній на час спірних правовідносин) встановлено, що приватні домогосподарства здійснюють продаж виробленої електричної енергії за «зеленим» тарифом постачальнику універсальних послуг. Інші споживачі, у тому числі енергетичні кооперативи, здійснюють продаж виробленої електричної енергії за «зеленим» тарифом гарантованому покупцю.

Відповідно до п. 4 ч. 5 ст. 63 Закону України «Про ринок електричної енергії» (в редакції, чинній на час спірних правовідносин) купувати електричну енергію, вироблену генеруючими установками приватних домогосподарств, встановлена потужність яких не перевищує 50 кВт, за "зеленим" тарифом в обсязі, що перевищує місячне споживання електричної енергії такими приватними домогосподарствами.

Та на виконання вимог ЦК України, ЗУ «Про ринок електричної енергії», Кодексу комерційного обліку, Кодексу систем розподілу, Правил роздрібного ринку електричної енергії між сторонами укладено договори про купівлю-продаж електричної енергії за «зеленим» тарифом приватним домогосподарством за № 150271381 від 01.10.2019 року та за № 150263317 від 05.08.2021 року.

У ході виконання сторонами вищезазначених договорів про купівлю-продаж електричної енергії за «зеленим» тарифом приватним домогосподарством у ТОВ «Закарпаттяенергозбут» утворилась перед ОСОБА_1 заборгованість у розмірі, що вище зазначений.

Однак у своїх доводах, які викладено в апеляційній скарзі, ТОВ «Закарпаттяенергозбут» не заперечує за своєю сутністю щодо наявності заборгованості щодо купленої у позивача електроенергії за «зеленим» тарифом, а в суді першої інстанції визнавав таку шляхом часткової сплати заборгованості. Проте, акцентує увагу апеляційного суду на правомірності прийняття судом першої інстанції заяв позивача про зміну позовних вимог, зокрема від 17.09.2024 та 22.10.2024, якими позивач додав новий період, а саме липень-вересень 2024 року. Такі позовні вимоги фактично вважає новими, а тому такі не мали братись судом першої інстанції до уваги. Посилається на постанову Великої Палати Верховного суду від 24.04.2024 у справі №657/1024/16-ц.

Колегія суддів апеляційного суду не погоджується з такими доводами апеляційної скарги з огляду на наступне.

Так, предметом перегляду Великою Палатою Верховного суду у справі №657/1024/16-ц стало стягнення заборгованості за кредитним договором. В даному випадку, банком (позивачем) було подано заяву про збільшення розміру позовних вимог, в якій крім кредитної заборгованості просить стягнути також пеню та три проценти річних за несвоєчасне виконання судового рішення.

Велика Палата Верховного Суду виснувала, що оскільки предмет позову кореспондує зі способами захисту права, які визначені, зокрема, статтею 16 ЦК України, то зміна предмета позову означає зміну матеріальної вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, що може полягати в обранні позивачем іншого, на відміну від первісно обраного, способу захисту порушеного права в межах спірних правовідносин, а зміна підстав позову це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Одночасна зміна і предмета, і підстав позову не допускається, оскільки в разі одночасної зміни предмета та підстав позову фактично виникає нова матеріально-правова вимога позивача, яка обґрунтовується іншими обставинами, що за своєю суттю є новим позовом.

Заяву про зміну предмета або підстав позову можна вважати новим позовом у разі, якщо в ній зазначена самостійна матеріально-правова вимога (або вимоги) та одночасно на її обґрунтування наведені інші обставини (фактичні підстави) і норми права (юридичні підстави), які позивач первісно не визначив підставою позову та які у своїй сукупності дають особі право на звернення до суду з позовними вимогами.

Суд дійшов до висновків, що стягнення грошових коштів у позові, поданому у 2016 році, та у заяві про збільшення позовних вимог від 21 вересня 2020 року мають різні підстави виникнення вимог та подані докази, оскільки в позовній заяві банк просив стягнути заборгованість за невиконання умов кредитного договору, а в заяві про збільшення позовних вимог від 21 вересня 2020 року заборгованість, нараховану відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, три проценти річних та інфляційних втрат за несвоєчасне виконання рішення суду.

Таким чином, суд має відмовити у прийнятті заяви про зміну позовних вимог, якщо такі мають на меті зміну предмета і підстав позову.

В справі, яка переглядається апеляційним судом, ОСОБА_3 подавав дві заяви про збільшення (зменшення) позовних вимог, зокрема від 17.09.2024, а також 22.10.2024.

Першою заявою від 17.09.2024 позивач просив збільшити позовні вимоги у зв`язку з тим, що відповідач частково погасив заборгованість, однак з урахуванням підписаних актів купівлі-продажу електроенергії за липень-серпень 2024 року така заборгованість становила на той момент суму 361 196,01 гривень.

В заяві від 22.10.2024 позивач просив збільшити розмір позовних вимог до 342 905,04 гривень, у зв`язку з частково погашеною заборгованістю та новим актом купівлі-продажу за вересень 2024 року.

Та клопотанням від 19.03.2025 позивачем долучено до справи обґрунтований розрахунок заборгованості, який складається із загальної суми 120 270,08 грн. з якої сума 90 709,01 грн. це основна заборгованість по договорам купівлі-продажу, а сума 20 022,73 грн. це інфляційні втрати та сума 9 528,34 грн. це 3% річних.

Таким чином, позивач здійснював збільшення або зменшення позовних вимог в залежності від того чи здійснював погашення боргу відповідач. Додання періодів за липень-вересень 2024 року не змінило предмет і підстави позову, оскільки змінювався тільки розрахунковий період та сама сума, яка підлягає до стягнення. Тільки у випадку корінної зміни позовних вимог, наприклад у випадку, коли позивач подає заяву про зміну (уточнення) позовних вимог в якій додає три проценти річних чи інфляційні, то лише в такому випадку можна вважати, що відбувається зміна предмета і підстав позову, оскільки така позовна вимога повинна бути ініційована в рамках окремого позовного провадження.

За наведених обставин, посилання ТОВ «Закарпаттяенергозбут» на Постанову Великої Палати Верховного суду від 24.04.2024 у справі №657/1024/16-ц не є релевантним до правовідносин, які виникли в переглядаємій справі, оскільки позивач не змінював предмету та підстав позову, а зменшення чи збільшення позовних вимог в межах предмету і підстав позову не змінює суті наявного спору.

З урахуванням вищезазначеного рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 20 березня 2025 року відповідає вимогам чинного процесуального та матеріального права, ухвалене з врахуванням всіх обставин справи, які мають значення для її правильного вирішення по суті заявлених позовних вимог.

Щодо додаткового рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 01 квітня 2025 року.

ТОВ «Закарпаттяенергозбут» оскаржено й додаткове рішення суду першої інстанції, яким стягнуто з ТОВ «Закарпаттяенергозбут» на користь ОСОБА_1 суму 17 983,44 гривні судових витрат на професійну правничу допомогу.

Зазначає, що за своєю суттю дана справа є звичайною справою про стягнення заборгованості, предмет доказування є простим. Вважає, що заяви про збільшення (зменшення) позовних вимог не слід враховувати як складні та затратні по часу.

В контексті вищевказаного, апеляційний суд зазначає наступне.

Згідно зі статтею 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частин першої-четвертої статті 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи. Суд може попередньо визначити суму судових витрат (крім витрат на професійну правничу допомогу), пов`язаних з розглядом справи або певною процесуальною дією. Така попередньо визначена судом сума не обмежує суд при остаточному визначенні суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

Подання попереднього (орієнтовного) розрахунку сум судових витрат, які сторона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи, забезпечує можливість іншій стороні належним чином підготуватися до спростування витрат, які вона вважає необґрунтованими та доводити не співмірність таких витрат, заявивши клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, відповідно, забезпечує дотримання принципу змагальності. Крім того, попереднє визначення суми судових витрат надає можливість судам у визначених законом випадках здійснювати забезпечення судових витрат та своєчасно (під час прийняття рішення у справі) здійснювати розподіл судових витрат.

З огляду на викладене вище відмова у відшкодуванні витрат на правову допомогу є правом суду, а не обов`язком, реалізація якого є наслідком доведення стороною обставин того, що неподання іншою стороною попереднього (орієнтовного) розрахунку сум судових витрат, які ця особа понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи, порушило принцип змагальності та завадило стороні спору належним чином висловити свої міркування щодо їх обґрунтованості та співмірності заявлених до стягнення витрат.

За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року в справі N 755/9215/15 (провадження N 14-382цс19) зазначено, що з аналізу частини третьої статті 141 ЦПК України можна виокремити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до ЦПК України законодавцем принципово по-новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства. Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх не співмірності. Тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення. Отже, під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Так, 24.03.2025 ОСОБА_1 в інтересах якого діє адвокат Ігнатенко С.С., подав заяву про ухвалення додаткового рішення з розподілу витрат на професійну правничу допомогу.

Судом встановлено, що надання ОСОБА_1 правничої допомоги здійснювалось на підставі укладеного 20.06.2024 з Адвокатським об`єднанням «Греца і партнери» Договору про надання правової допомоги.

При цьому до заяви про ухвалення Додаткового рішення додано наступні докази, а саме: Договір про надання правової допомоги від 20.06.2024, детальний опис робіт (послуг) виконаних адвокатом та здійснених ним витрат, необхідних для надання правової допомоги, рахунки щодо окремих юридичних послуг наданих ОСОБА_1 , квитанції щодо сплати таких послуг, а також Статут АТ «Греца і партнери», Т.2, а.с. 146-150, 151-163.

Враховуючи, що розгляд справи здійснювався з серпня 2024 року по березень 2025 року, а також характер та кількість робіт пророблених адвокатом під час розгляду судом першої інстанції даної справи, зокрема подачу різного роду заяв, клопотань, заперечень, здійснення розрахунків під час зміни розміру позовних вимог, тощо, то апеляційний суд не вбачає підстав для зменшення задоволеної судом першої інстанції суми витрат на професійну правничу допомогу.

Тому, слід погодитись з доводами позивача, що задоволена судом першої інстанції сума 17 983,44 гривні витрат на професійну правничу допомогу відповідає критеріям реальності та розумності, а також тому обсягу роботи, який було пропрацьовано адвокатом.

Відтак, додаткове рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 01 квітня 2025 року ухвалене з дотриманням процесуальних та матеріальних норм права, з урахуванням принципу співмірності та розумності судових витрат, критерію реальності адвокатських витрат, а також, що задоволена судом сума відповідає критерію розумності їхнього розміру, виходячи з даних конкретних обставин справи, її складності та виконаної адвокатом роботи, значимості таких дій у справі.

Та позаяк, інших доводів, які б давали підставу для висновків, що рішення та додаткове рішення суду першої інстанції ухвалені в супереч вимог норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга не містить, то звідси, слід визнати, що така скарга не є обґрунтованою у спірних правовідносинах.

Разом з наведеним, слід наголосити на тім, що Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Відтак, суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32). Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Апеляційний суд з огляду на викладене зазначає, що скаржнику надано вичерпну відповідь на всі вагомі, ключові та доречні питання, порушені в апеляційній скарзі, які мають значення для вирішення даного спору.

А звідси, доводи апеляційної скарги у спірних правовідносинах не являються тими обставинами, які б слугували підставою для колегії суддів стосовно відхилення заявлених позовних вимог, та не впливають на правові висновки у спірних правовідносинах і не спростовують викладеного вище.

Тож, дослідивши усі надані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення та додаткового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну правову оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення та додаткове рішення, які відповідає вимогам норм матеріального та процесуального права.

Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи не відносяться до тих підстав, з якими закон пов`язує можливість скасування чи зміни оскаржуваного рішення та додаткового рішення, і висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити на підставі приписів статті 375 ЦПК України, а рішення та додаткове рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Враховуючи вищенаведене та керуючись нормами статті 367, пункту 1 частини 1 статті 374, статей 375, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд

ухвалив:

апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Закарпаттяенергозбут», залишити без задоволення.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 20 березня 2025 року, повний текст якого складено 24 березня 2025 року та Додаткове рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 01 квітня 2025 року, залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови суду складено 26 грудня 2025 року.

Головуючий:

Судді: