ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 607/1322/25Головуючий у 1-й інстанції Якімець Т.І.
Провадження № 22-ц/817/1100/25 Доповідач - Храпак Н.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 грудня 2025 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

Головуючої - Храпак Н.М.

Суддів - Костів О. З., Хома М. В.,

за участі секретаря - Хоміцька С.О.

та представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Нікушиної В.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції, цивільну справу №607/1322/25 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , інтереси якої представляє адвокат Нікушина Валерія Сергіївна, на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 31 липня 2025 року, ухваленого суддею Якімцем Т.І., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права особистої приватної власності на майно, -

В С Т А Н О В И В :

у лютому 2024 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Нікушина В.С., звернувся до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області із позовом до ОСОБА_2 про визнання права особистої приватної власності на майно, в якому просить визнати за ним право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 65,5 кв.м., житловою площею 30,0 кв.м.

Представник позивача позовні вимоги обґрунтувала тим, що з 17.01.2014 сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі. 06.06.2018 між ПАТ «Компанія з управління активами «Національний резерв» та позивачем укладено договір №387 ПГМ 137 про бронювання (резервування) квартири, що розташована в багатоквартирному будинку АДРЕСА_2 , загальною площею 65,5 кв.м., житловою площею 30,0 кв.м.

02.08.2023 року, між ПАТ «Компанія з управління активами «Національний резерв» та позивачем укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна, посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Іваненко О.С. за реєстровим №1402. Предметом цього договору купівлі-продажу нерухомого майна є квартира АДРЕСА_1 ,загальною площею 65,5 кв. м, житловою площею 30,0 кв.м.

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №403768238 від 14.11.2024 року значиться, що закінчений об`єкт будівництва квартири, яка розташована в багатоквартирному будинку АДРЕСА_2 , загальною площею 65,5 кв. м, житловою площею 30,0 кв. м. зареєстрована за реєстраційним №040, вартість за договором становить 799 357 гривень.

Відповідно до укладеного Графіку розрахунків від 15.01.2019 року за Договором №387; ПГМ-137 про бронювання (резервування) квартири від 06.06.2018 року оплата квартири (нерухомого майна) позивачем відбулась у 12 етапів оплати, що визначено у даному графіку.

Позивач вказує, що він володів коштами у повній вартості квартири до укладання шлюбу із відповідачем, відтак мав власні кошти для здійснення даного правочину купівлі-продажу квартири, оскільки до моменту укладання Договору №387 ПГМ-137 про бронювання (резервування) квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 65,5 кв. м, житловою площею 30,0 кв.м., загальною площею 65.5 кв. м, житловою площею 30.0 кв. м., позивач отримав у борг 9 000 євро від ОСОБА_3 , що підтверджується борговою розпискою від 17.06.2018 року. Відповідно до квитанцій, доданих до позовної заяви позивач, виплатив заборгованість ОСОБА_3 .

Позивач стверджує, що зазначена квартира придбана ним за особисті кошти, які він мав на час придбання спірного житла та надані йому у позику на підставі розписки. За таких підстав позивач просить позов задовольнити.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 05 травня 2025 року у позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права особистої приватної власності на майно відмовлено.

Судові витрати за розгляд справи у суді першої інстанції віднесено на рахунок ОСОБА_1 .

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 , інтереси якої представляє адвокат Нікушина Валерія Сергіївна, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 31.07.2025 року та ухвалити нове рішення у справі, яким задовольнити позовні вимоги.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги, заявник зазначає, що ним було укладено договір купівлі-продажу квартири (основний) та зареєстровано право власності на своє ім`я на спірну квартиру у період шлюбу з відповідачкою, проте вказане майно було придбано ним за власні особисті кошти та кошти, надані йому у позику на підставі розписки. Таким чином, квартира АДРЕСА_1 , не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Відтак, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Докази, які заявник додав до позовної заяви спростовують презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Таким чином, суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи та дійшов помилкового висновку, стосовно належності квартири за адресою: АДРЕСА_3 до спільної власності.

Відзиву на апеляційну скаргу до Тернопільського апеляційного суду не надходило.

У судовому засіданні представник позивача адвокат Нікушина В.С. апеляційну скаргу підтримала з мотивів, викладених у ній.

ОСОБА_2 у судове засідання не з`явилася, хоча належним чином була повідомлена про дату, час і місце розгляду справи, про що свідчить рекомендоване повідомлення №R0, яке повернулося у зв`язку з відсутністю адресата за вказаною ним адресою.

Відповідно до частини 6 статті 128 ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, - разом з копіями відповідних документів, надсилається до електронного кабінету відповідного учасника справи, а в разі його відсутності - разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення або кур`єром за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.

Згідно з п.3 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду.

У відповідності до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника процесу за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, тому колегія суддів вважає за можливе розглянути справу у відсутності учасників процесу.

Розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача адвоката Нікушиної В.С., проаналізувавши матеріали справи, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як вказано в частині третій статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 цієї частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості.

Судом встановлено, що 7 січня 2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 зареєстровано шлюб, що стверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 , виданим 17.01.2014 Приморським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Маріупольського міського управління юстиції у Донецькій області, актовий запис № 5.

Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 02.08.2023, посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Іваненко О.С. та зареєстрованим в реєстрі за №1402, сторона 1 Приватне акціонерне товариство «Компанія з управління активами «Національний резерв» (Продавець) продала, а сторона 2 ОСОБА_2 (Покупець) купила, у власність двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 65,5 кв.м., житловою площею 30,0 кв.м.

Згідно п. 1.3 цього договору квартира переходить у власність ОСОБА_1 .

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об?єктів нерухомого майна щодо об?єкта нерухомого майна № 403768238 від 14.11.2024 року, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 040, тип об`єкта квартира, загальна площа 65,5 кв. м, житлова площа 30,0 кв. м, власник ОСОБА_1 , розмір

частки 1/1, ціна нерухомого майна встановлена у договорі 799 357 грн. 00 коп.

У витязі з Державного реєстру речових прав № 341273065 від 02.08.2023, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 040, тип об`єкта квартира, загальна площа 65,5 кв. м, житлова площа 30,0 кв. м, власник ОСОБА_1 , розмір частки 1/1, ціна нерухомого майна встановлена у договорі 799 357 грн. 00 коп.

Відповідно до укладеного Графіку розрахунків від 15.01.2019 року за Договором № 387; ПГМ-137 про бронювання (резервування) квартири від 06.06.2018 року оплата квартири (нерухомого майна) позивачем відбулась у 12 етапів оплати, що визначено у даному графіку з 15 січня 2019 року по 25 грудня 2019 року.

У розписці від 17.06.2018 зазначено, що ОСОБА_1 взяв у борг 9 000 євро у ОСОБА_3 .

У матеріалах справи наявні копії квитанції про перерахунок коштів з особистих рахунків: квитанція № 30803253 від 06.06.2018 року, платіжне доручення № 30803666 від 06.06.2018 року, квитанція № 37673334 від 09.07.2018 року, платіжне доручення № 37687254 від 09.07.2018 року, виписки з особових рахунків з 06.06.2018 по 19.12.2018, квитанція № 48344634 від 31.08.2018 року, платіжне доручення № 48345503 від 31.08.2018 року, квитанція № 71788242 від 19.12.2018 року, платіжне доручення № 71788706 від 19.12.2018 року, квитанція № 9790759 від 21.02.2019 року, платіжне доручення № 9791426 від 21.02.2019 року, квитанція № 23391410 від 25.04.2019 року, платіжне доручення № 23392984 від 25.04.2019 року, квитанція № 31615217 від 18.06.2020 року, платіжне доручення № 30880529 від 15.06.2020 року, платіжне доручення № 31615447 від 18.06.2020 року.

Згідно з довідкою про оціночну вартість об`єкта нерухомості від 21 січня 2025 року оціночна вартість об`єкта оцінки 283452,90 грн, оціночна вартість поліпшень 283452,90 грн.

Відповідно до витягу № 2024/014433609 від 29.11.2024 ОСОБА_1 зареєстрований з 26.09.2016 АДРЕСА_4 .

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що презумпція спільності придбаного під час шлюбу нерухомого майна в процесі розгляду даного спору позивачем не спростована.

З такими висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів, з огляду на таке.

Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто (пункти 1, 2, 3 частини першої статті 57 СК України).

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до положень статті 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частинами першою, другою статті 368 ЦК України визначено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Тобто ст. 60 СК України встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.

Подібний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц (провадження № 14-325цс18).

Отже, на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведення.

У постанові Верховного Суду від 04 серпня 2021 року у справі № 553/2152/19 зазначено, що відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують.

Тобто, для подружжя передбачено презумпцію спільності права власності. Ця презумпція може бути спростована й жінка та (або) чоловік можуть оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Той з подружжя, який заявляє про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

У постанові від 03 червня 2024 року у справі № 712/3590/22 Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про те, що згода одного з подружжя на вчинення другим з подружжя договору з розпорядження спільним майном як односторонній правочин є одним із правомірних обмежень свободи договору, оскільки визначена законодавцем необхідність одержання згоди обмежує як того з подружжя, хто укладає договір з розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, так і контрагента за договором, оскільки він має переконатися, що особа, з якою укладається договір, перебуваючи в шлюбі, має згоду на укладення такого договору.

Згода іншого з подружжя (співвласника) на розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя поширюється як на випадки відчуження майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, так і на випадки набуття майна подружжям у право спільної сумісної власності.

Надання згоди іншим з подружжя на набуття майна подружжям (стороною договору) свідчить про набуття майна подружжям у право спільної сумісної власності, оскільки у такому випадку відбувається розпорядження коштами, які належать подружжю на праві спільної сумісної власності.

Не виключається вчинення усного договору між подружжям про набуття майна в спільну сумісну власність, зовнішнім вираженням якого є згода одного з подружжя на розпоряджаються майном (коштами) на набуття майна в спільну сумісну власність. Така згода може бути зафіксована безпосередньо у договорі про набуття майна, вчиненим іншим з подружжя.

Наявність письмової згоди одного з подружжя на укладення іншим із подружжя договору купівлі-продажу майна, зафіксованої у такому договорі, свідчить про придбання майна за спільні кошти у спільну сумісну власність, оскільки згода іншого подружжя на набуття майна підтверджує придбання такого майна за спільні кошти подружжя.

У разі, якщо інший з подружжя надав згоду на розпорядження майном (коштами) для набуття майна в спільну сумісну власність і така згода зафіксована безпосередньо у договорі купівлі-продажу майна, який вчинено іншим з подружжя, то суд не може своїм рішенням підміняти домовленість подружжя про набуття майна в спільну сумісну власність.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 17 січня 2014 року перебувають у зареєстрованому шлюбі.

Згідно з договором купівлі-продажу квартири від 02.08.2023 вбачається, що ПАТ «Компанія з управління активами «Національний резерв» продала, а ОСОБА_2 купила, у власність двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 65,5 кв.м., житловою площею 30,0 кв.м.

Право власності на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 65,5 кв.м., житловою площею 30,0 кв.м зареєстроване за позивачем ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 02.08.2023 року, посвідченого посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Іваненко О.С. та зареєстрованого в реєстрі за №1402, що стверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об?єктів нерухомого майна щодо об?єкта нерухомого майна № 403768238 від 14.11.2024 року (а.с.20-21).

При цьому, відповідно до п.1.6 вказаного договору на придбання нерухомого майна, що є предметом цього договору, отримана згода дружини покупця ОСОБА_2 , посвідчена в місті Тернополі, приватним нотаріусом Тернопільського районного нотаріального округу Будз Наталією Євгенівною, 02 серпня 2023 року по реєстру за №549 та в п.1.8 роз`яснено про зміст ст.355 (щодо поняття та видів права спільної власності) (а.с.16-18).

Таким чином, враховуючи висновки Об`єднаної палати ВС у справі № 712/3590/22, колегія суддів вважає, що у разі, якщо інший з подружжя надав згоду на розпорядження майном (коштами) для набуття майна в спільну сумісну власність і така згода зафіксована безпосередньо у договорі купівлі-продажу майна, який вчинено іншим з подружжя, то суд не може своїм рішенням підміняти домовленість подружжя про набуття майна в спільну сумісну власність, тому приходить до висновку, що спірна квартира є спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , оскільки придбані за спільні кошти у спільну сумісну власність

Разом з тим, у справі, яка переглядається, позивач ОСОБА_1 покликається на те, що спірне нерухоме майно, а саме квартира, яка розташована за адресою: АДРЕСА_3 , придбана позивачем за особисті кошти, якими він володів до укладання шлюбу із відповідачем, та надані йому ОСОБА_3 у позику на підставі розписки від 17.06.2018.

У матеріалах справи міститься копія розписки від 07.06.2018, відповідно до якої ОСОБА_1 взяв у борг 9 000 євро у ОСОБА_3 та копії платіжних доручень про перерахунок коштів позивачем ОСОБА_1 за Договором №387; ПГМ-137 про бронювання (резервування) квартири від 06.06.2018 року.

Однак, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, що кошти, які ОСОБА_1 отримав в борг від ОСОБА_3 були витрачені позивачем саме на придбання спірного нерухомого майна, а не витрачені в інтересах сім`ї під час перебування сторін у шлюбі.

Крім того у матеріалах відсутні будь - які докази того, що спірне майно було придбане за рахунок особистих грошових коштів ОСОБА_1 , які могли б відповідно до закону вважатися його особистою приватною власністю.

Також, апеляційний суд зауважує, що надання відповідачкою нотаріально посвідченої згоди на придбання спірної квартири, про що зазначено в договорі купівлі-продажу квартири від 02.08.2023 є ознакою вчинення правочину в інтересах сім`ї та свідчить про придбання майна за спільні кошти у спільну сумісну власність, оскільки згода іншого подружжя на набуття майна підтверджує придбання такого майна за спільні кошти подружжя.

На підставі наведеного, колегія суддів вважає, що установивши, що спірне майно набуте сторонами під час шлюбу, а тому є їх спільною сумісною власністю та те, що ОСОБА_1 не спростував презумпцію спільності права власності подружжя на вищевказане нерухоме майно, яке набуто сторонами за час шлюбу, що є його процесуальним обов`язком, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що підстави для визнання спірного майна особистою приватною власністю ОСОБА_1 відсутні.

Відтак, доводи апеляційної скарги з приводу наявності підстав для визнання за ОСОБА_1 право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 65,5 кв.м., житловою площею 30,0 кв.м, посилаючись на те, що спірне майно було придбано ним за особисті кошти, надані йому у позику на підставі розписки, а також за власні особисті кошти, якими він володів до укладання шлюбу із відповідачем, колегією суддів відхиляються, як необґрунтовані та безпідставні, оскільки не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи та спростовуються наведеним судом обставинами та дослідженими доказами, яким суд надав відповідну правову оцінку.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Таким чином, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 , інтереси якої представляє адвокат Нікушина Валерія Сергіївна, слід залишити без задоволення, а рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від від 31 липня 2025 року залишити без змін, оскільки висновки місцевого суду відповідають обставинам справи, узгоджуються з нормами матеріального та процесуального права, які судом застосовані правильно, а доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 141, 259, 374, 375, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , інтереси якої представляє адвокат Нікушина Валерія Сергіївна залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від від 31 липня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення виготовлено 25 грудня 2025 року.

Головуюча Н. М. Храпак

Судді: О.З. Костів

М.В. Хома