Справа № 353/849/25
Провадження № 22-ц/4808/1761/25
Головуючий у 1 інстанції МОТРУК Л. І.
Суддя-доповідач Барков В. М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2025 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Баркова В. М.,

суддів: Василишин Л. В.,

Максюти І. О.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Тлумацького районного суду Івано-Франківської області від 06 жовтня 2025 року у складі судді Мотрук Л. І., постановлену у м. Тлумач Івано-Франківської області, у справі за заявою ОСОБА_1 про видачу судового наказу про стягнення із ОСОБА_2 аліментів на утримання дітей,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на утримання дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у твердій грошовій сумі в розмірі 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення ними повноліття.

Ухвалою Тлумацького районного суду Івано-Франківської області від 06 жовтня 2025 року у видачі судового наказу за заявою ОСОБА_1 про видачу судового наказу про стягнення із ОСОБА_2 аліментів на утримання дітей відмовлено.

У апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просить ухвалу суду скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для вирішення питання про видачу судового наказу.

Скаржниця ОСОБА_1 не погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що нею не долучено будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження факту проживання малолітніх дітей з нею та перебування останніх на її утриманні, оскільки суд повинен виходити з інтересів дітей для якнайшвидшого призначення їм утримання за рахунок батька за умови звернення мами з відповідною заявою.

Заявниця вказує на те, що боржник у добровільному порядку коштів на утримання дітей їй не надає та не приймає участі в їх утриманні, а тому вона змушена в судовому порядку вимагати сплати аліментів. При цьому, зауважує, що боржник не має постійної роботи, сталого доходу, тому є необхідність у стягненні аліментів в твердій грошовій сумі. На підтвердження зазначених обставин нею подано копії свідоцтв про народження дітей та копію свідоцтва про шлюб.

Поза увагою суду першої інстанції залишились висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 17 грудня 2024 року у справі № 553/2611/21, згідно яких визначеними законом способами захисту порушеного права боржника у випадку видачі судового наказу про стягнення аліментів є подання позову про зменшення розміру аліментів або звернення до суду із заявою про перегляд такого судового наказу за нововиявленими обставинами. Крім того, у постанові від 17 березня 2023 року у справі № 761/36042/20 Верховний Суд погодився з висновками апеляційного суду про відмову у задоволенні заяви боржника про перегляд за нововиявленими обставинами судового наказу, оскільки «наявність невирішеного спору щодо місця проживання дітей та факт проживання на час видання судового наказу другої дитини з матір`ю не є підставою для скасування судового наказу за нововиявленими обставинами, а можуть бути підставою для зменшення визначеного судом розміру аліментів». А тому вважає, що у разі спростування батьком дітей факту проживання дітей з мамою-заявницею, він вправі звернутися з відповідною заявою до суду.

Також скаржниця ОСОБА_1 не погоджується з висновками суду про те, що вказаній в заяві адреса боржника не відповідає його дійсній реєстрації, оскільки їй не було відомо про місце реєстрації боржника і заява нею була подана за останнім відомим зареєстрованим його місцем проживання або перебування чи постійного його роботи.

Відзив на апеляційну скаргу у встановлений судом строк ОСОБА_2 не надав. Відповідно до частини третьої статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній та додатково поданими доказами, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених ст. 369 цього Кодексу.

За змістом ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в тому числі в пункті 1 частини 1 статті 353 цього Кодексу (ухвала про відмову у видачі судового наказу), розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними в справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

З огляду на вищенаведене, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвалене судом першої інстанції судове рішення вищезазначеним вимогам відповідає.

Відмовляючи у видачі судового наказу, суд першої інстанції дійшов висновку про порушення заявницею при зверненні до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів на утримання малолітніх дітей вимог ст. 163 ЦПК України, а саме: не долучено будь-яких належних та допустимих доказів, що підтверджують факт проживання заявниці з малолітніми дітьми та перебування останніх на її утриманні. Крім того, судом було встановлено, що вказана у заяві про видачу судового наказу адреса боржника не співпадає з адресою його фактичної реєстрації.

З цими висновками суду першої інстанції апеляційний суд погоджується з огляду на таке.

Частиною 5 ст. 183 СК України передбачено право батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 160 ЦПК України судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених ст. 61 цього Кодексу.

Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 161 ЦПК України судовий наказ може бути видано, якщо заявлено вимогу про стягнення аліментів на дитину у твердій грошовій сумі в розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, якщо ця вимога не пов`язана із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) та необхідністю залучення інших заінтересованих осіб.

Вимоги до форми і змісту заяви про видачу судового наказу встановлені ст. 163 ЦПК України, а саме: заява про видачу судового наказу подається до суду у письмовій формі та підписується заявником або його представником. У заяві повинно бути зазначено: 1) найменування суду, до якого подається заява; 2) повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові) (для фізичних осіб) заявника і боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України заявника та боржника, реєстраційний номер облікової картки платника податків заявника та боржника (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серію паспорта заявника та боржника (для фізичних осіб - громадян України), а також офіційні електронні адреси та інші дані, якщо вони відомі заявнику, які ідентифікують боржника; 3) ім`я (прізвище, ім`я та по батькові) представника заявника, якщо заява подається представником, його місце проживання або місцезнаходження; 4) вимоги заявника і обставини, на яких вони ґрунтуються; 5) перелік доказів, якими заявник обґрунтовує обставини, на яких ґрунтуються його вимоги. До заяви про видачу судового наказу додаються: 1) документ, що підтверджує сплату судового збору; 2) документ, що підтверджує повноваження представника, якщо заява підписана представником заявника; 3) копія договору, укладеного в письмовій (в тому числі електронній) формі, за яким пред`явлено вимоги про стягнення грошової заборгованості;4) інші документи або їх копії, що підтверджують обставини, якими заявник обґрунтовує свої вимоги.

У відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 165 ЦПК України суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо заява подана з порушеннями вимог статті 163 цього Кодексу.

За змістом розділу ІІ ЦПК України наказне провадження це самостійний і спрощений вид судового провадження у цивільному судочинстві при розгляді окремих категорій справ, у якому суд у встановлених законом випадках за заявою особи, якій належить право вимоги, без судового засідання і виклику стягувача та боржника на основі доданих до заяви документів видає судовий наказ, який є особливою формою судового рішення.

Такий спрощений вид провадження застосовується у справах за вимогами, які мають очевидно достовірний характер.

Цей вид провадження не є свідченням відсутності спірних відносин між сторонами, однак в силу очевидності права вимоги заявника відсутній спір про наявність самого права.

Згідно з положеннями ст.ст. 183, 188 СК України, батьки зобов`язані утримувати своїх неповнолітніх дітей матеріально, до досягнення ними повноліття.

Відповідно до ч. 5 ст. 183 Сімейного кодексу України, той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину однієї чверті, на двох дітей однієї третини, на трьох і більше дітей половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину.

Отже, чинне законодавство наділяє правом на стягнення аліментів того з батьків, з ким проживає дитина.

У постанові Верховного Суду від 13 березня 2023 року у справі № 359/10050/19 викладено висновок про те, що: «… обов`язковою умовою для стягнення аліментів на користь одного з батьків є проживання з нею чи з ним самої дитини, на утримання якої власне і стягуються аліменти».

Таким чином, місце проживання дитини є істотною умовою для розгляду заяви про видачу судового наказу, тобто може вплинути на висновок суду про права та обов`язки заявника і боржника.

Згідно з положеннями п. 5 ч. 2 ст. 163 ЦПК України у заяві про видачу судового наказу повинно бути зазначено перелік доказів, якими заявник обґрунтовує обставини, на яких ґрунтуються його вимоги. Також, у відповідності до п. 4 ч. 3 ст. 163 ЦПК України до заяви про видачу судового наказу додаються документи або їх копії, що підтверджують обставини, якими заявник обґрунтовує свої вимоги.

Таким чином, заявнику слід лише довести, що вона є матір`ю дітей, а відповідач батьком, і що діти проживають разом із нею. Ненадання батьком утримання презюмується самою подачею заяви, в цьому і є сутність наказного провадження, надати вразливій стороні максимально легкий спосіб захисту порушеного права. В той же час, і друга сторона не позбавлена можливості захисту його права шляхом подачі, в установленому процесуальним законом порядку, заяви до суду про скасування судового наказу.

Матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на утримання дітей у твердій грошовій сумі в розмірі 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення дітьми повноліття.

На підтвердження своїх вимог заявниця надала копії свідоцтв про народження дітей серії НОМЕР_1 від 05 березня 2013 року та серії НОМЕР_2 від 15 серпня 2023 року, копію свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_3 від 19 жовтня 2011 року (2-4).

Також нею було долучено копії власного паспорту із зазначенням місця реєстрації та проживання за адресою АДРЕСА_1 , а також копію реєстраційного номеру облікової картки платника податків (а.с. 5-8).

Згідно зі ст. 3 Закону № 1382-IV місце проживання це адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік, а місце перебування це адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік. Громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, зобов`язані протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання (ст. 6 Закону). Реєстрація місця перебування здійснюється за заявою особи, яка зобов`язана подати її протягом семи днів після прибуття в місце перебування (ст. 8 Закону № 1382-IV).

Таким чином, постійним місцем проживання є місце реєстрації (прописки) особи.

Задекларованим або зареєстрованим місцем проживання (перебування) дитини віком до 10 років є задеклароване або зареєстроване місце проживання (перебування) її батьків або інших законних представників чи одного з них, з яким проживає дитина, за згодою іншого з батьків або законних представників; дитини віком від 10 до 14 років є задеклароване або зареєстроване місце проживання (перебування) її батьків або інших законних представників чи одного з них, з яким проживає дитина, за згодою іншого з батьків або законних представників, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує стосовно дитини функції опікуна.

З аналізу вказаних норм вбачається, що фактичне місце проживання і задеклароване (зареєстроване) місце проживання можуть відрізнятись і навіть спільна реєстрація місця проживання, іноді, не може бути підтвердженням фактичного спільного проживання заявника і дитини.

У випадку коли дитина фактично проживає з тим з батьків, хто має намір звернутись із позовом (заявою) про стягнення аліментів, але має відмінне від дитини зареєстроване місце проживання необхідно зазначити у позові (заяві), що хоча дитина і зареєстрована за певною адресою, але фактично проживає разом із заявником, додавши докази такого спільного проживання.

Доказами можуть бути будь-які офіційні документи такі, як довідка або акт від житлово-експлуатаційної організації, об`єднання співвласників багатоквартирного будинку, органу місцевого самоврядування, будинкового комітету, служби у справах дітей, рішення суду про визначення місця проживання тощо.

Колегія суддів зауважує, що ОСОБА_1 вищезазначених доказів спільного місця проживання разом із дітьми не надала, а тому суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про відмову у видачі судового наказу у зв`язку із з порушенням заявницею вимог ст. 163 ЦПК України.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 166 ЦПК відмова у видачі судового наказу з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 8, 9 частини першої статті 165 цього Кодексу, не є перешкодою для повторного звернення з такою самою заявою в порядку, встановленому цим розділом, після усунення її недоліків.

Прецедентна практика Європейського Суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух. Правосуддя має бути швидким. Тривала невиправдана затримка процесу практично рівнозначна відмові в правосудді (Рішення Суду у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції» від 16 грудня 1992 року).

Право на доступ до правосуддя не є абсолютним, на цьому наголошує і Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях. Відтак в кожному випадку заявник при зверненні до суду повинен дотримуватися норм процесуального законодавства.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують і не дають підстав вважати, що оскаржувана ухвала постановлена з порушенням норм процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Статтею 375 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права

З огляду на наведене, колегія суддів вважає, що ухвала суду першої інстанції є законною та обґрунтованою, постановлена з дотриманням норм процесуального права, підстави для її скасування відсутні, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу без змін.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Тлумацького районного суду Івано-Франківської області від 06 жовтня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її ухвалення і у випадках, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 24 грудня 2025 року.

Судді В. М. Барков

Л. В. Василишин

І. О. Максюта