Дата документу 30.12.2025 Справа № 331/6792/21
Запорізький апеляційний суд
Єдиний унікальний №331/6792/21 Головуючий у 1-й інстанції: Жукова О.Є.
Провадження № 22-ц/807/2247/25 Суддя-доповідач: Подліянова Г.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 грудня 2025 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого,судді-доповідача суддів: Подліянової Г.С., Кухаря С.В., Гончар М.С.

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , представника, адвоката Тивоненка Данила Руслановича на рішення Олександрівського районного суду м. Запоріжжя від 08 лютого 2022 року у справі за позовом Концерну «Міські теплові мережі» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2021 року Концерн «Міські теплові мережі» звернулося до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що у період з 01 січня 2015 року по 31 жовтня 2021 року Концерн «Міські теплові мережі» надавав ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води за адресою: АДРЕСА_1 , які зареєстровані за вказаною адресою. За вказаною адресою було оформлено особовий рахунок N НОМЕР_1 .П.18 «Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення», затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 630 від 21.07.2005 року передбачено, що плата за надані послуги вноситься щомісячно. Оплату за надані послуги відповідачі не здійснювали, у зв`язку із чим за період з 01 січня 2015 року по 31 жовтня 2021 року мають заборгованість у розмірі 23 087,43 грн. Претензій щодо якості теплової енергії за вказаний період не надходило. Просив стягнути солідарно з відповідачів суму заборгованості у зазначеному вище розмірі, а також судовий збір у розмірі 2 270,00 грн.

Заочним рішення Олександрівського районного суду м. Запоріжжя від 08 лютого 2022 року, позов задоволено.

Стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на користь Концерну «Міські теплові мережі» заборгованість за надані послуги за період з 01.01.2015 року по 31.10.2021 року в розмірі 23087 гривень 43 копійок.

Стягнути з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на користь Концерн «Міські теплові мережі» судовий збір у розмірі по 756 гривень 67 копійок з кожного.

У жовтні 2025 року представник ОСОБА_1 - адвокат Тивоненко Д.Р. звернувся до суду першої інстанції із заявою про перегляд вищезазначеного заочного рішення суду першої інстанції.

Ухвалою Олександрівського районного суду м. Запоріжжя від 30 жовтня 2025 року поновлено процесуальний строк для подачі заяви про перегляд заочного рішення суду. Заяву адвоката Тивоненка Д.Р. поданої в інтересах ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення суду залишено без розгляду.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Тивоненка Данила Руслановича подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповно з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати в частині стягнення з ОСОБА_1 за надані послуги з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води (підігріву питної води) за період з 01.01.2015 року по 31.10.2021 року в сумі 23 087,43 грн та ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову в частині стягнення боргу за казаний період з ОСОБА_1 на користь Концерну «МТМ». У випадку задоволення позовних вимог, застосувати до частини з них, а саме: до періоду з 01.01.2015 по 07.12.2018 у сумі 19 274,69, позовну давність і у зв`язку із цим відмовити в їх задоволені. Стягнути з Концерну «МТМ» на користь ОСОБА_1 судові витрати на професійну правничу допомогу, понесені у суді першої та апеляційної інстанції в повному обсязі.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що суд першої інстанції не врахував, що позивачем у позові не зазначено, як він проводив нарахування за показаннями лічильника чи за кількістю зареєстрованих осіб; позовні вимоги про стягнення заборгованості заявлені позивачем за період з 01.01.2015 по 31.10.2021, тобто вони виходять за межі встановленого законом трирічного строку позовної давності. Часткова оплата комунальних послуг не є підставою для переривання строку позовної давності. У справі доказів, які свідчили б про визнання боргу за вказаний позивачем період, матеріали справи не містять. Позивачем не було надано інформації щодо призначення платежів. Відповідачка не надала будь-які квитанції про оплату послуг позивача, які б підтверджували визнання нею такого боргу та де б було зазначено місяць, за який проводиться оплата. Також не надано квитанцій чи інших документів, які б містили посилання на те, що відповідачка, вносячи місячні платежі, компенсує і борг. У зв`язку з неналежним повідомлення, апелянт не могла заявити заяву про застосування строку позовної давності. У випадку скасування заочного рішення, заявник апеляційної скарги просить про застосування строку позовної давності.

Відзиву на апеляційну скаргу в порядку ст. 360 ЦПК України, до суду не надходило. Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції. При цьому, апеляційний суд зауважує, що апеляційну скаргу доставлено Концерну «МТМ» - 16.12.2025 року до його електронного кабінету зареєстрованого в підсистемі «Електронний суд», що підтверджується довідкою відповідального працівника Запорізького апеляційного суду (а.с. 124).

Відповідно до пунктів 1, 2 частини шостої статті 19 ЦПК України малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а також справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує вісімдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

В силу вимог ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, з 1 січня 2025 року це 90 840 грн (відповідно до Закону України «Про Державний бюджет на 2025 рік» з 1 січня 2025 року прожитковий мінімум для працездатних осіб складає 3 028, 00 грн (3 028, 00 грн Х 30 = 90 840 грн), крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до п.п.1,2 ч. 1, ч.2 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи, зокрема: малозначні справи, що виникають з трудових відносин. У порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

Відповідно п. 1 ч. 4 ст. 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя.

Встановлено, що ціна позову в даній справі становить 23 087,43 грн, що не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Апеляційний суд урахував ціну та предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства та дійшов висновку, що дана справа є незначної складності, ціна позову якої не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, зазначена справа відповідно до п. п.1 , 2 ч. 1 ст. 274 ЦПК України може розглядатися в порядку спрощеного провадження, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України, не належить до виключень із цієї категорії відповідно до ч. 4 ст. 274 ЦПК України.

Отже, зазначена справа є малозначною у силу вимог закону.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду справу призначено до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання в порядку ч. 1 ст. 369 та ч. 13 ст. 7 ЦПК України.

Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, скаргу без задоволення.

Згідно з п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до положень частини першої та другої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обгрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення зазначеним вимогам в повній мірі не відповідає.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі є споживачами послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води за адресою: АДРЕСА_1 , які надає позивач. Проте, належним чином не виконують зобов`язання щодо їх сплати, що підтверджується наданим позивачем розрахунком та не спростованим відповідачами, тому є підстави для стягнення заборгованості за період з 01.01.2015 року по 31.10.2021 року в розмірі 23 087,43 грн. Доказів того, що споживачі ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 зверталися до Концерну «Міські теплові мережі» із заявою та підтверджуючими документами про їх відсутність за місцем реєстрації суду надано не було. Отже, наданий Концерном «Міські теплові мережі» розрахунок заборгованості не спростовано, сума заборгованості за надані послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання не сплачена, тому наявні підстави для стягнення солідарно з відповідачів заборгованості за надані послуги у розмірі 23 087,43 грн.

З вказаними висновками суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду погодитися повністю не може, виходячи з наступного.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до положень частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується Витягами з реєстру територіальної громади міста Запоріжжя щодо реєстрації місця проживання фізичної особи, сформованого суддею Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від ОСОБА_4 13.12.2025 року(а.с.14-16).

На квартиру відкрито особистий рахунок № НОМЕР_1 . По особовому рахунку № НОМЕР_1 , (квартиронаймач) ОСОБА_3 ,квартиронаймач (власник, споживач): ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , що підтверджується розрахунком заборгованості та довідкою щодо заборгованості за надані послуги та розрахунком основного боргу (а.с.4-6).

Згідно з наданим позивачем розрахунком заборгованості та довідки по особовому рахунку № НОМЕР_1 , за послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання наданих Концерном «Міські теплові мережі» в квартиру АДРЕСА_2 за період з 01.01.2015 року по 31.10.2021 року ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 нарахована заборгованість на загальну суму 23 087,43грн (а.с.4-5).

Концерн «Міські теплові мережі» є юридичною особою, метою діяльності якої відповідно до п. 2.1 Статуту є здійснення виробничо-технічної діяльності, спрямованої на постійне та безперебійне забезпечення споживачів тепловою енергією, одержання прибутку для здійснення діяльності Концерну та задоволення на його основі соціально-економічних інтересів трудового колективу Концерну.

Предметом діяльності Концерну «Міські теплові мережі» є виробництво теплової енергії, транспортування теплової енергії магістральними та місцевими (розподільчими) тепловими мережами, постачання теплової енергії для потреб населення для обігріву житла і побутових потреб, комунально-побутових потреб підприємств, бюджетних установ та організацій, інших категорій споживачів, її збут тощо. (п. 2.2 Статуту).

Згідно п.1 Правил про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 року № 630, з наступними змінами та доповненнями, ці Правила регулюють відносини між суб`єктом господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальних послуг (виконавець) і фізичною та юридичною особою(споживач), яка отримує або має намір отримувати послуги з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення.

Послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання відносяться до комунальних послуг.

За час дії спірних правовідносин діяли Закон України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року № 1875-1V з подальшими змінами, (далі Закон №1875) та Закон України «Про житлово-комунальні послуги» 2189-VIII від 09 листопада 2017 року з подальшими змінами (далі Закон №2189), який набрав чинності 01 травня 2019 року.

Згідно ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», в редакції Закону № 1875-IV від 24 червня 2004 року, залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо - та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньо будинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньо будинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

За змістом положень частини 1, другої та третьої статті 32 Закону № 1875-1V плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Розмір плати за комунальні послуги розраховується, виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або нормами ,затвердженими в установленому порядку. Розмір плати за утримання будинків і споруд та прибудинкових територій встановлюється залежно від капітальності, рівня облаштування та благоустрою.

Відповідно до частини 1 статті 9 Закону № 2189-V111 споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором.

Пунктом 1 частини 1 Закону № 1875-1V, пунктом 1 статті 7 Закону № 2189-V111 передбачено право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житло-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг.

У відповідності до частини першої статті 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах.

При цьому такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини 3 статті 20 Закону № 1875-1V, пунктом 5 частини 2 статті 7 Закону № 2189-V111 обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги строки, встановлені договором або законом.

Відповідно ст. 1 Закону України «Про теплопостачання», споживач теплової енергії - фізична або юридична особа, яка використовує теплову енергію на підставі договору.

Теплова енергія - це товарна продукція, що виробляється на об`єктах сфери теплопостачання для опалення, підігріву питної води, інших господарських і технологічних потреб споживачів, призначена для купівлі-продажу.

Згідно з абз. 8 п. 2 Правил «Про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 № 630, централізоване опалення - це послуга, спрямована на задоволення потреб споживача у забезпеченні нормальної температури повітря у приміщеннях квартири, яка надається виконавцем з використанням внутрішньо будинкових систем теплопостачання.

Відповідно до частин 1,3 статті 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору. Дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг.

Послуги з опалення квартири та постачання гарячої води не відносяться до тих, які не надаються виключно мешканцям житла, а одночасно забезпечують утримання житла в належному стані, тож відповідачі в даному випадку є споживачами житлово-комунальних послуг, які надаються за вказаною адресою.

Плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України (ч.1 ст. 32 Закону № 1875).

Відповідно до ст. 14 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку.

Згідно ст. 19 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник.

Частиною шостою статті 19 Закону України «По теплопостачання» передбачено, що споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.

Відповідно до ст. 21 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", виконавець зобов`язаний, зокрема, забезпечувати своєчасність та відповідну якість житлово-комунальних послуг згідно із законодавством та умовами договору.

Згідно п.5 ст. 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строк, встановлений договором або законом.

Аналіз наведених вище положень свідчить про те, що споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними.

Порядок оплати за житлово-комунальні послуги визначений у ст. 32 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", якою передбачено, що плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Розмір плати за комунальні послуги розраховується, виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку.

Згідно з п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" споживач житлово-комунальних послуг - індивідуальний або колективний споживач.

Відповідно з п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги.

Відповідно до вимог статті 25 Закону України «Про теплопостачання» у разі відмови оплачувати споживання теплової енергії заборгованість стягується в судовому порядку.

Відповідно до частини першої статті 64 Житлового кодексу України повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. Крім того, статтею 68 Житлового кодексу України визначено, що наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від сплати послуг повному обсязі.

Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 30 жовтня 2013 року в справі № 6-59цс13, від 20 квітня 2016 року в справі № 6-2951цс15, у постановах Верховного Суду від 26 вересня 2018 року в справі № 750/12850/16-ц, від 06 листопада 2019 року в справі № 642/2858/16.

На підтвердження вартості надання послуг та отримання таких споживачем, Концерн «МТМ» надав розрахунок заборгованості за надані послуги по особовому рахунку № НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_3 , за адресою: АДРЕСА_1 , згідно якої відповідачам нараховано заборгованість з оплати за послуги централізованого опалення та гарячого водопостачання за період з 01.01.2015 по 31.07.2021 років у розмірі 23 087,43 грн (а.с.4-5).

Враховуючи викладене станом на день ухвалення судом першої інстанції судового рішення 08 лютого 2022 року, стягненню підлягала заборгованість за послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання з 01 січня 2015 року по 31 жовтня 2021 року у розмірі 23 087,43 грн солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 (в межах позовних вимог), оскільки позивачем доведено, що останні у зазначений період були споживачами комунальних послуг за адресою: АДРЕСА_1 .

Встановивши, що Концерн «Міські теплові мережі» надає послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для стягнення заборгованості.

Між тим, щодо розміру суми, яка підлягає стягненню суд виходить з такого.

Звертаючись до суду першої інстанції із заявою про перегляд заочного рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 08 лютого 2022 року, а у подальшому - з апеляційною скаргою на вказане заочне рішення суду ОСОБА_6 заявляла про застосування наслідків спливу строку позовної давності.

У пункті 73 постанови від 17 квітня 2018 року у справі N 200/11343/14-ц (провадження N 14-59цс18) Велика Палата Верховного Суду зазначила: "якщо суд першої інстанції, не повідомивши належно відповідача про час і місце розгляду справи, ухвалить у ній заочне рішення, відповідач вправі заявити про застосування позовної давності у заяві про перегляд такого рішення. У разі відмови суду першої інстанції у задоволенні цієї заяви, відповідач може заявити про застосування позовної давності в апеляційній скарзі на заочне рішення суду першої інстанції".

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Інститут позовної давності виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина 1 статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина 4 статті 267 ЦК України).

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (частина 3 статті 267 ЦК України).

За частиною 1, 3 статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку.

Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року N 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями) установлено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Строк карантину неодноразово продовжувався.

Запроваджено обмежувальні заходи щодо протидії поширенню коронавірусу COVID-19, які безпосередньо впливають на виконання державою своєї соціальної, економічної, правозахисної функцій, введено певні обмеження прав та свобод людини і громадянина.

Законом України від 17 березня 2020 року N 530-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» введення карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, віднесено до форс-мажорних обставин (частина 2 статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати»).

Законом України від 30 березня 2020 року N 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням хвороби COVID-19» (далі Закон N 540-IX), який набрав чинності 02 квітня 2020 року продовжено позовну давність на період карантину.

Законом N 540-IX розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 такого змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».

У постановах Верховного Суду від 07 вересня 2022 року у справі N 679/1136/21 (провадження N 61-5238св22) та від 20 квітня 2023 року у справі N 728/1765/21 (провадження N 61-6640св21) зазначено, що «у пункті 12 розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону України від 30 березня 2020 року N 540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)».

З урахуванням пункту 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України та часу введення в Україні карантину у межах позовної давності знаходиться період з березня 2017 року.

Згідно з п. 18 «Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води», затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року N 630, постачання холодної та гарячої води, плата за житлово-комунальні послуги вноситься власниками квартир, наймачами та орендарями щомісяця, не пізніше 20 числа, що настає за розрахунковим. Плата за надані послуги вноситься споживачем відповідно до показань засобів обліку води або до затверджених нормативів (норм) споживання.

Отже, зважаючи на вказані вимоги закону, відсутні підстави для застосування наслідків спливу строку позовної давності щодо платежів, строк виконання яких мав наступити після березня 2017 року.

Як вбачається з розрахунку суми боргу позовних вимог по нарахуванням та оплатам за надані послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води з урахуванням періоду платежу, що складена Концерном «МТМ» з урахуванням строків позовної давності за період з 01 квітня 2017 року по 31 жовтня 2021 року заборгованість відповідачів становить 15 957,59 грн (нараховано 23119,52 грн - сплачено 7161,93 грн) та саме ця сума солідарно з них підлягає стягненню на користь позивача. В задоволенні вимог щодо стягнення солідарно з відповідачів суми заборгованості у розмірі 7129,84 грн за період з 01.01.2015 по 31.03.2017 року слід відмовити у зв`язку з пропуском позивачем строку позовної давності.

При цьому колегія суддів зауважує, що застосовуючи частину першу статті 264 ЦК України щодо переривання перебігу позовної давності, суд першої інстанції не врахував, що якщо виконання зобов`язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу.

Водночас матеріали справи не містять квитанцій на сплату житлово-комунальних послуг та історію таких оплат, таким чином не дослідивши призначення платежів, суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку, що вчиняючи дії про визнання лише певної частини боргу, що не може бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу.

До аналогічних висновків прийшов Верховний Суд у постанові від 22 березня 2017 року у справі № 6-43 цс17.

Згідно пункту 4 частини 1 статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права є підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення.

З урахуванням наведеного, рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 08 лютого 2022 року підлягає зміні шляхом зменшення розміру заборгованості за надані послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання у кв. АДРЕСА_2 , що підлягає солідарному стягненню з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на користь Концерну «МТМ» з 23 087,43 грн до 15 957,59 грн та змінити перерозподіл судових витрат.

Аргументи апеляційної скарги частково знайшли своє підтвердження.

Щодо стягнення судових витрат на правничу допомогу понесених позивачем під час розгляду справи в суді першої інстанції.

Відповідно до підпунктів "б" "в" пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, суд апеляційної інстанції в резолютивній частині судового рішення повинен зазначити новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення, розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина 13 статті 141 ЦПК України).

Статтею 133 ЦПК України до судових витрат віднесені і витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частини першої статті 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника. Представником у суді може бути адвокат або законний представник (частина перша статті 60 ЦПК України).

За змістом статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність", про що зазначено в частині четвертій статті 62 ЦПК України.

За положеннями пункту 4 частини першої статті 1, частин третьої та п`ятої статті 27 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Зміст договору про надання правової допомоги не може суперечити Конституції України та законам України, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, присязі адвоката України та правилам адвокатської етики.

Пунктом 9 частини першої статті 1 України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" встановлено, що представництво вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").

Відповідно до статті 19 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").

Також за статтею 28 Правил адвокатської етики, затверджених Звітно-виборним з`їздом адвокатів України від 09 червня 2017 року, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту.

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. В разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.

Непогодження клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розміру гонорару при наданні доручення адвокату або в ході його виконання є підставою для відмови адвоката від прийняття доручення клієнта або розірвання договору на вимогу адвоката.

То ж домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, у межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання (пункт 5.39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі N 904/4507/18 (провадження N 12-171гс19)).

За висновком, викладеним у пункті 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі N 755/9215/15-ц (провадження N 14-382цс19), при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Аналіз зазначеної постанови свідчить про те, що вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд має пересвідчитись що заявлені витрати є співмірними зі складністю справи, а наданий адвокатом обсяг послуг і витрачений час на надання таких послуг відповідають критерію реальності таких витрат. Також суд має врахувати розумність розміру витрат на професійну правничу допомогу та чи не буде їх стягнення становити надмірний тягар для іншої сторони.

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі "East/West Alliance Limited" проти України" від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v.Ukraine, заява N 19336/04, § 268)).

У рішенні від 19 жовтня 2000 року у справі "Іатрідіс проти Греції" (Iatridis v. Greece, заява N 31107/96) (щодо справедливої сатисфакції) ЄСПЛ вирішував питання обов`язковості для цього суду угоди, укладеної заявником зі своїм адвокатом стосовно плати за надані послуги, що співставна з "гонораром успіху". ЄСПЛ указав, що йдеться про договір, відповідно до якого клієнт погоджується сплатити адвокату як гонорар відповідний відсоток суми, якщо така буде присуджена клієнту судом. Такі угоди, якщо вони є юридично дійсними, можуть підтверджувати, що у заявника дійсно виник обов`язок заплатити відповідну суму гонорару своєму адвокатові. Однак, угоди такого роду, зважаючи на зобов`язання, що виникли лише між адвокатом і клієнтом, не можуть зобов`язувати суд, який має оцінювати судові та інші витрати не лише через те, що вони дійсно понесені, але й ураховуючи також те, чи були вони розумними (§ 55).

З урахуванням наведеного вище, не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату гонорару адвокату, у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, враховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.

Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові на позивача, у разі часткового задоволення на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 та частина восьма статті 141 ЦПК України). Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом, зокрема, у додатковій постанові від 17 січня 2022 року у справі N 756/8241/20 (провадження N 61-9789св21).

Склад витрат, пов`язаних з оплатою за надання професійної правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі, що свідчить про те, що такі витрати повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.

При визначенні суми відшкодування витрат на правову допомогу суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін, а також з урахуванням складності справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціну позову та (або) значенням справи для сторони.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25 листопада 2022 року у справі N 706/199/22 (провадження N 61-9325ск22).

Як вбачається з матеріалів справи інтереси ОСОБА_1 як в суді першої, так і в суді апеляційної інстанціях представляв адвокат Тивоненко Д.Р. на підставі Ордеру на надання правничої допомоги серії АР №1267370 від 29.09.2025, та Ордеру на надання правничої допомоги серії АР №1276685 від 11.11.2025, Договору на надання професійної правничої допомоги №б/н від 29.09.2025 року (а.с.64,91-93,94,).

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Тивоненко Д.Р. заявив про стягнення з Концерну «МТМ» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 15 000.00 грн з яких: за надання правничої допомоги за перегляд заочного рішення у розмірі 7000.00 грн та за перегляд судового рішення в суді апеляційної інстанції в розмірі 8000.00 грн (а.с.81-89).

В обґрунтування витрат на професійну правову допомогу в суді першої інстанції за перегляд заочного рішення представник ОСОБА_1 адвокат Тивоненко Д.Р. надав: копію договору №29/09 про надання професійної правничої допомоги від 29.09.2025 року, який укладений між адвокатом Тивоненко Д.Р. та ОСОБА_1 , копію Ордеру на надання правничої допомоги серії АР №1267370 від 29.09.2025, копію переліку та вартість послуг за договором, складений 08 листопада 2025, укладений між ОСОБА_1 та адвокатом Тивоненко Д.Р., в яких зазначено перелік наданих правових та юридичних послуг в суді першої інстанції, кількості витрачених годин та вартість цих послуг на загальну суму 7000 грн, з них за консультацію щодо можливості та доцільності вирішення справи у судовому порядку - витрачено 1 год. вартість 2000 грн, складання клопотання про ознайомлення з матеріалами справи №331/6792/21 та ознайомлення з ними витрачено 1 год. вартістю 1000 грн, складання заяви про перегляд заочного рішення суду у справі №331/6792/21 витрачено 3 год. вартістю 4000 грн; копію Акту №1 надання послуг до Договору №29/07 від 29.09.2025 року про надання професійної правничої допомоги складений 10.11.2025, укладений між ОСОБА_1 та адвокатом Тивоненко Д.Р., відповідно до якого адвокатом надано послуги в суді першої інстанції на загальну суму 7000.00 грн. В акті також зазначено, що сторони не мають претензій одна до одної (а.с.64,91-98).

Отже, в суді першої інстанції за перегляд заочного рішення суду адвокатом Тивоненко Д.Р. надано ОСОБА_1 професійну правничу допомогу у цій справі в загальному розмірі 7 000.00 грн.

В обґрунтування витрат на професійну правову допомогу за перегляд судового рішення в суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_1 адвокат Тивоненко Д.Р. надав: копію договору №29/09 про надання професійної правничої допомоги від 29.09.2025 року, який укладений між адвокатом Тивоненко Д.Р. та ОСОБА_1 , копію Ордеру на надання правничої допомоги серії АР №1276685 від 11.11.2025; копію переліку та вартість послуг за договором, складений 08 листопада 2025, укладений між ОСОБА_1 та адвокатом Тивоненко Д.Р., в яких зазначено перелік наданих правових та юридичних послуг в суді апеляційної інстанції, кількості витрачених годин та вартість цих послуг на загальну суму 8000.00 грн, з них за складання апеляційної скарги витрачено 3 год. вартістю 4000 грн, підготовка до подачі заяви про перегляд заочного рішення суду витрачено 2 год. вартістю 1000 грн, підготовка до подачі апеляційної скарги витрачено 2 год вартістю 1000 грн, представництво інтересів в одному судовому засіданні вартістю 2000 грн; копію Акту №1 надання послуг до Договору №29/07 від 29.09.2025 року про надання професійної правничої допомоги складений 10.11.2025, укладений між ОСОБА_1 та адвокатом Тивоненко Д.Р., відповідно до якого адвокатом надано послуги в суді апеляційної інстанції на загальну суму 8 000.00 грн. В акті також зазначено, що сторони не мають претензій одна до одної (а.с.64,91-98).

Отже, за перегляд судового рішення в суді апеляційної інстанції адвокатом Тивоненко Д.Р. надано ОСОБА_1 професійну правничу допомогу у цій праві в загальному розмірі 8 000.00 грн.

Оцінюючи пропорційність та співмірність витрат на оплату послуг адвокатів зі складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт, а також часом, витраченим на їх виконання, взявши до уваги рівень складності юридичної кваліфікації правовідносин у справі, обсяг та обґрунтованість підготовлених та поданих до суду адвокатом документів, їх значення для спору, та виходячи із засад розумності та справедливості вважає, що заявлені стороною позивача суми є надмірними та не співмірними зі складністю справи, виконаними адвокатом роботами (наданими послугами); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, колегія суддів дійшла висновку, що розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, який підлягає відшкодуванню, необхідно зменшити.

Вирішуючи питання щодо відшкодування витрат на правничу допомогу понесені ОСОБА_1 , колегія враховує пропорційність задоволених позовних вимог, що складає 70% від заявленої ціни позову, та відмови у задоволенні позовних вимог, що складає 30%, рівень складності юридичної кваліфікації правовідносин у справі, що є малозначною, виходячи із засад розумності та справедливості, доходить висновку про доцільність відшкодування ОСОБА_1 таких витрат позивачем в суді першої інстанції 2100 грн (7000*30%), в суді апеляційної інстанції 2400 грн (8000*30%), що разом становить 4500, 00 грн. Стягнення витрат на правничу допомогу в такому розмірі забезпечуватиме баланс рівноваги між інтересами сторін у справі, відповідатиме принципу розумності та співмірності, визначеного як одним з основних критеріїв стягнення таких витрат.

Щодо стягнення судового збору.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Концерн «МТМ» при зверненні до суду з позовом сплачено 2270 грн судового збору, що підтверджується платіжною інструкцією від 11.11.2021 №18731 (а.с.1), а відповідачем ОСОБА_1 за подання заяви про перегляд заочного рішення суду сплачено судовий збір у розмірі 484,48 грн, що підтверджується квитанцією ID: 9694-7750-7894-9717 (а.с.60), апеляційної скарги сплачено судовий збір у розмірі 1135 грн, що підтверджується квитанцією ID: 6096-1330-9174-3461 від 08.12.2025 (а.с.113).

Заявлено позивачем позовні вимоги на суму 23 087,43 грн, задоволено позовні вимоги на суму 15 957,59 грн (70%), відмоволено в задоволені позовних вимог на суму 7 129, 84 грн (30%).

Тому, позивачу за рахунок відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 належить до компенсації сума судового збору за подання позовної заяви у розмірі 1589 грн, з кожного по 530 грн, водночас відповідачу ОСОБА_1 належить до компенсації сума судового збору за подання заяви про перегляд заочного рішення суду та апеляційної скарги у розмірі 485,84 грн (484,48+1135=1619,48*30%=485,84 грн).

Відповідно до ч. 10 ст. 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат. Оскільки з ОСОБА_1 на користь Концерну «Міські теплові мережі» підлягає стягненню судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 530 грн, з Концерну «Міські теплові меоежі» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір за подання заяви про перегляд заочного рішення, за подання апеляційної скарги, що разом становить 485, 84 грн, тому шляхом взаємозоліку з ОСОБА_1 на користь позивача підлягає стягненню 44, 16 грн.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 375, 376, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , представника, адвоката Тивоненка Данила Руслановича - задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 08 лютого 2022 року в частині розміру стягнутої з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 заборгованості з централізованого опалення та гарячого водопостачання - змінити.

Зменшити розмір заборгованості з централізованого опалення та гарячого водопостачанняу квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , що підлягає солідарно стягненню з ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ), ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ), ОСОБА_3 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 ) на користь Концерну «Міські теплові мережі» (місцезнаходження: м. Запоріжжя, бул. Гвардійський, буд. 137, ) з 23 087,43 грн до 15 957 (п`ятнадцять тисяч дев`ятсот п`ятдесят сім тисяч) гривень 93 (дев`яносто три) копійки.

В задоволенні позову в іншій частині відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь Концерну «Міські теплові мережі» судовий збір за подання позовної заяви з кожного у розмірі по 560 гривень.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Концерну «Міські теплові мережі» судовий збір шляхом взаємозаліку у розмірі 44, 16 грн.

Стягнути з Концерну «Міські теплові мережі» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 4500 гривень.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови,лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повна постанова складена 30 грудня 2025 року.

Головуючий, суддя Суддя Суддя

Подліянова Г.С. Кухар С.В. Гончар М.С.