Постанова

Іменем України

17 грудня 2025 року

м. Київ

справа № 175/5227/21-ц

провадження № 61-11918св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Акціонерне товариство «Ідея Банк»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Акціонерного товариства «Ідея Банк» на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 25 березня 2024 рокуу складі судді Журавель Т. С. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 20 серпня 2024 року у складі колегії суддів: Новікової Г. В., Гапонова А. В., Никифоряка Л. П.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства «Ідея Банк» про стягнення грошових коштів за договорами банківського вкладу.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що 16 вересня 2020 року, 30 вересня 2020 року, 07 жовтня 2020 року між сторонами укладено чотири договори строкового банківського вкладу, сума яких становить по 500 000,00 грн. 28 вересня 2021 року він звернувся до банку із заявою про видачу вкладів та нарахованих відсотків відповідно до умов договору. Проте в телефонному режимі йому відмовлено у видачі коштів.

У зв`язку з тим, що відповідач порушив умови укладених договорів банківських вкладів та відмовив у видачі коштів, позивач просив суд з урахуванням збільшених позовних вимог стягнути суму в розмірі 3 126 236,21 грн.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області

від 25 березня 2024 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 20 серпня 2024 року, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.

Стягнено з АТ «Ідея Банк» на користь ОСОБА_1 грошові кошти за договорами банківського вкладу № D-0401/271749, № D-0401/271751,

№ D-0401/358147, № D-0401/396341 у загальні сумі 2 313 000,00 грн.

Стягнено з АТ «Ідея Банк» на користь ОСОБА_1 інфляційне збільшення суми боргу в розмірі 669 323,25 грн та трьох відсотків річних від простроченої суми боргу в розмірі 143 912,96 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, мотивував своє рішення тим, що позивач довів факт укладення договорів банківських вкладів у письмовій формі, у зв`язку з чим відповідач зобов`язаний повернути грошові кошти за договорами банківських вкладів та нараховані проценти за цими вкладами зі спливом строків, визначених у договорах.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

23 серпня 2024 року АТ «Ідея Банк» подало до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 25 березня 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 20 серпня 2024 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Аргументи учасників справ

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Підставою касаційного оскарження вказаних судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 19 листопада 2020 року у справі № 910/21578/16, від 18 лютого 2021 року у справі № 904/3242/18,

від 22 грудня 2023 року у справі № 308/9488/21, постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Крім того, підставою касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах(пункти 3 частини другої статті 389 ЦПК України).

Також підставою касаційного оскарження вказаних судових рішень заявник зазначає порушення судами норм процесуального права, оскільки суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Доводи особи, яка надіслала відзив на касаційну скаргу

23 вересня 2024 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав відзив на касаційну скаргу, у якому зазначив, що рішення судів є законними та обґрунтованими, підстав для їх скасування немає.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Встановлені обставини справи

Суд установив, що за період з 16 вересня 2020 року до 07 жовтня 2020 року ОСОБА_1 уклав з АТ «Ідея Банк» ряд договорів, а саме: від 16 вересня 2020 року № D-0401/271749, від 16 вересня 2020 року № D-0401/271751, від 30 вересня 2020 року № D-0401/358147, від 07 жовтня 2020 року № D-0401/396341.

Згідно з пунктом 1.1 договору строкового банківського вкладу фізичної особи «Дохідний» від 16 вересня 2020 року № D-0401/271749 ОСОБА_1 (вкладник) передає, а АТ «Ідея Банк» відкриває вкладнику вкладний рахунок IBAN НОМЕР_1 та приймає від вкладника кошти у сумі 500 000,00 грн на строк 12 місяців до 16 вересня 2021 року зі сплатою 15,10 % річних і зобов`язується повернути вкладнику суму вкладу та виплатити нараховані проценти на умовах і в порядку, які передбачені договором № D-0401/271749.

Відповідно до квитанції від 16 вересня 2020 року № 4981793 на виконання договору від 16 вересня 2020 року № D-0401/271749 ОСОБА_1 вніс на вкладний рахунок IBAN НОМЕР_1 грошові кошти у сумі 500 000,00 грн.

Згідно з пунктом 1.1 договору строкового банківського вкладу фізичної особи «Дохідний» від 16 вересня 2020 року № D-0401/271751 ОСОБА_1 (вкладник) передає, а АТ «Ідея Банк» відкриває вкладнику вкладний рахунок IBAN НОМЕР_2 та приймає від вкладника кошти у сумі 500 000,00 грн на строк 12 місяців до 16 вересня 2021 року із сплатою 15,10 % річних і зобов`язується повернути вкладнику суму вкладу та виплатити нараховані проценти на умовах і в порядку, які передбачені договором № D-0401/271751.

Відповідно до квитанції від 16 вересня 2020 року № 4981897 на виконання договору від 16 вересня 2020 року № D-0401/271751, ОСОБА_1 вніс на вкладний рахунок IBAN НОМЕР_2 грошові кошти у сумі 500 000,00 грн.

Як відомо з договору строкового банківського вкладу фізичної особи «Дохідний» від 30 вересня 2020 року № D-0401/358147, ОСОБА_1 (вкладник) передає, а АТ «Ідея Банк» відкриває вкладнику вкладний рахунок НОМЕР_3 та приймає від вкладника кошти у сумі 500 000,00 грн на строк 12 місяців до 30 вересня 2021 року зі сплатою 16,10 % річних і зобов`язується повернути вкладнику суму вкладу та виплатити нараховані проценти на умовах і в порядку, які передбачені договором № D-0401/358147.

Згідно з квитанцією від 30 вересня 2020 року № 4988597 на виконання договору від 30 вересня 2020 року № D-0401/358147 ОСОБА_1 вніс на вкладний рахунок IBAN НОМЕР_3 грошові кошти у сумі 500 000,00 грн.

Відповідно до пункту 1.1 договору строкового банківського вкладу фізичної особи «Дохідний» від 07 жовтня 2020 року № D-0401/396341 ОСОБА_1 (вкладник) передає, а АТ «Ідея Банк» відкриває вкладнику вкладний рахунок IBAN НОМЕР_4 та приймає від вкладника кошти у сумі 500 000,00 грн на строк 12 місяців до 07 жовтня 2021 року зі сплатою 16,30 % річних і зобов`язується повернути вкладнику суму вкладу та виплатити нараховані проценти на умовах і в порядку, які передбачені договором № D-0401/396341.

Згідно з квитанцією від 07 жовтня 2020 року № 5042937 на виконання договору від 07 жовтня 2020 року № D-0401/396341 ОСОБА_1 вніс на вкладний рахунок IBAN НОМЕР_4 грошові кошти у сумі 500 000,00 грн.

Відповідно до пункту 1.3 указаних договорів сума вкладу повертається вкладнику після закінчення строку, вказаного в пункті 1.1 договорів, шляхом видачі готівкою через касу банку або на поточний рахунок вкладника, відкритий у банку. В разі якщо вкладник має встановлений ліміт овердрафту на поточному рахунку, сума вкладу зараховується виключно на даний рахунок.

Згідно з пунктами 2.1, 2.2 проценти на вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу в банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові методом факт/факт. Нараховані проценти по вкладу не збільшують суми вкладу та можуть бути отриманими вкладником в день закінчення строку, рівного вказаному в п.1.1 договорів.

В пункті 3.2 «Заключні положення» договорів зазначено, що вкладник надає банку дозвіл на внесення персональних даних до бази «Клієнти АТ «Ідея Банк», обробку таких даних, а також передачу таких даних пов`язаним товариствам та партнерам банку чи іншим розпорядникам відповідно до чинного законодавства та умов ДКБО.

28 вересня 2021 року ОСОБА_1 звернувся із заявою до голови правління АТ «Ідея Банк» про повернення грошових коштів відповідно до укладених депозитних договорів від 16 вересня 2020 року № D-0401/271749, від 16 вересня 2020 року № D-0401/271751, від 30 вересня 2020 року № D-0401/358147, від 07жовтня 2020 року № D-0401/396341.

Відповідно до аудиторського висновку Служби внутрішнього аудиту АТ «Ідея Банк» від 28 вересня 2022 року, сформованого за результатами перевірки за дорученням голови Правління АТ «Ідея Банк», в АБС Б2 немає відомостей про ОСОБА_1 як діючого або закритого контрагента банку; діючі або закриті рахунки, що відкривались для ОСОБА_1 ; проведені або видалені касові операції з унесення або отримання готівкових коштів ОСОБА_3 .

Відповідно до висновку експерта КЕДЦ від 06 жовтня 2023 року № 15170 за результатами експертизи встановлено, що наданими на дослідження первинними документами і даними бухгалтерського обліку АТ «Ідея Банк» не підтверджується внесення вкладником ОСОБА_1 грошових коштів. Договори строкового банківського вкладу не відповідають нормам чинного законодавства, зокрема Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», Постанови правління Національного банку України від 12 листопада 2003 року № 492 «Про затвердження Інструкції про порядок відкриття і закриття рахунків клієнтів банків та кореспонденських рахунків банків - резидентів і нерезидентів» та вимогам Положення «про облікову політику АТ «Ідея Банк». Питання щодо набуття ОСОБА_1 статусу клієнта належить до зобов`язань банку забезпечити належну організацію внутрішньобанківської системи і не належить до повноважень експерта-економіста.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Тлумачення частини третьої статті 1060 ЦК України свідчить, що банк зобов`язаний видати вклад та нараховані проценти за вкладом із спливом строку, який встановлений у договорі банківського строкового вкладу.

Договір банківського вкладу укладається у письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту (частина перша статті 1059 ЦК України).

Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії (частина друга статті 640 ЦК України).

У статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду);

реальним (від латинського res - річ) вважається договір, що є укладеним з моменту передачі речі або вчинення іншої дії. Для укладення реального договору необхідна наявність двох юридичних фактів: а) домовленість між його сторонами стосовно істотних умов договору; б) передача речі однією стороною іншій стороні або вчинення іншої дії (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року в справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18));

під формою правочину розуміється спосіб вираження волі сторін та/або його фіксація; правочин оформлюється шляхом фіксації волі сторони (сторін) та його змісту. Така фіксація здійснюється різними способами: першим і найпоширенішим з них є складання одного або кількох документів, які текстуально відтворюють волю сторін; зазвичай правочин фіксується в одному документі. Це стосується як односторонніх правочинів, (наприклад, складення заповіту), так і договорів (дво- і багатосторонніх правочинів). Домовленість сторін дво- або багатостороннього правочину, якої вони досягли, фіксується в його тексті, який має бути ідентичним у всіх сторін правочину (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 травня 2022 року у справі № 393/126/20 (провадження № 61-14545сво20)).

Верховний Суд України зазначав, що відсутність реєстрації договору банківського вкладу, і, як наслідок, необлікування на рахунку банку грошових коштів, залучених від юридичних і фізичних осіб на підставі укладеного в письмовій формі договору банківського вкладу, не можна вважати недодержанням письмової форми договору банківського вкладу за наявності ощадної книжки (сертифіката) чи іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту, і є підтвердженням внесення готівки у відповідній платіжній системі. Відповідні юридичні факти (відсутність банківських рахунків, і як наслідок, необлікування на них грошових коштів, залучених від юридичних і фізичних осіб на підставі укладеного в письмовій формі договору банківського вкладу) слід кваліфікувати як невиконання банком своїх обов`язків за договором банківського вкладу (див. постанови Верховного Суду України від 25 квітня 2012 року у справі № 6-20цс12 та від 06 червня 2012 року у справі № 6-17цс12).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Велика Палата Верховного Суду вказувала, що оскільки саме банк визначає відповідальних працівників, яким надається право підписувати договори банківського вкладу, оформляти касові документи, а також визначає систему контролю за виконанням касових операцій, недотримання уповноваженими працівниками банку вимог законодавства у сфері банківської діяльності та внутрішніх вимог банку щодо залучення останнім вкладу (депозиту) (зокрема, й через видання документів на підтвердження внесення коштів, які не відповідають певним вимогам законодавства та/чи умовам договору банківського вкладу) не може свідчити про недотримання сторонами письмової форми цього договору. Відкриття відповідних рахунків та облік на них коштів у національній та іноземній валютах, залучених згідно з чинним законодавством від юридичних і фізичних осіб на підставі укладених у письмовій формі договорів банківського вкладу (депозиту), є обов`язком банку. Необлікування банком таких коштів не можна вважати недодержанням сторонами відповідного договору банківського вкладу (депозиту) його письмової форми (див. пункти 67, 68 постанови Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц (провадження № 14-90цс19));

суди мають у порядку, передбаченому процесуальним законом, перевіряти доводи сторін і досліджувати докази стосовно додержання письмової форми договорів банківського вкладу, враховуючи, що недотримання уповноваженими працівниками банку вимог законодавства у сфері банківської діяльності та внутрішніх вимог банку щодо залучення останнім вкладу (депозиту) (зокрема, й через видання документів на підтвердження внесення коштів, які не відповідають певним вимогам законодавства й умовам договору банківського вкладу) не може свідчити про недотримання сторонами письмової форми цього договору (див. пункт 40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц (провадження № 14-90цс19));

оскільки саме банк визначає відповідальних працівників, яким надається право підписувати договори банківського вкладу, оформляти касові документи, а також визначає систему контролю за виконанням касових операцій, недотримання уповноваженими працівниками банку вимог законодавства у сфері банківської діяльності та внутрішніх вимог банку щодо залучення останнім вкладу (депозиту) (зокрема, й через видання документів на підтвердження внесення коштів, які не відповідають певним вимогам законодавства й умовам договору банківського вкладу) не може свідчити про недотримання сторонами письмової форми цього договору. Аналогічний правовий висновок Велика Палата Верховного Суду викладала у своїй постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц (див. пункт 7.67 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року в справі № 369/10789/14-ц (провадження № 14-703цс19)).

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 липня 2023 року в справі № 175/4639/19 (провадження № 61-11582сво21) зазначено, що: «місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку, що факт укладення вказаних депозитних договорів підтверджується Витягом з електронного додатка до договору про переведення боргу б/н від 17 листопада 2014 року, що за своїм юридичним змістом фактично є формою банківської виписки (довідки) за всіма банківськими договорами позивача, що є предметом розгляду. Подібних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 квітня 2023 року у справі № 199/3152/20 (провадження № 14-244цс21).

Банк не спростував ані факту укладення депозитних договорів з позивачем, ані факту неповернення грошових коштів на вимогу вкладника. Колегія суддів вважає неприйнятними висновки апеляційного суду про те, що позивач не надав доказів на підтвердження факту укладення договорів банківських вкладів та зарахування коштів на рахунки, оскільки доказами зарахування коштів є лише оригінали договорів банківських вкладів та оригінали квитанцій про внесення грошових коштів на банківські рахунки, яких позивач не надав. Суд першої інстанції правильно вважав доведеним факт укладення між сторонами договорів банківських вкладів та внесення грошових коштів на підставі наданого позивачем Звіту про концентрацію ризиків за пасивними операціями банку» (форма № 625) АТ КБ «ПриватБанк» та формою банківської виписки (довідки) за всіма банківськими договорами позивача, що є предметом розгляду».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2021 року в справі № 662/397/15-ц (провадження № 14-20цс21) вказано, що:

«з огляду на те, що позивачі правомірно сподівалися на належне оформлення вказаних договорів вкладу з відповідачем, а обов`язок забезпечення належного виконання працівниками відповідача посадових інструкцій лежить на банківській установі, особи, винні в порушенні правил банківських операцій, у спірних правовідносинах діяли від імені банку та розпоряджалися на власний розсуд коштами вже після передачі їх на депозит, отже, вчиняли протиправні дії стосовно коштів, які перейшли у власність відповідача. Позивачі не можуть бути відповідальними за порушення, вчинені посадовими особами відповідача, оскільки ними виконані умови укладених угод. Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновками судів про наявність між сторонами договірних правовідносин за договорами банківського вкладу.

Суди правильно вказали, що задоволення позовних вимог з підстав статей 1172, 1192 ЦК України за встановлених фактичних обставин справи не відповідатиме вимогам чинного законодавства, оскільки з моменту передачі грошових коштів уповноваженій особі банку саме банк є їх власником, а тому саме банку спричинена шкода злочином його працівників.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 березня 2019 року у справі № 308/6023/15-ц (провадження № 61-4447сво18) зроблено висновок про те, що зобов`язання з відшкодування шкоди, як правило, може мати місце лише за відсутності договірних правовідносин. Наявність кримінального правопорушення не впливає на договірні правовідносини, не спростовує їх існування та не припиняє їх.

Також суди попередніх інстанцій правильно зазначили, що позивачі мають право вимоги до банку про повернення вкладів за договорами банківського вкладу, нарахованих процентів згідно умовами договорів та застосування наслідків, передбачених договором та законом, у разі порушення банком своїх зобов`язань за договором. Такі висновки узгоджуються з правовим висновком, викладеним в постанові Верховного Суду України від 06 квітня 2016 року у справі № 6-352цс16, від якого Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав відступати».

У постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 02 червня 2025 року у справі № 306/44/22 (провадження № 61-1800сво24) зазначено, що договір банківського вкладу є реальним договором і вважається укладеним з моменту прийняття банком від вкладника або третьої особи на користь вкладника грошової суми (вкладу);

У частині першій статті 1059 ЦК України розмежовано власне письмову форму (тобто коли вчиняється сторонами письмовий договір, який підтверджує внесення коштів вкладником) та замінники письмової форми договору банківського вкладу (зокрема, ощадна книжка, сертифікат чи інший документ, коли письмовий договір не вчинявся сторонами). Письмова форма договору банківського вкладу внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми банку;

оскільки саме банк визначає відповідальних працівників, яким надається право підписувати договори банківського вкладу, оформляти касові документи, а також визначає систему контролю за виконанням касових операцій, недотримання уповноваженими працівниками банку вимог законодавства у сфері банківської діяльності та внутрішніх вимог банку щодо залучення останнім вкладу (депозиту) (зокрема, й через видання документів на підтвердження внесення коштів, які не відповідають певним вимогам законодавства та/чи умовам договору банківського вкладу) не може свідчити про недотримання сторонами письмової форми цього договору. Відсутність банківських рахунків, і як наслідок, необлікування на них грошових коштів, залучених від юридичних і фізичних осіб на підставі укладеного в письмовій формі договору банківського вкладу) слід кваліфікувати як невиконання банком своїх обов`язків за договором банківського вкладу.

У цій справі банк заперечував обставини наявності договорів строкового банківського вкладу фізичної особи «Дохідний», пов`язував це з тим, що позивач не є клієнтом банку, як контрагент не заведений, в системі банку жодного рахунка на ім`я ОСОБА_1 не відкрито, кошти до каси банку не надходили, а договори строкового банківського вкладу не проходили реєстрації в системі обліку банку.

З конкретних обставин цієї справи випливає, що письмова форма договорів банківського вкладу окрім аналізу змісту самих текстів договорів строкового банківського вкладу фізичної особи «Дохідний», підтверджується фактичними діями банку з видачі квитанцій про прийняття коштів від вкладника ОСОБА_1 на поточний рахунок, про який сторони домовились в договорах, а також оформленням виписки-повідомлення, яка містить підтвердження банку про відкриття на ім`я позивача поточного рахунка, що також зазначений в тексті договорів вкладний рахунок IBAN НОМЕР_1 .

Згідно з визначеннями, наведеними в статті 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність», банківські рахунки - це рахунки, на яких обліковуються власні кошти, вимоги, зобов`язання банку стосовно його клієнтів і контрагентів та які дають можливість здійснювати переказ коштів за допомогою банківських платіжних інструментів; та вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору.

У спірних депозитних договорах сторони дійшли згоди щодо дати укладення всіх договорів, номерів рахунків по кожному з цих договорів, виду валюти кожного з договорів, розміру процентних ставок по кожному з договорів, дати завершення дії чергових автоматичних пролонгацій зазначених договорів.

Встановлені у цій справі обставини дозволяють дійти висновку про те, що на підставі наявних в матеріалах справи договорів строкового банківського вкладу фізичної особи «Дохідний» ОСОБА_1 передав грошові кошти банку - як строкові банківські вклади в обмін на зобов`язання виплатити з часом вкладникові такі суми та проценти на них.

В наданих суду квитанціях щодо усіх договорів підтверджено, що грошові кошти в розмірі і на визначених в цих документальних доказах умовах ОСОБА_1 передав банку.

Водночас ведення бази даних вкладників цілком покладено та залежить від працівників банку.

Отже, ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, встановивши, що договори банківського вкладу укладені в письмовій формі, внесення грошових сум підтверджено договорами банківського вкладу з видачею квитанцій про внесення ОСОБА_1 на вкладні рахунки грошових коштів, дійшов правильного висновку, що позивач довів факт укладення договорів банківських вкладів у письмовій формі, у зв`язку з чим відповідач зобов`язаний повернути грошові кошти за спірними договорами та нараховані проценти за цими вкладами зі спливом строків, визначених у договорах.

Фактично доводи касаційної скарги АТ «Ідея Банк» зводяться до незгоди з наданою судом оцінкою зібраних у справі доказів та встановлених на їх підставі обставин, спрямовані на доведення необхідності їх переоцінки.

Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження в судах попередніх інстанцій із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на нормах законодавства і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Переглянувши в касаційному порядку судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіривши правильність застосування судами норм матеріального і процесуального права, з урахуванням неможливості встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішеннях судів попередніх інстанцій, Верховний Суд дійшов висновку, що оскільки доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків судів першої та апеляційної інстанцій і не дають підстав вважати, що судами порушені норми матеріального чи процесуального права, то касаційна скарга є необґрунтованою та підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані рішення - залишенню без змін.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи в судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Щодо поновлення виконання рішення

Відповідно до частини 3 статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Враховуючи, що ухвалою Верховного Суду від 09 вересня 2024 року зупинено виконання рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 25 березня 2024 року, яке залишене без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 20 серпня 2024 року до закінчення касаційного перегляду, виконання рішення на підставі частини третьої статті 436 ЦПК України підлягає поновленню.

Керуючись статтями 400, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Акціонерного товариства «Ідея Банк»залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 25 березня 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 20 серпня 2024 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 25 березня 2024 року, яке залишене без змінпостановою Дніпровського апеляційного суду від 20 серпня 2024 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді: А. Ю. Зайцев
Є. В. Коротенко
В. М. Коротун
М. Ю. Тітов