Справа № 442/3644/25 Головуючий у 1 інстанції: Павлів З.С.
Провадження № 22-ц/811/2743/25 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 грудня 2025 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 03 липня 2025 року, -

ВСТАНОВИВ:

у травні 2025 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на повнолітню дитину, яка продовжує навчання.

В обгрунтування позовних вимог покликається на те, що вона з відповідачем перебували в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 01 травня 2025 року між ними розірвано. За час перебування у шлюбі у них народився син, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження Серія НОМЕР_1 . Зазначає, що 01 вересня 2022 року їхній син поступив на платну форму навчання у Львівський державний університет внутрішніх справ IV рівня акредетації, з терміном навчання до липня 2025 року, у зв`язку з чим збільшились витрати на його утримання. Син не має змоги влаштуватись на роботу, оскільки навчається на денній формі навчання, а їй важко самостійно утримувати повнолітнього сина та оплачувати його вартісне навчання. Відповідач є працездатним та працевлаштований, тому спроможний надавати сину матеріальну допомогу, проте добровільно не виконує цей обов`язок. З наведених підстав просить стягувати з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання повнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який продовжує навчання у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) щомісяця, починаючи від дня подання позову до суду і до закінчення навчання чи до досягнення ОСОБА_4 двадцятитрьохрічного віку, - у зв`язку з тим, яка з цих обставин настане першою.

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 03 липня 2025 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на повнолітню дитину, яка продовжує навчання відмовлено.

Рішення суду оскаржив представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 , в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи.

Апелянт стверджує, що на даний час син сторін продовжує навчання за освітнім ступенем магістр у Львівському державному університеті внутрішніх справ, що підтверджує право сина на отримання матеріальної підтримки відповідно до статті 199 СК України. Стверджує, що відповідач після розгляду справи судом першої інстанції перестав надавати матеріальну допомогу сину, хоча знає, що син продовжує навчання та потребує значної фінансової підтримки. Вказує, що їй важко самостійно забезпечувати сина всім необхідним, оплачувати навчання, житло у м.Львові, продукти харчування, одяг. Разом з тим, судом при визначенні розміру аліментів мають бути враховані вартість навчання, вартість підручників, проїзду до навчального закладу та проживання за місцем його знаходження. Стягнення аліментів на утримання дитини, яка продовжує навчання, є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів необхідних для її життєдіяльності, оскільки на період навчання вона не має самостійного заробітку та потребує матеріальної допомоги з боку батьків, які зобов`язані утримувати своїх повнолітніх дітей, що продовжують навчатись до досягнення ними двадцятитрьох років. З наведених підстав просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції врахував те, що періодичні (частіше ніж 1 раз в місяць) перерахування ОСОБА_3 коштів на користь ОСОБА_4 свідчать про визнання відповідачем потреби сина в матеріальній допомозі у зв`язку з навчанням, і що відповідач надає таку допомогу, а позивач, всупереч вимогам статті 82 ЦПК України, не надала суду належних та допустимих доказів на підтвердження розміру витрат, пов`язаних з навчанням, в тому числі й на підтвердження оплати квартири, яку вона винаймає для сина у місті Львові.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 01 травня 2025 року між ними розірвано.

За час перебування у шлюбі у них народився син, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 , виданим Летнянською сільською радою Дрогобицького району Львівської області.

З копії паспорта громадянина України серія НОМЕР_3 вбачається, що ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

Копією паспорта громадянина України серія НОМЕР_4 підтверджується, що ОСОБА_3 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .

Згідно відповіді №1375001 від 14 травня 2025 року з Єдиного державного демографічного реєстру, ОСОБА_4 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .

Довідкою №183/25 від 15 квітня 2025 року, виданою Львівським державним університетом внутрішніх справ підтверджується, що ОСОБА_4 з вересня 2022 року навчається у Львівському державному університеті внутрішніх справ 4-го рівня акредитації. Є здобувачем вищої освіти 3 курсу денної форми навчання навчально-наукового інституту права та правоохоронної діяльності. Тривалість навчання 3 роки, закінчення навчання липень 2025 року. Стипендії не отримує. Навчання здійснюється за кошти здобувача вищої освіти.

Відповідно до договору про надання платної освітньої послуги для підготовки фахівців від 16 вересня 2022 року, вартість навчання становить 21900 гривень за рік.

Копіями квитанцій підтверджується, що ОСОБА_3 здійснював переказ грошових переказів сину ОСОБА_5 , а саме: 05.06.2025 на суму 200,05 євро, 15.05.2025 на суму 200,92 євро, 05.05.2025 на суму 200,92 євро, 26.04.2025 на суму 100,50 євро, 17.04.2025 на суму 200,92 євро, 05.04.2025 на суму 201,50 євро, 19.03.2025 на суму 200 євро, 15.03.2025 на суму 239,97 євро, 14.01.2025 на суму 200,05 євро, 08.01.2025 на суму 300,08 євро, 15.12.2024 на суму 1400,50 євро, 05.12.2024 на суму 100,25 євро,16.11.2024 на суму 300,57 євро, 15.10.2024 на суму 300 євро, 28.09.2024 на суму100,44 євро, 01.09.2024 на суму 100,26 євро, 15.07.2024 на суму 1000,13 євро, 25.06.2024 на суму 101,30 євро, 02.04.2024 на суму 2005,23 євро, 14.03.2024 на суму 100,31 євро, 20.02.2024 на уму 500,38 євро, 18.01.2024 на суму 2000,52 євро, 17.12.2023 на суму 1700 євро, 14.11.2023 на суму 893,43 євро, 12,10.2023 на суму 2000,02 євро, 01.10.2023 на суму 30,81 євро, 12.09.2023 на суму 1713,31 євро, 10.09.2023 на суму 118,26 євро, 24.08.2023 на суму 1700 євро, 11.08.2023 на суму 100,37 євро, 04.08.2023 на суму 200,75 євро.

Правовідносини щодо утримання батьками повнолітніх дочки, сина регулюються главою 16 СК України, яка, зокрема, передбачає обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, у спосіб сплати аліментів (статті 199, 200, 201 СК України). При визначенні розміру аліментів мають бути враховані вартість навчання, вартість підручників, проїзду до навчального закладу, проживання за місцем його знаходження.

Положеннями ч.ч. 1, 3 ст. 199 СК України визначено, що якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання.

Відповідно до ст. 200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у ст. 182 цього Кодексу, а саме: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.

Зі змісту статей 199, 200 СК України вбачається, що законодавець пов`язує обов`язок батьків утримувати своїх повнолітніх дітей, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, до досягнення ними двадцяти трьох років за умови, коли батьки можуть надавати таку матеріальну допомогу.

СК України ґрунтується на принципі рівності прав та обов`язків батьків: брати участь у матеріальних витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким із них проживає дитина.

Стягнення аліментів на утримання дитини, яка продовжує навчання, є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності, оскільки на період навчання вона не має самостійного заробітку та потребує матеріальної допомоги з боку батьків, які зобов`язані утримувати своїх повнолітніх дітей, що продовжують навчатися, до досягнення ними двадцяти трьох років.

Обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення ними повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18 років, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу.

У постанові від 16 лютого 2022 року у справі № 381/2423/20 (провадження № 61-17937св21) Верховний Суд виснував, що стягнення аліментів на дитину, яка продовжує навчання, є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, потрібних для її життєдіяльності, оскільки на період навчання вона не має самостійного заробітку та потребує матеріальної допомоги з боку батьків, які зобов`язані утримувати своїх повнолітніх дітей, які продовжують навчатися, до досягнення ними двадцяти трьох років. На відміну від правовідносин щодо участі батьків у додаткових витратах на дитину (стаття 185 СК України), правовідносини щодо обов`язку батьків утримувати повнолітніх дочку, сина на період навчання регулюються главою 16 СК України, яка зокрема, передбачає обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, у спосіб сплати аліментів (статті 199, 200, 201 цього Кодексу). Обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття, існує незалежно від форми навчання. При визначенні розміру аліментів потрібно враховувати вартість навчання, підручників, проїзду до навчального закладу, проживання за місцем його знаходження. Приписи цієї глави не встановлюють самостійного, окремого від аліментних зобов`язань, обов`язку батьків брати участь у додаткових витратах на дочку, сина, що викликані особливими обставинами.

Матеріалами справи встановлено, що син сторін досяг повноліття, є студентом Львівського державного університету внутрішніх справ 4-го рівня акредитації денної платної форми навчання, не має власного заробітку, а отже, потребує матеріальної допомоги.

Обгрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилалася на те, що відповідач має матеріальну можливість надавати допомогу повнолітньому сину у зв`язку з продовженням ним навчання.

Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, який відмовляючи у задоволенні позову взяв до уваги те, що ОСОБА_3 постійно надає матеріальну допомогу сину, регулярно здійснює грошові перекази на рахунок сина.

Суд першої інстанції вірно зазначив, що періодичні перерахування батьком ОСОБА_3 коштів синові ОСОБА_4 , свідчать про визнання відповідачем потреби сина в матеріальній допомозі у зв`язку з навчанням, а також підтверджує те, що відповідач надає синові матеріальну допомогу.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 обґрунтовувала заявлені вимоги тим, що їх повнолітній син навчається і потребує матеріальної допомоги, однак, всупереч вимогам статті 81 ЦПК України, не надала суду належних та допустимих доказів на підтвердження розміру витрат, пов`язаних з навчанням (придбання необхідної учбової літератури, канцелярського приладдя, продуктів харчування, вартості проїзду, одягу, взуття та іншого), доказів на підтвердження того, що саме вона здійснює оплату квартири, яку вона винаймає для сина у місті Львові, а також оплату навчання сина.

Доводи апеляційної скарги про те, що на даний час син сторін продовжує навчання за освітнім ступенем магістр у Львівському державному університеті внутрішніх справ, тому має право на отримання матеріальної допомогти відповідно до статті 199 СК України, не підтверджені належними та допустимими доказами.

Інші доводи апеляційної скарги також не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, які достатньо мотивовані.

Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 03 липня 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення постанови.

У зв`язку з тимчасовою непрацездатністю судді члена колегії суддів та перебуванням на листку по тимчасовій непрацездатності постанова складена 30.12.2025 року.

Головуючий: Н.О. Шеремета

Судді: О.М. Ванівський

Р.П. Цяцяк