Справа № 161/2845/25 Головуючий у 1 інстанції: Філюк Т. М.
Провадження № 22-ц/802/1467/25 Доповідач: Бовчалюк З. А.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 грудня 2025 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Бовчалюк З.А.,

суддів - Здрилюк О.І., Карпук А.К.,

з участю секретаря судового засідання Власюк О.С.,

позивача ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Служба у справах дітей Луцької міської ради, про позбавлення батьківських прав, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє його представник ОСОБА_2 , на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23 жовтня 2025 року,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 , через свого представника адвоката Очкур К.І. звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_4 про позбавлення батьківських прав.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_4 до 26 травня 2016 року. У шлюбі в них народилось троє дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Вказує, що з травня 2018 року діти проживають з ним, відповідач повідомила, що не справляється з дітьми та змінила своє місце проживання, переїхавши від дітей та почала вести нездоровий спосіб життя, вживала алкоголь, не працювала, мала сумнівне коло спілкування. З того часу позивач самостійно виховує та утримує дітей. Рішенням Луцького міськрайонного суду від 05.04.2019 ухвалено стягувати з відповідача на користь позивача аліменти на утримання неповнолітніх дітей. ОСОБА_4 не виконувала рішення суду про стягнення аліментів та не утримувала своїх дітей добровільно.

Позивач вказує, що ще під час спільного проживання відповідач зловживала алкоголем і ніякого емоційного, психологічного люблячого контакту між нею і дітьми не було. На сьогоднішній час діти зрідка переписуються з матір`ю через соцмережі, оскільки інтерес в матері до дітей відсутній.

Крім того, за час спільного проживання ОСОБА_4 неодноразово притягувалась до адміністративної відповідальності за невиконання батьківських обов`язків та вчинення домашнього насильства.

Оскільки відповідач самоусунулась від виконання своїх батьківських обов`язків по утриманню, вихованню та забезпеченню своїх дітей, не проявляє до дітей жодного інтересу, не піклується про фізичний та духовний розвиток, ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, по вихованню та утриманню, вважає, що є всі підстави для позбавлення її батьківських прав щодо неповнолітніх дітей: доньки ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та доньки ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Просить суд позбавити відповідача батьківських прав відносно неповнолітніх дітей ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23 жовтня 2025 року в задоволенні позову відмовлено.

Попереджено ОСОБА_4 про необхідність зміни ставлення до виховання неповнолітніх дітей ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Покладено на Службу у справах дітей Луцької міської ради, як орган опіки та піклування, контроль за виконанням ОСОБА_4 батьківських обов`язків.

В апеляційній скарзі позивач, в інтересах якого діє його представник, покликаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати це рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Заслухавши пояснення позивача, його представника та представника відповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції вважав, що матеріали справи не містять достатніх відомостей для застосування такої виключної міри, як позбавлення відповідача ОСОБА_4 батьківських прав відносно неповнолітніх дітей.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, який ґрунтується на обставинах справи, доказах, які надані сторонами, та відповідає нормам матеріального права.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_4 перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області 26 травня 2016 року.

Сторони є батьками неповнолітніх ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Рішенням Луцького міськрайонного суду від 05.04.2019 ухвалено стягувати з відповідача ОСОБА_4 на користь позивача аліменти на утримання неповнолітніх дітей.

Відповідно до постанови про закінчення виконавчого провадження від 24.07.2020, виконавчий лист про стягнення аліментів, що перебував на виконанні в Другому відділі ВДС у місті луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( місто Львів) повернуто стягувачу без виконання за його заявою. Заборгованість станом на 30.09.2019 становила 30312, 05 гривень.

Судом встановлено, що неповнолітні діти фактично з 2018 року проживають з батьком ОСОБА_1 , який займається їх вихованням та утриманням. На даний час відповідач проживає в Республіці Польща.

Згідно з характеристикою комунального закладу загальної середньої освіти «Луцька гімназія №7 Луцької міської ради», учениця 6-А класу ОСОБА_7 має достатній рівень знань, характеризується позитивно, її батько ОСОБА_12 систематично цікавився навчанням доньки, телефонував до класного керівника, вчителів-предметників, слідкував за виконанням домашніх завдань. Матір протягом навчання не цікавилась навчанням доньки, не відвідувала батьківські збори, не телефонувала до класного керівника.

Згідно з характеристикою комунального закладу загальної середньої освіти «Луцька гімназія №7 Луцької міської ради», ОСОБА_6 , яка є випускницею 9-В класу 2023-2024 навчальних років, навчалась в школі з першого класу, з 2022-2023 продовжила здобувати освіту на екстернаті. Простягом всіх років навчання навчанням і вихованням доньки займався батьком. Він має хороший вплив на дитину, постійно спілкувався з класним керівником, цікавився результатами дитини.

У статті 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно з частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Відповідно до частин першої, другої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга статті 15 Закону України «Про охорону дитинства»).

У частині сьомій статті 7 Сімейного кодексу України (далі СК України) передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з частинами першою четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

У частинах першій, другій та четвертій статті 155 СК України передбачено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини.

Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку, що ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Верховний Суд у постанові від 06 травня 2020 року у справі № 753/2025/19 (провадження № 61-1344св20 зробив висновок, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Згідно зі статтею 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини.

Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках за доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Під час вирішення такої категорії спорів судам необхідно мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку.

Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише за наявності вини у діях батьків.

Аналогічний правовий висновок викладено Верховним Судом у постановах від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18 (провадження № 61-4014св20), від 23 грудня 2020 року у справі № 522/21914/14 (провадження № 61-8179св19), від 22 листопада 2023 року у справі № 1915/2789/12 (провадження № 61-14726св23), від 07 лютого 2024 року у справі № 455/307/22 (провадження № 61-16965св23).

Необґрунтоване (за відсутності застосування гнучких заходів впливу для спонукання батька до належного виконання своїх батьківських обов`язків) позбавлення батьківських прав (прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті кровної спорідненості з нею, не може вважатися таким, що відповідає інтересам дитини (постанова Верховного Суду від 23 жовтня 2024 року у справі № 464/2040/23).

Верховний Суд неодноразово звертав увагу, що зверненню до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справ, має оціночний характер, залежить від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин (постанови від 12 лютого 2024 року у справі № 202/1931/22, від 28 лютого 2024 року у справі № 303/4697/22, від 23 жовтня 2024 року у справі № 464/2040/23 та інші).

У спірних правовідносинах, які стосуються вкрай чутливої сфери та долі дитини, інтереси якої превалюють над формальним тлумаченням норм права, питання про застосування крайнього заходу впливу на батьків позбавлення батьківських прав слід вирішувати у контексті кожної конкретної справи без формального та уніфікованого підходу лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, що мають значення для вирішення спору, та вивчення і дослідження усіх доказів як у сукупності, так і кожного доказу окремо.

Органом опіки та піклування надано висновок про доцільність у судовому порядку вирішення питання щодо позбавлення батьківських прав ОСОБА_4 через ухилення останньої від виконання батьківських обов`язків. Встановлено, що вихованням і матеріальним забезпеченням малолітніх дітей займається позивач, відповідачка участі у вихованні дітей не приймає.

У судовому засіданні, під час заслуховування думки дітей, неповнолітня ОСОБА_6 повідомила суду, що мати їй періодично телефонує, на день народження мама переслала їй 2000 гривень на подарунок. ОСОБА_7 будучи заслуханою судом повідомила, що на даний час вона заблокувала номер телефону матері і не бажає з нею спілкуватись, оскільки вважає, що матір неналежно виконує свої обов`язки щодо неї, їй не подобається спосіб життя, який веде матір. Діти висловили суду свою згоду на позбавлення матері батьківських прав.

Так, встановлено, що з 2018 року неповнолітні діти сторін проживають з батьком - позивачем ОСОБА_1 .. Відповідач не проживає тривалий час з дітьми, не забезпечує дітей матеріально та не бере участі в їх вихованні. Однак, самі по собі ці факти не можуть бути підставою для позбавлення її батьківських прав.

При цьому суд першої інстанції обґрунтовано не взяв до уваги висновок органу опіки та піклування, оскільки такий висновок не містить відомостей щодо наявності виключних обставин, підтверджених належними та допустимими доказами, які б свідчили про свідоме нехтування відповідачем своїми обов`язками. Аналіз висновку свідчить, що в ньому відображені відомості про умови проживання дітей, пояснення позивача та самих неповнолітніх дітей. В своїй основі цей висновок фактично ґрунтується на обставинах відсутності заперечень дітей щодо позбавлення їх матері батьківських прав щодо них. Однак в цьому висновку не наведено підстав та аргументів для прийняття органом опіки та піклування саме такого рішення, як і не вказано в чому полягатиме позитивний вплив позбавлення матері батьківських прав на інтереси самих дітей.

А ні в суді першої інстанції, а ні в суді апеляційної інстанції позивач не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів на підтвердження винної поведінки відповідача та її свідомого нехтування своїми батьківськими обов`язками стосовно дітей, що могли б бути підставою для позбавлення її батьківських прав.

При цьому в судді апеляційної інстанції представник відповідача вказував, що дійсно ОСОБА_4 попала в складні життєві умови, оскільки почала зловживати спиртними напоями. В результаті вказаних обставин визнає, що відповідач не в повній мірі виконувала свої материнські обов`язки по відношенню до неповнолітніх дітей. Повідомляє, що ОСОБА_4 змінила свою поведінку, офіційно пройшла навчання та працевлаштувалась у Польщі, спілкується з дітьми та бажає відновити їх довіру до себе.

Оскільки поведінка відповідача загалом свідчить про її спроможність та волевиявлення виконувати свої природні батьківські обов`язки, а також з урахуванням якнайкращих інтересів дітей, бажання матері брати участь у вихованні та спілкуванні з дітьми та з огляду на відсутність виключних підстав для позбавлення ОСОБА_4 батьківських прав, апеляційний суд у контексті конкретних обставин цієї справи погоджується із висновками суду першої інстанції про відсутність достатніх підстав для позбавлення відповідача батьківських прав, як і гострої соціальної необхідності у цьому.

У справі, яка є предметом апеляційного перегляду, апеляційний суд не встановив, що відповідач є особою, яка злісно ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків стосовно дітей.

Встановивши відсутність фактів злісного нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками щодо дітей, врахувавши бажання матері спілкуватися із дітьми, а також те, що мати дітей проти позбавлення батьківських прав заперечує й бажає брати участь у їх вихованні, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову про позбавлення батьківських прав ОСОБА_4 стосовно неповнолітніх ОСОБА_8 та ОСОБА_9 .

Суд правильно керувався тим, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу за доведеності винної поведінки одного із батьків, яка суперечить інтересам дитини, і неможливості змінити цю поведінку. Достатні підстави для позбавлення батьківських прав суд не встановив.

Крім того, дітям сторін було надано можливість висловити свою думку зі спірного питання. Суд першої інстанції надав правову оцінки поясненням неповнолітніх дітей, з урахуванням положень цивільного процесуального законодавства щодо оцінки доказів, а саме у їх сукупності.

Верховний Суд вже звертав увагу на те, що думка дитини не є єдиною підставою, яка враховується під час вирішення питання про позбавлення батьківських прав, оскільки її думка не завжди може відповідати її інтересам, може бути висловлена під впливом певних зовнішніх факторів, яким вона в силу малолітнього віку неспроможна надавати правильну оцінку, чи інших можливих факторів впливу на неї (постанови Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 705/3040/18, від 29 березня 2023 року у справі № 754/7526/21, від 26 квітня 2023 року у справі № 520/17217/13, від 02 серпня 2023 року у справі № 707/1704/21).

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції, що за обставин справи, що переглядається у апеляційному порядку, думка дітей не може слугувати єдиною достатньою підставою для позбавлення відповідача батьківських прав.

У контексті доводів позивача про наявність підстав для позбавлення ОСОБА_4 батьківських прав, з огляду на несплату нею аліментів на дітей, колегія суддів зауважує, що суд першої інстанції надав правову оцінку поданим позивачем доказам ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків та притягнення її до відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення у їх сукупності та з урахуванням відсутності належних, достатніх та допустимих доказів вчинення відповідачем протиправних дій щодо її неповнолітніх дітей, невиконання ОСОБА_4 заходів попередження та впливу щодо необхідності належного виконання своїх батьківських обов`язків, дійшов загалом правильного висновку про передчасність вирішення питання про застосування до відповідача такого крайнього заходу, як позбавлення батьківських прав.

Водночас, колегія суддів звертає увагу на те, що суд першої інстанції попередив відповідача про необхідність змінити своє ставлення до виховання неповнолітніх дітей.

Апеляційний суд зауважував, що коли є рішення судів (що набрало законної сили) за первинним зверненням одного з батьків про відмову у позбавленні батьківських прав другого із батьків з тих міркувань, що це є крайнім заходом впливу на нього, тоді в разі повторного звернення із таким позовом під час його розгляду інакшим є розподіл тягаря доведення між сторонами. Тож саме другий із батьків дитини під час звернення повторно поданого до нього позову про позбавлення його батьківських прав має доводити зміну свого ставлення до участі у вихованні своєї неповнолітньої дитини, заперечити і спростувати відповідними доказами факт нехтування ним своїми батьківськими обов`язками (постанова Верховного Суду від 23 листопада 2022 року у справі № 149/2510/21).

З огляду на зазначене висновок суду першої інстанції про недоцільність позбавлення відповідача батьківських прав з урахуванням встановлених у цій справі обставин слід визнати обґрунтованим та таким, що не суперечить висновкам, викладеним у постановах Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 661/2532/17 та від 30 квітня 2025 року у справі № 127/16205/24.

Отже, доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду по суті вирішення спору, а за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів і встановлення обставин.

Таким чином, наразі позбавлення батьківських прав ОСОБА_4 не ґрунтуватиметься на суттєвих і достатніх причинах у контексті національного законодавства та практики Європейського суду з прав людини.

Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (рішення Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», пункт 49). Наявності таких обставин у цій справі не доведено.

Судом береться до уваги та обставина, що альтернативні заходи реагування держави до відповідача не вживалися, позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки, як для батька так і для дитини. Позбавлення батьківських прав допускається лише, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків.

На підставі наведеного, апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстави для його скасування чи зміни відсутні.

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у апеляційній скарзі скаржник.

Доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанцій стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, які їх обґрунтовано спростував.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про законність та обґрунтованість ухваленого по даній справі рішення та відсутність підстав для його скасування.

Керуючись ст. 367, 369, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє його представник ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23 жовтня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий-суддя:

Судді: