Справа № 277/1412/25
Номер рядка звіту 59
РІШЕННЯ

іменем України

"30" грудня 2025 р. с-ще Ємільчине

Ємільчинський районний суд Житомирської області

в складі: головуючого судді Заполовського В.В.

за участю секретаря с/з Лук`янчук Т.В.

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в с-щі Ємільчине цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Ємільчинської селищної ради про визнання права власності на квартиру за набувальною давністю

в с т а н о в и в:

До Ємільчинського районного суду Житомирської області звернулася ОСОБА_1 з позовом до Ємільчинської селищної ради, в якому просила визнати за нею право власності на квартиру АДРЕСА_1 , за набувальною давністю.

Вимогу мотивує тим, що в 1972 році між нею та ОСОБА_4 було укладено шлюб. З 10.11.1977 року її сім`ї у складі чоловіка ОСОБА_4 , дочки ОСОБА_5 та сина ОСОБА_6 надано житло для проживання за адресою: АДРЕСА_2 . 26.04.1993 року КЕЧ Новоград-Волинського району Прикарпатського військового округу було видано ордер на квартиру, в якій проживала сім`я позивача. Вказаний ордер не зберігся, однак зберігся талон до ордеру №24 від 26.04.1993 року, в якому зазначено про право зайняття чотирьох кімнат житловою площею 59 кв. м. в квартирі АДРЕСА_1 .

Позивач зазначила, що проживає у зазначеній квартирі безперервно з 10.11.1977 року, володіє нею відкрито, добросовісно та безтитульно.

Позивач вважає, що оскільки вона добросовісно заволоділа чужим майном і понад 10 років продовжує відкрито, безперервно та безтитульно користуватися квартирою АДРЕСА_1 , то за нею можливо визнати право власності на вказану квартиру за набувальною давністю.

В судовому засіданні позивач, представник позивача підтримали заявлені вимоги, просили їх задовольнити, зіславшись на обставини, викладені в позовній заяві.

Представник відповідача Ємільчинської селищної ради в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, просила у їх задоволенні відмовити, зазначивши, що правові підстави для визнання за позивачем права власності на квартиру АДРЕСА_1 за набувальною давністю відсутні.

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши зібрані по справі письмові докази, суд приходить до наступного.

Згідно ч. 1 ст. 16, п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з положеннями ч.1, ч.4 ст.344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.

Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Згідно витягу з Реєстру територіальної громади №2025/005462224 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 10.11.1977 року значиться зареєстрованою за адресою: АДРЕСА_2 (а. с. 15).

З ксерокопії свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 , виданого повторно 29.07.2025 року, слідує, що ОСОБА_4 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвали 16.02.1993 року (а. с. 17).

Відповідно до довідки Ємільчинської селищної ради №511 від 09.09.2025 року ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , згідно записів в по господарських книгах за 1977-1998 роки, був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , з 10.01.1977 року по 04.12.1998 року (а. с. 18).

Відомостями Ємільчинської селищної ради №2283 від 29.04.2025 року стверджується, що за адресою: АДРЕСА_2 , зареєстрована одна особа ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 10.11.1977 року по даний час (а. с. 14).

Відповідно до довідки КП «Новоград-Волинське міжміське бюро технічної інвентаризації» №158 від 14.04.2025 року станом на 31.12.2012 року право власності на квартиру АДРЕСА_1 не зареєстровано (а. с. 33).

Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна стверджується, що відомості про право власності, інші речові права, іпотеки, обтяження щодо квартири АДРЕСА_1 , відсутні (а. с. 35).

У постанові від 01.08.2018 у справі №201/12550/16-ц (провадження №61-19156св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Дана правова позиція підтримана в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.05.2019 №910/17274/17, і, зокрема, вказано, що оскільки за змістом частини першої статті 344 Цивільного кодексу України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном на певних правових підставах, які в подальшому відпали, подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Адже володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності, оскільки у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.

Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю.

Згідно до п.8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України правила статті 344 Цивільного кодексу України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом.

Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» №5 від 7.02.2014 року при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.

П. 11 вказаної Постанови передбачає, що враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду.

Виходячи зі змісту статей 335 і 344 ЦК, взяття безхазяйної нерухомої речі на облік органом, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, за заявою органу місцевого самоврядування, на території якого вона розміщена, і наступна відмова суду в переданні цієї нерухомої речі у комунальну власність не є необхідною умовою для набуття права власності на цей об`єкт третіми особами за набувальною давністю. Ураховуючи положення пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК про те, що правила статті 344 ЦК про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК набрав чинності з 1 січня 2004 року, положення статті 344 ЦК поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 1 січня 2001 року. При цьому суди мають виходити з того, що коли строк давнісного володіння почався раніше 1 січня 2001 року, то до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк з 1 січня 2001 року. Разом із тим, якщо перебіг строку володіння за давністю почався після цієї дати, то до строку набувальної давності цей період зараховується повністю.

Відповідно до правової позиції, викладеної у Постанові Верховного Суду від 28.04.2020 року, справа №552/1354/18, володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.

Разом із цим добросовісність свідчить про те, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном.

Тобто, давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.

Аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі №910/17274/17 та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 січня 2019 року у справі №755/16913/16-ц.

Матеріалами справи встановлено, що начальником КЕЧ Новоград-Волинського району Прикарпатського військового округу Міністерства Оборони України 26.04.1993 року видано талон до ордеру №24 ОСОБА_4 з сім`єю у складі: дружини ОСОБА_7 , 1954 р. н., дочки ОСОБА_8 , сина ОСОБА_9 , 1977 р. н., внучки ОСОБА_10 , 1992 р. н., на право зайняття чотирьох кімнат площею 59 кв. м. в квартирі АДРЕСА_1 . Ордер дійсний протягом 10 днів (а. с. 16).

Згідно зі ст.58 Житлового кодексу УРСР на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення. Форма ордера встановлюється Радою Міністрів УРСР. Видача ордерів на жилі приміщення у військових містечках провадиться в порядку, передбаченому законодавством Союзу СРСР.

ЗУ «Про дерадянізацію законодавства України», який набрав чинності 07.05.2022 року, частину четверту статті 58 викладено в такій редакції: "Видача ордерів на жилі приміщення у військових містечках провадиться в порядку, передбаченому законодавством України".

Згідно довідки Звягельської КЕЧ (району) №2241 від 04.12.2024 року квартира АДРЕСА_1 на бухгалтерському балансі Звягельської КЕЧ (району) не стоїть (а. с. 34).

Судом встановлено, що ОСОБА_1 зареєстрована та проживає в квартирі АДРЕСА_1 з 10.11.1977 року, а вселилася до вказаної квартири як член сім`ї квартиронаймача не раніше 26.04.1993 року, тобто вона користується спірною квартирою на праві постійного користування житлом, що підтверджується відповідними документами та не заперечується самим позивачем.

Отже, позивач не набула права власності на спірне житлове приміщення, натомість, набула право користування квартирою АДРЕСА_1 і це право ніким не оспорюється.

Як вбачається з позовної заяви позивач достовірно знає про те, що вона не є власником квартири, якою користується.

Встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, суд прийшов до висновку про те, що позивачем не доведено усіх обставин, передбачених статтею 344 ЦК України, необхідних для набуття права власності за набувальною давністю, у зв`язку із чим позовні вимоги задоволенню не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 247, 258, 259, 263-265, 354, 355 ЦПК України, ст.ст. 16, 328, 344, 392 ЦК України, суд

у х в а л и в:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Ємільчинської селищної ради про визнання за нею права власності на квартиру АДРЕСА_1 , за набувальною давністю відмовити.

На рішення суду може бути подано апеляційну скаргу до Житомирського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя: В. В. Заполовський