КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження: Доповідач - Кафідова О.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 755/21104/24

26 грудня 2025 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кафідової О.В.

суддів - Оніщука М.І.

- Шебуєвої В.А.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційні скарги відповідача ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 29 квітня 2025 року та на додаткове рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 30 червня 2025 року, ухвалені під головуванням судді Гончарука В.П, у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Інвестбудгаличина» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

в с т а н о в и в:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Інвестбудгаличина» звернулося до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом, в якому просить суд стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за спожиті житлово - комунальні послуги у розмірі 6 582,35 грн., а також покласти на відповідача понесені позивачем судові витрати.

Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що відповідач є власником квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 69,1 кв. м., що підтверджується долученою до матеріалів позовної заяви копією Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна.

На утриманні у позивача з 16 листопада 2021 року знаходиться вищевказаний будинок АДРЕСА_2 , для мешканців якого ним надаваються житлово-комунальні послуги, що підтверджується долученою до матеріалів позовної заяви копією Додаткової угоди б/н до Договору про передачу в управління багатоквартирного житлового будинку № ВІ161121 від 16листопада 2021року. Товариством з обмеженою відповідальністю «Інвестбудгаличина» відповідно до наказу №42 від 17листопада 2021року затверджено тариф у розмірі 8,50 грн за 1 квадратний метр та типовий Договір про надання послуг з управління, утримання будинків і споруд, прибудинкових територій та сприяння в отриманні комунальних послуг у житловому комплексі «ПАРКОВІ ОЗЕРА» (АДРЕСА_1).

Відповідно до довідки про нарахування та сплату послуг за утримання житла та комунальних послуг, загальна сума основного боргу відповідача перед позивачем по сплаті внесків склала 6 582,35 грн.

У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем зобов`язань, щодо сплати коштів за отримані житлово-комунальні посли, позивач звернувся до суду з вказаним позовом.

Рішенням Дніпровськогорайонного суду міста Києва від 29 квітня 2025 року позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Інвестбудгаличина» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Інвестбудгаличина» заборгованість по сплаті послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій у розмірі 6 582,35 грн.

Не погоджуючись з рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 29 квітня 2025 року, 27 травня 2025 року відповідач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення першої інстанції та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Вимоги апеляційної скарги обгрунтовані тим, що рішення суду ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Апелянт зазначає, що суд першої інстанції у рішенні посилається на Додаткову угоду б/н до Договору про передачу в управління багатоквартирного житлового будинку № ВІ161121 від 16 листопада 2021 року, однак така копія зазначена в переліку документів, доданих до позовної заяви, проте відсутня серед поданих позивачем документів.

Крім того, позивачем не надано жодного доказу на підтвердження факту понесення витрат на обслуговування будинку, відсутні будь-які документи, які б могли би слугувати доказами надання позивачем послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій. Не надано кошторис витрат на утримання та обслуговування будинку.

Позивачем також не надано укладений з відповідачем договір та докази доведення до відповідача інформації про затвердження тарифу та типового Договору. Загальні збори співвласників будинку АДРЕСА_2 з вибору управителя проведені не були, також позивач не був призначений управителем на конкурсних засадах виконавчим органом місцевої ради.

Звертаючись із даним позовом до суду, в обґрунтування своїх позовних вимог, стороною позивача не надано доказів затвердження у встановленому законом порядку тарифів та вартість послуг з управління багатоквартирним будинком.

Посилаючись на довідку про нарахування та сплату послуг з управління багатоквартирним будинком суд першої інстанції не звернув увагу на те, що вказана довідка, в якій зазначено заборгованість станом на 16 жовтня 2020 року, не містить відомостей про оплату відповідачем за 03 серпня 2024 року в розмірі 100 грн., 13 вересня 2024 року в розмірі 100 грн. та 20 жовтня 2024 року в розмірі 100 грн. Вказана довідка містить нарахування з 01 січня 2021 року, проте управитель прийняв будинок лише 16 листопада 2021 року. Розрахунок боргу починається із суми боргу у розмірі 2 396,22 грн., проте не зазначено за який період та який тариф використовував позивач для нарахування вказаної заборгованості. Відповідно до доданого розрахунку заборгованості всього за період з січня 2021 року до липня 2024 року було нараховано 42 106,31 грн., відповідач за спірний період сплатив на користь позивача 37 464,04 грн. Різниця між нарахуваннями та оплатами становить 4 642,27 грн. Позивач вказує нараховану суму за період з 01 січня 2021 року по 22 липня 2024 року в розмірі 6 582,35 грн., що відрізняється від суми нарахувань в довідці.

Також щомісячні нарахування в довідці містять не лише нарахування згідно тарифу 8,50 грн за 1 квадратний метр (з розрахунку площі 69,1 квадратних метрів * 8,50 грн/ кв.м = 587,35грн), а також інші нарахування, які не входять в тариф 8,50 грн за 1 квадратний метр та не підтверджені позивачем, а також законність яких не встановлено судом.

Суд першої інстанції не врахував розрахуноки відповідача, наведений у відзиві на позовну заяву та не зазначив про мотиви неврахування.

Таким чином, позивачем не надано належних та достатніх доказів, які б підтверджували розмір та наявність заборгованості відповідача. Крім того, позивачем не долучено до матеріалів справи договори укладені з підрядними організаціями, які за законом мають надавати певний вид комунальних послуг. Позивачем не надано доказів надання таких послуг, при цьому саме на позивача, у разі заперечення відповідачем отримання послуг та відсутності між сторонами договірних відносин, покладаються такі обов`язки.

Крім того, судом першої інстанції не взято до уваги, що відповідач надіслав лист із заявою до позивача з переліком питань щодо можливості врегулювання можливого спору в досудовому порядку, який 11 грудня 2024 року був отриманий за довіреністю позивачем у поштовому відділенні 01011. Станом на 21 травня 2025 року відповідь на лист позивач так і не надав, що є порушенням чинного законодавства. В рішенні суду не вказані мотиви відхилення аргументу відповідача щодо надсилання листа з проханням про перерахунок.

Таким чином, позивачем у справі не доведено наявність правовідносин між управителем багатоквартирного будинку та співвласниками багатоквартирного будинку, на підставі яких управителем надаються послуги з утримання багатоквартирного будинку, а також не надано доказів затвердження тарифів та вартості послуг управителя, на підставі яких позивачем мало б здійснюватися нарахування заборгованості за утримання будинку, в тому числі кватири, яка належить відповідачу.

У травні 2025 року до Дніпровського районного суду м. Києва надійшла заява представника позивача ТОВ «Інвестбудгаличина» - Куракси Ю.І. про ухвалення додаткового рішення у цивільній справі № 755/21104/24 за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Інвестбудгаличина» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, в якій заявник просить суд ухвалити додаткове рішення, яким вирішити питання про стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат на правову допомогу адвоката в розмірі 4 158,23 грн.

Заявлені вимоги обґрунтовані тим, що під час ухвалення рішення у справі № 755/21104/24 за позовною заявою ТОВ «Інвестбудгаличина» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, не вирішено питання про стягнення судових витрат на правову допомогу адвоката.

Додатком рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 30 червня 2025 року заяву представника позивача ТОВ «Інвестбудгаличина» - Куракси Ю.І. про ухвалення додаткового рішення у цивільній справі № 755/21104/24 за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Інвестбудгаличина» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Інвестбудгаличина» витрати на правову допомогу в розмірі 4 158,23 грн.

Не погоджуючись з додатковим рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 30 червня 2025 року, 12 липня 2025 року відповідач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати додаткове рішення першої інстанції та ухвалити нове, яким у задоволенні заяви відмовити.

Вимоги апеляційної скарги обгрунтовані тим, що рішення суду ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Апелянт зазначає, що її не було повідомлено належним чином про час та місце розгляду справи, тим самим було обмежено у праві на участь та захист своїх прав у судовому засіданні щодо розгляду заяви представника позивача про стягнення витрат на правову допомогу.

Крім того, судом першої інстанції було порушено терміни розгляду заяви та ухвалення Додаткового рішення, передбачені ст. 270 ЦПК України, оскільки додаткове рішення ухвалено у двомісячний термін з дня отримання заяви від представника позивача про ухвалення додаткового рішення.

В додатковому рішенні суд першої інстанції не зазначив про надходження клопотання від апелянта щодо зменшення витрат на правничу допомогу, не вказав про докази апелянта та мотиви їх неврахування.

Позивачем не надано належних доказів на підтвердження факту понесення витрат на правничу допомогу. Сам по собі розрахунок витрат за правничу допомогу, за відсутності доказів, а саме акту приймання-передачі наданих послуг, платіжних документів про оплату таких послуг в повному обсязі, є лише відображенням розрахунків позивача та не є правовою підставою для стягнення відповідних сум, такі розрахунки не можуть слугувати доказом безспірності розміру грошових вимог позивача до апелянта.

В додатковому рішенні суд прийняв як підтвердження витрат на оплату послуг адвоката рахунок на оплату авансових платежів за правову допомогу від 08.10.2024; платіжну інструкцію № від 14 жовтня 2024 року; специфікацію № 2 з переліком боржників, що є додатком до Договору про надання правничої допомоги.

З платіжної інструкції № від 14 жовтня 2024 року на суму 225 000,00 грн неможливо встановити відповідно до якого саме договору здійснено оплату. Рахунок про оплату № INV/2024/10/0012 від 08 жовтня 2024 року на суму 225 000,00 грн також не містить відомостей про дату договору, згідно з яким він виставлений.

Додатком №2 до Договору про надання правничої допомоги було визначено фіксований розмір витрат на правничу допомогу 3 500 грн., однак в заяві про ухвалення додаткового рішення представник позивача просив стягнути з відповідача 4 158,23 грн. витрат на професійну правничу допомогу і суд першої інстанції задовольнив заяву саме у розмірі 4 158,23 грн.

Крім того, розмір витрат на правову допомогу у розмірі 4 158,23 грн. є значно завищеним і складає майже 80 відсотків від ціни позову. Суд першої інстанції мав врахувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним, суд, з урахуванням конкретних обставин, міг обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи. А відсутність належних доказів понесених витрат на правову допомогу є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 17 липня 2025 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 29 квітня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Гончарука В.П, у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Інвестбудгаличина» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, надано учасникам справи строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 17 липня 2025 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_1 на додаткове рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 30 червня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Гончарука В.П, у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Інвестбудгаличина» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, надано учасникам справи строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

Відзив на апеляційну скаргу від ТОВ «Інвестбудгаличина» до апеляційного суду не надходив.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 17 липня 2025 року призначено розгляд справи в порядку письмового провадження за наявними матеріалами без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Згідно вимог ст. 369 ЦПК України, в редакції на час надходження апеляційної скарги, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи. З урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в письмовому провадженні за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01).

Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. В одній із зазначених справ заявник не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також, надав сторонам строк для подачі відзиву.

Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі №668/13907/13ц).

Оскільки дана справа не відноситься до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, без повідомлення учасників справи.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що згідно з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна ОСОБА_1 є власницею квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 69,1 кв.м на підставі договору купівлі-продажу № 781, виданого 15 травня 2019 року.

На підставі наказу № 42 від 17листопада 2021 року затверджено тариф у розмірі 8,50 грн за 1 квадратний метр та типовий Договір про надання послуг з управління, утримання будинків і споруд, прибудинкових територій та сприяння в отриманні комунальних послуг у житловому комплексі « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (АДРЕСА_1).

16 листопада 2021року між ТОВ «МАКСИМУМ» та ТОВ «Інвестбудгаличина» укладено договір №ВІ161121 про передачу в управління багатоквартирного житлового будинку, згідно умов якого Забудовник передає, а Управитель приймає та зобов`язується виконувати функції управління багатоквартирним житловим будинком по Об`єкту: «Комлекс будівель житлового та соціально-культурного призначення з вбудовано-прибудованими торгівельно-офісними приміщеннями та паркінгом по АДРЕСА_3 »(четверта черга будівництва. Другий пусковий комплекс. Житловий будинок АДРЕСА_4 (12) відповідно до Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 09 листопада 2017 року.

На підставі акту приймання-передачі будинку в управління від 16 листопада 2021року укладеного між ТОВ «МАКСИМУМ» та ТОВ «Інвестбудгаличина» було здійснено передачу в управління вказаного багатоквартирного житлового будинку.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до розпорядження № 65 від 25 січня 2019 року Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, новозбудованому житлову будинку АДРЕСА_5 .

Згідно довідки виданої ТОВ «Інвестбудгаличина» за період з 01 січня 2021 року по 22 липня 2024року у ОСОБА_1 нарахована заборгованість у розмірі 6582,35 грн за несплату за за спожиті житлово - комунальні послуги.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції встановив доведеним, що відповідачка свої обов`язки по оплаті за спожиті житлово-комунальні послуги не виконувала належним чином, у зв`язку з чим у неї виникла заборгованість перед позивачем, яка підлягає до стягнення у заявленому розмірі.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з нижченаведених підстав.

Частиною 1 статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України).

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг; індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги.

Положеннями п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що до житлово-комунальних послуг, належать у т.ч. послуги з управління багатоквартирним будинком, які включають:

забезпечення утримання спільного майна багатоквартирного будинку, зокрема прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, якщо прибудинкова територія, за даними Державного земельного кадастру, знаходиться у власності або користуванні співвласників багатоквартирного будинку відповідно до вимог законодавства, виконання санітарно-технічних робіт, обслуговування внутрішньобудинкових систем (крім обслуговування внутрішньобудинкових систем, що використовуються для надання відповідної комунальної послуги у разі укладення індивідуальних договорів з обслуговуванням внутрішньобудинкових систем про надання такої послуги, за умовами яких обслуговування таких систем здійснюється виконавцем), утримання ліфтів тощо;

купівлю електричної енергії для забезпечення функціонування спільного майна багатоквартирного будинку;

поточний ремонт спільного майна багатоквартирного будинку;

інші додаткові послуги, які можуть бути замовлені співвласниками багатоквартирного будинку.

За вимогами ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором.

Згідно з п. 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків і прибудинковими територіями, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №572 від 08 жовтня 1992 року, обов`язок по сплаті за обслуговування і ремонт будинку, комунальні та інші послуги покладається на власника, наймача, орендаря житлового приміщення.

Отже, суд першої інстанції правомірно вважав, що відповідач отримувала та споживала комунальні послуги з утримання будинку й прибудинкової території, а тому між сторонами виникли договірні правовідносини, а відповідно виникли права та обов`язки у сфері житлово-комунальних послуг за ст. 11 ЦК України.

Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Згідно з вимогами ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Положення ст. 530 ЦК України визначають, що якщо у зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідачка зобов`язання щодо повної та своєчасної сплати житлово-комунальних послуг не виконала належним чином, внаслідок чого у неї обліковувалася заборгованість у розмірі 6582,35грн за період з 01 січня 2021 року по 22 липня 2024року, що підтверджується відповідною довідкою.

Разом з тим, за приписами ст. 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 360 ЦК України визначено, що співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.

Оскільки відповідач є власницею вказаної квартири, обов`язок зі сплати заборгованості за спожиті житлово-комунальні послуги, які виникли за цією адресою, на підставі ст. 322 ЦК України покладено на неї з дати набуття квартири у власність - 15 травня 2019 року врозмірі 6582,35грн.

Отже, покладення на відповідача обов`язку зі сплати послуг за утримання житла та комунальних послуг у вказаний період є правомірним.

Відповідачем не надано належних доказів на спростовування факту надання їй житлово-комунальних послуг ТОВ «Інвестбудгаличина» у період з 01 січня 2021 року по 22 липня 2024року, або ж надання послуг іншою особою. Такожвідповідачем не було надано доказів на спростування наявної заборгованості по сплаті внесків на утримання (обслуговування) будинку у цей період, а також розрахунку наявної заборгованості за несвоєчасну оплату послуг, або ж доказів на погашення заборгованості у вищевказаному розмірі, яка утворилася у зв`язку із неналежним виконанням зобов`язань.

Додатково апеляційний суд констатує, що нарахування оплати за послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій ТОВ «Інвестбудгаличина» на підставі наказу №42від 17 листопада2021 року, який відповідачка не оскаржує, доказів на підтвердження того, що вказаний наказ скасовано чи визнано нечинним матеріали справи не містять, а тому доводи апелянтки щодо неможливості нараховувати за визначеними у ньому тарифами заборгованість є припущеннями, на яких не може ґрунтуватися доказування.

Крім того, колегія суддів не враховує доводи ОСОБА_1 щодо сплати 03 серпня 2024 року, 13 вересня 2024 року та 20 жовтня 2024 року заборгованості в загальному розмірі 300 грн, оскільки вказані оплати не охоплюються спірним періодом з01 січня 2021 року по 22 липня 2024року, у якому виникла заборгованість.

Згідно ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 79, 80 ЦПК України).

Обов`язок доказування та подання доказів, відповідно до вказаних норм, розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

Суд першої інстанції встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, послався на закон, що регулює спірні правовідносини та дійшов правильного висновку про задоволення позову.

Інших вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, апеляційна скарга не містить.

Відповідно до положень статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід зазначити таке.

Відповідно до статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.

Зі змісту статті 58 ЦПК України слідує, що сторона, третя особа, а також особа, якій за законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (само представництво) та (або) через представника.

Відповідно до статті 60 ЦПК України представником у суді може бути адвокат або законний представник.

Згідно статті 15 ЦПК України представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Частиною четвертою статті 62 ЦПК України визначено, що повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».

Так, у відповідності до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність - це незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Частинами 1, 2 ст. 134 ЦПК України встановлено, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.

Згідно з положеннями ч. 3 ст. 137 Цивільного процесуального кодексу України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Частиною 4 зазначеної статті визначено, що розмір таких витрат має бути співмірними із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі "Двойних проти України" (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі "Гімайдуліна і інших проти України" (пункти 34 - 36), від 23 січня 2014 року у справі "East/WestAllianceLimited" проти України", від 26 лютого 2015 року у справі "Баришевський проти України" (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Частиною 8 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Вказане повністю кореспондується із принципом змагальності, адже кожна сторона повинна довести ті обставини, якими вона обґрунтовує свої вимоги та заперечення.

Окрім того, наведене свідчить про те, що тягар доказування повністю покладається на ту сторону, котра заявила таку вимогу в суді, в той же час співмірність, обґрунтованість витрат на правничу допомогу, а також їх розмір необхідно підтвердити належними та допустимими доказами.

Наведене підтверджується правовою позицією, викладеною у постанові КГС ВС у справі № 922/2604/20 від 20 липня 2021 року. Зокрема, у вказаній справі Суд зазначив, відсутність документального підтвердження надання правової допомоги (договору надання правової допомоги, детального опису виконаних доручень клієнта, акту прийому-передачі виконаних робіт, платіжних доручень на підтвердження фактично понесених витрат клієнтом тощо) є підставою для відмови у задоволенні заяви про розподіл судових витрат у зв`язку з недоведеністю їх наявності.

Аналогічні висновки щодо необхідності доказування суми судових витрат на професійну правничу допомогу, про відшкодування якої заявляє учасник справи, були також викладені у постанові ВП ВС від 19 лютого 2022 року у справі № 755/9215/15-ц, постанові ОП КГС ВС від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19.Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Встановлено, що адвоктське об`єднання «Юридична фірма «Тотум» представляє інтереси ТОВ «Інвестбудгаличина» на підставі договору про надання правничої допомоги № SO6163 від 11 липня 2024 року.

Відповідно до додатку № 2 до договору про надання правничої допомоги № SO6163, сторони договору встановили гонорар.

Згідно з рахунком на оплату № INV/2024/10/0012 від 08 жовтня 2024 року аванс за правничу допомогу щодо комплексного супроводу судових справ скаладє 225 000,00 грн.

Платіжною інструкцією № від 14 жовтня 2024 року підтверджується, що ТОВ «Інвестбудгаличина» оплатила АО «Юридична Фірма «ТОТУМ» 225 000,00 грн за надання правової допомоги за договором № SO 6163та рахунком № INV/2024/10/0012.

Разом з тим, стягуючи такі витрати з відповідача, судом першої інстанції не враховано, що позивачем не надано письмових доказів, зазначених ст. 137 ЦПК України для вирішення питання про відшкодування судових витрат. Так, у матеріалах справи не міститься доказів надання правничої допомоги саме у справі за позовом до ОСОБА_1 , в межах якого можливо оцінити об`єм виконаних робіт з урахуванням умов договору, тобто документально не підтверджено надання правової допомоги, відсутній детальний опис виконаних доручень клієнта, акт прийому-передачі виконаних робіт, що є підставою для відмови у стягненні судових витрат у зв`язку з недоведеністю їх наявності .

Відповідно до вимог статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

У зв`язку з наведеним, апеляційна скарга на додаткове рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 30 червня 2025 рокупідлягає задоволенню, оскільки заявником не доведено надання професійної правничої допомоги у вказаному обсязі.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційної скарги про скасуваня рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 30 квітня 2024 - без задоволення, то розподіл судових витрат не проводиться.

З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Відповідно до положень частини 3 статті 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах (ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб) та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб не підлягають касаційному оскарженню, крім випадків, визначених у п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Керуючись ст. 141, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 29квітня 2025 року залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 29 квітня 2025 року залишити без змін.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на додаткове рішення Дніпровського районного суду м. Києвавід 30 червня 2025 року задовольнити.

Додаткове рішення Дніпровського районного суду м. Києвавід 30 червня 2025 року року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні заяви представника позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «Інвестбудгаличина» - Куракси Юлії Ігорівни про ухвалення додаткового рішення у цивільній справі № 755/21104/24 за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Інвестбудгаличина» до ОСОБА_1 про стягнення витрат на професійну правничу допомогу - відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: Судді: