Дата документу 17.12.2025 Справа № 332/1476/23
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 332/1476/23 Головуючий у 1 інстанції: Погрібна О.М.
Провадження № 22-ц/807/1983/25 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2025 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Кухаря С.В.,

Полякова О.З.

за участю секретаря судового засідання Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 інтереси якої представляє адвокат Петрова Марина Олександрівна на рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 21 жовтня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у праві володіння та користування шляхом виселення,-

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2023 року ОСОБА_1 звернулась із позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у праві володіння та користування шляхом виселення.

В обґрунтування позову зазначала, що вона є власником квартири АДРЕСА_1 . Квартира належить їй на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом. В квартирі проживає її брат ОСОБА_2 , якого ІНФОРМАЦІЯ_1 знято з реєстрації місця проживання за заявою позивачки. Але, не зважаючи на це, відповідач ОСОБА_2 продовжує проживати в квартирі, на вимоги власника квартири звільнити приміщення не реагує. Крім того, відповідач замінив замок в квартирі, що позбавляє можливості ОСОБА_1 потрапити до квартири та на свій розсуд користуватися та розпоряджатися даним житлом, що це суперечить її інтересам.

Позивач неодноразово зверталася (звернення від 07.10.2022р., 14.10.2022., 13.02.2023р.) до відділення поліції № 1 Запорізького РУП ГУНП в Запорізькій області з заявами про те, що гр. ОСОБА_2 змінив замки до квартири та не відкриває двері, чим перешкоджає їй як новому власнику цього житла у користуванні ним.

Як зазначає позивач, ще за життя матері відповідач ОСОБА_2 вчиняв домашнє насильство психологічного і фізичного характеру як до матері, так і до неї, неодноразово викликалася поліція, були складені термінові заборонні приписи стосовно кривдника.

Відповідач користується комунальними послугами, за які нічого не сплачує, тим самим кожен день збільшується заборгованість за використані комунальні послуги.

Все вищезазначене свідчить про те, що відповідач ОСОБА_2 порушує право позивачки на самостійне володіння, розпорядження та користування її особистим майном.

Дії відповідача суперечать конституційному праву позивачки на особисту власність.

Оскільки відповідач чинить перешкоди позивачці у користуванні належним їй житлом, позивач самостійно у позасудовому порядку не має можливості усунути перешкоди в користуванні власністю, вважає, що такі перешкоди підлягають усуненню в судовому порядку. Добровільно відповідач відмовляється звільняти квартиру, а позивачка ОСОБА_1 самостійно не має можливості його виселити.

Зважаючи на викладене, позивачка просила усунути перешкоди у праві володіння та користування власністю шляхом виселення відповідача ОСОБА_2 з квартири за адресою: АДРЕСА_2 .

Рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 21 жовтня 2024 року в задоволенні позову відмолено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 в особі представника адвоката Петрової М.О. подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що спірна квартира належить позивачці на підставі свідоцтва про право на спадщину від 10 лютого 2023 року. Відповідача 13 лютого 2023 року знято з реєстрації місця проживання за вказаною адресою, проте останній продовжує в ній проживати, не сплачує за комунальні послуги, змінив замки, що позбавляє позивача права користуватися та розпоряджатися власним житлом, а також потрапити до нього. Звертає увагу, що вона не має іншого житла, вимушена проживати в будинку, який їй надали як тимчасовий прихисток чужі люди.

Також вказує, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, які відносини були між позивачем та попереднім власником квартири їх матір`ю.

Постановою Запорізького апеляційного суду від 15 січня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 інтереси якої представляє адвокат Петрова Марина Олександрівна залишено без задоволення. Рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 21 жовтня 2024 року у цій справі залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 10 вересня 2025 року касаційну скаргу ОСОБА_1 інтереси якої представляє адвокат Петрова Марина Олександрівна задоволено. Постанову Запорізького апеляційного суду від 15 січня 2025 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Заслухавши в судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

За вимогами п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення не відповідає.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей.

Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, виходив з того, що відповідач вселився до спірної квартири зі згоди попереднього власника, де проживає та був зареєстрований тривалий час (близько 20 років), іншого житла не має. Натомість, позивачка не зареєстрована та не мешкає в спірній квартирі, має інше житло для проживання, а тому могла передбачати подальші наслідки набуття права власності на спірне житло. В даному випадку право позивачки на майно не може бути захищено шляхом виселення відповідача, який внаслідок цього стане безхатченком, що стане надмірним тягарем та порушуватиме його право на повагу до житла, яке є постійним та єдиним місцем його проживання.

Колегія суддів не погоджується з таким рішенням суду першої інстанції з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_3 на праві приватної власності належала квартира АДРЕСА_3 .

09 вересня 2021 року ОСОБА_3 склала заповіт, за яким вказану квартиру заповіла своїй дочці ОСОБА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 померла.

Померла ОСОБА_3 є матір`ю сторін, які, відповідно, є рідними братом та сестрою, що ними не оспорюється.

10 лютого 2023 року ОСОБА_1 отримала у приватного нотаріуса Салтан В. В. свідоцтво про право на спадщину № 373 за заповітом, відповідно до якого вона набула право власності на спірну квартиру АДРЕСА_3 .

Згідно інформації за № 01-17/01/0361 від 06 березня 2023 року, яка була надана на адвокатський запит адвокату позивачки ОСОБА_4 , за відомостями департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради 13 лютого 2023 року ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , було знято з реєстрації місця проживання в спірній квартирі за заявою власника ОСОБА_1 .

З наданої відповідачем копії паспорту громадянина України серії НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_2 , та довідки про реєстрацію місця проживання особи від 17 серпня 2022 року встановлено, що з 24 лютого 2004 року він був зареєстрований у спірній квартирі.

Згідно з інформаційними довідками № 337369556 від 29 червня 2023 року, № 390641636 від 13 серпня 2024 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта ОСОБА_2 , об`єкти нерухомості за останнім не зареєстровані.

З наданих відповідачем відомостей з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про джерела/суми нарахованого доходу, нарахованого (перерахованого) податку та військового збору, станом на 22 липня 2024 року за період з 4 кварталу 2023 року по 1 квартал 2024 року встановлено, що відповідач за вищезазначений період отримав 40 963,64 грн, останнє місце роботи: Центральний відділ освіти Департаменту освіти Запорізької міської ради.

За терміновим заборонним приписом стосовно кривдника серії АА № 256789 від 12 лютого 2022 року, складеним стосовно ОСОБА_2 , у зв`язку із вчиненням ним домашнього насильства психологічного характеру по відношенню до сестри ОСОБА_1 вжито захід у вигляді заборони на вхід та перебування в місці проживання (перебування) постраждалої особи та заборона в будь-якій спосіб контактувати з постраждалою особою терміном на 5 діб до 17:30 годин 17 лютого 2022 року (т. 1, а. с. 18).

За терміновим заборонним приписом стосовно кривдника серії АА №256788 від 12 лютого 2022 року, складеним стосовно ОСОБА_2 , у зв`язку із вчиненням ним домашнього насильства психологічного характеру по відношенню до матері ОСОБА_3 вжито захід у вигляді заборони в будь-якій спосіб контактувати з постраждалою особою терміном на 5 діб до 17:30 годин 17 лютого 2022 року (т. 1, а. с. 19).

В листі начальника ВП № 1 Запорізького РУП ГУНП в Запорізькій області від 13 березня 2023 року, адресованого адвокату Петровій М., щодо звернень ОСОБА_1 до ВП № 1 Запорізького РУП ГУНП в Запорізькій області, зазначається, що заява ОСОБА_1 від 13 лютого 2023 року про те, що заявниця вступила у спадщину, але брат не пускає її в квартиру, звернення було розглянуто згідно із Законом України "Про звернення громадян".

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").

У справі "Беллет проти Франції" ЄСПЛ зазначив, що стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) можуть позбавити заявників права звертатись до суду (рішення ЄСПЛ від 28 жовтня 1998 року у справі "Перес де Рада Каванил`ес проти Іспанії").

Судові процедури повинні бути справедливими, тому особа безпідставно не може бути позбавлена права на доступ до суду, оскільки це буде порушенням права, передбаченого статтею 6 Конвенції, на справедливий суд.

ЄСПЛ розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду.

Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (частина перша статті 5 ЦПК України).

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

У статті 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України.

У частині першій статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

У частині першій статті 402 ЦК України вказано, що сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).

Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту. Так, сервітут припиняється у разі, зокрема припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.

У частині першій статті 156 Житлового кодексу України (далі - ЖК України) передбачено право члена сім`ї власника житлового будинку користуватися житловим приміщенням нарівні з власником, що свідчить про похідний характер права користування члена сім`ї від прав власника.

Аналіз положень ЖК України та ЦК України свідчить про те, що у частині першій статті 156 ЖК України не визначені правила про самостійний характер права члена сім`ї власника житлового будинку на користування житловим приміщенням, не визначена і природа такого права. Передбачено право члена сім`ї власника житлового будинку користуватися житловим приміщенням нарівні з власником, що свідчить про похідний характер права користування члена сім`ї від прав власника.

Разом із тим, питання про визнання припиненим права користування житлом та зобов`язання особи звільнити житло у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням обставин щодо об`єкта нерухомого майна (спірного житла), наявності чи відсутності іншого житла.

Також необхідно дослідити питання дотримання балансу між захистом права власності та захистом права колишнього члена сім`ї власника на користування житлом (постанова Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17-ц).

Не є підставою для виселення членів сім`ї власника квартири, у тому числі й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Схожі висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду у постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, виходив із того, що відповідач був зареєстрований у спірній квартирі з 24 лютого 2004 року зі згоди власника квартири - своєї матері ОСОБА_5 ,, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , і продовжує у ній проживати.

Суд зазначив, що ОСОБА_2 вселився у спірну квартиру як член сім`ї попереднього власника квартири, набувши право користування майном.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов висновку, що факт переходу права власності на квартиру до іншої особи як такий не є безумовною підставою для виселення членів сім`ї власника цього нерухомого майна, у тому числі й колишніх. При цьому зазначив, що в матеріалах справи відсутні докази того, що ОСОБА_2 має у власності інше житло.

Однак, колегія суддів не може в повній мірі погодитись із висновками з огляду на таке.

Так, з матеріалів справи вбачається, що 10 лютого 2023 року ОСОБА_1 отримала у приватного нотаріуса Салтан В. В. свідоцтво про право на спадщину № 373 за заповітом, відповідно до якого вона набула право власності на спірну квартиру АДРЕСА_3 .

Також в матеріалах справи міститься довідка від 17 жовтня 2022 року про взяття ОСОБА_1 на облік внутрішньо переміщеної особи, з якої вбачається, що остання проживає за адресою: АДРЕСА_4 .

Виснуваючи щодо неможливості виселення ОСОБА_2 зі спірної квартири не врахував, що останній чинить перешкоди у користуванні та розпорядженні майном єдиному власнику, яка фактично як особа, яка має на праві власності майно, має проживати в Запорізькій області як внутрішньо переміщена особа.

Окрім цього, судом першої інстанції не надано оцінки доводам позивачки щодо неодноразових звернень до органів поліції та складання відносно відповідача термінових заборонних приписів.

Як вбачається з матеріалів справи, за терміновим заборонним приписом стосовно кривдника серії АА № 256789 від 12 лютого 2022 року, складеним стосовно ОСОБА_2 , у зв`язку із вчиненням ним домашнього насильства психологічного характеру по відношенню до сестри ОСОБА_1 вжито захід у вигляді заборони на вхід та перебування в місці проживання (перебування) постраждалої особи та заборона в будь-якій спосіб контактувати з постраждалою особою терміном на 5 діб до 17:30 годин 17 лютого 2022 року (т. 1, а. с. 18).

За терміновим заборонним приписом стосовно кривдника серії АА №256788 від 12 лютого 2022 року, складеним стосовно ОСОБА_2 , у зв`язку із вчиненням ним домашнього насильства психологічного характеру по відношенню до матері ОСОБА_3 вжито захід у вигляді заборони в будь-якій спосіб контактувати з постраждалою особою терміном на 5 діб до 17:30 годин 17 лютого 2022 року (т. 1, а. с. 19).

Окрім цього, ОСОБА_1 неодноразово зверталась до правоохоронних органів з повідомленнями про вчинення правопорушень (т.1 , а.с. 14-16, 202, 205-208).

Також, згідно з витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань №30000067 від 08.02.2022 року ОСОБА_3 звернулась 08.02.2022 року з заявою до відділення поліції №1 Запорізького РУП ГУНП в Запорізькій області в якій зазначили, що її син перебуваючи за адресою квартира АДРЕСА_3 завдав їй тілесних ушкоджень та фізичного болю.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію від 04 листопада 1950 року та протоколи до неї, а також практику ЄСПЛ як джерело права.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі "Садов`як проти України" зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене "згідно із законом", не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається "необхідним у демократичному суспільстві". Вислів "згідно із законом" не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

У рішенні ЄСПЛ від 03 вересня 2020 року у справі "Левчук проти України", заява № 17496/19, зазначено про те, що там, де особа достовірно стверджує про те, що вона зазнавала неодноразових актів домашнього насильства, якими б незначними поодинокі випадки не були, національні органи влади повинні оцінити ситуацію у всіх аспектах, включно з ризиком повторення подібних інцидентів. Серед іншого, ця оцінка повинна належним чином брати до уваги особливу вразливість жертв, які часто емоційно, фінансово чи іншим чином залежать від своїх кривдників, а також психологічний вплив можливого повторного знущання, залякування та насильства на їхнє повсякденне життя. Якщо встановлено, що на конкретну особу націлені систематичні дії, і за ними ймовірно йтимуть подальші випадки насильства, окрім реагування на конкретні випадки, органам влади може бути запропоновано вжити відповідних заходів загального характеру для боротьби з основною проблемою та запобігання жорстокому поводженню в майбутньому.

Головним завданням для суду є визначення того, чи досягнуто цим рішенням справедливий баланс між протилежними інтересами, про які йдеться (пункт 83 рішення ЄСПЛ у справі "Левчук проти України", заява № 17496/19).

У пунктах 84-86 рішення ЄСПЛ у справі "Левчук проти України", заява № 17496/19 вказано про те, що втручання національних органів влади в особисті права, передбачені статтею 8, може бути необхідним для захисту здоров`я та прав інших (рішення у справі "Кривіцька та Кривіцький проти України"). У контексті статті 2 Суд зазначив, що у справах про домашнє насильство права кривдників не можуть переважати права жертв, зокрема на фізичну та психологічну недоторканість (рішення ЄСПЛ у справах "Опуз" та "Талпіс"). Стаття 116 ЖК УРСР є ефективним засобам захисту прав позивача, у цій справі, з погляду на положення Конвенції, суди, з огляду на те, що заявник періодично піддавалася фізичному і психологічному насиллю, а вжиті заходи офіційного застереження не призвели до припинення такого насилля, що підтверджується копією вироку, за яким дійшли правильного висновку для задоволення позову та наявності ризику в майбутньому (насильства) якщо сторони продовжуватимуть проживати під одним дахом.

Разом з тим згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Поняття "майно" у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції" будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися "згідно із законом", воно повинне мати "легітимну мету" та бути "необхідним у демократичному суспільстві". Якраз "необхідність у демократичному суспільстві" і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути "відповідними і достатніми"; для такого втручання має бути "нагальна суспільна потреба", а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання "справедливого балансу" між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Оцінивши наявні в матеріалах справи докази, врахувавши неодноразові звернення позивачки до органів поліції, складання відносно відповідача термінових заборонних приписів та потенційний ризик домашнього насильства у майбутньому, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції не в повній мірі встановив фактичні обставини, які мають суттєве значення для правильного вирішення спору, а тому дійшов передчасного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Таким чином, колегія суддів на підставі наведеного вище, не може погодитись з висновками суду першої інстанції про недоведеність позивачем належними та допустимими доказами заявлених позовних вимог та вважає такий висновок суду першої інстанції невірним, таким, що не відповідає дійсним обставинам справи, зробленим без належного дослідження наявних у справі доказів, у зв`язку з чим рішення суду підлягає скасуванню на підставі статті 376 ЦПК України з ухваленням нового судового рішення про задоволення позовних вимог та усунення перешкоди у праві володіння та користування власністю позивача ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , шляхом виселення відповідача ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , з квартири за адресою: АДРЕСА_2 .

За правилами статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення, зокрема, є: порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч. 13 ст. 141 ЦПК України).

Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з п.п. б), в) ч. 4 ст. 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначається новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення, розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Позивачем при подачі позову до суду сплачено судовий збір у розмірі 1 073,60 грн (т.1, а.с.6), при подачі апеляційної скарги у розмірі 1 610,40 грн (т.2, а.с.13), при подачі касаційної скарги у розмірі 2 147,20 грн (т.2., а.с. 58), що разом складає 4831,20 грн, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 інтереси якої представляє адвокат Петрова Марина Олександрівна задовольнити.

Рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 21 жовтня 2024 року скасувати, ухвалити постанову наступного змісту.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у праві володіння та користування шляхом виселення задовольнити.

Усунути перешкоди у праві володіння та користування власністю позивача ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , шляхом виселення відповідача ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , з квартири за адресою: АДРЕСА_2 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати пов`язані зі сплатою судового збору за подання позовної заяви, апеляційної та касаційної скарг у розмірі 4 831 гривня 20 копійок(чотири тисячі вісімсот тридцять одна гривня двадцять копійок).

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 25 грудня 2025 року.

Головуючий

Судді: