ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2025 року

м. Хмельницький

Справа № 686/19043/25

Провадження № 22-ц/820/2512/25

Хмельницький апеляційний суд

в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Спірідонової Т.В. (суддя-доповідач), Гринчука Р.С., Костенка А.М.

секретар судового засідання Кошельник В.М.

за участю: апелянта ОСОБА_1 ,

представника відповідача Лукова А.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 686/19043/25 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 27 жовтня 2025 року про закриття провадження у справі, у складі судді Карплюка О.І., у справі за позовом ОСОБА_1 до держави України в особі Кабінету Міністрів України, держави російська Федерація в особі її Генерального консульства в Женеві, держави Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії в особі її посольства в Україні, держави Сполучені Штати Америки в особі її посольства в Україні, держави Китайська Народна Республіка в особі її посольства в Україні, держави Республіка Франція в особі її посольства в Україні про стягнення моральної шкоди,

встановив:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до держави України в особі Кабінету Міністрів України, держави російська федерація в особі її Генерального консульства в Женеві, держави Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії в особі її посольства в Україні, держави Сполучені Штати Америки в особі її посольства в Україні, держави Китайська Народна Республіка в особі її посольства в Україні, держави Республіка Франція в особі її посольства в Україні та після уточнення позовних вимог просив суд стягнути з кожного відповідача на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі один центільйон гривень завданої йому порушенням права на мир і похідних від нього прав внаслідок бездіяльності (невиконання своїх зобов`язань відповідачами у відповідності до «Меморандум про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї»), а всього на загальну суму шість центільйонів гривень.

В обґрунтування позовної заяви зазначав, що 05 грудня 1994 року держава Україна та російська федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії, Сполучені Штати Америки підписали «Меморандум про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї». В подальшому даний Меморандум підписали держави Республіка Казахстан та Китайська народна республіка, які теж стали гарантами безпеки України. Загальновідомими є факти, що з лютого 2014 року розпочалася військова агресія рф проти України, а з 24 лютого 2022 року рф здійснила широкомасштабну військову агресію проти України, що стало підставою для введення воєнного стану на території України. Такі дії держави рф та бездіяльність держав відповідачів, які допустили до військового конфлікту з рф, призвели до порушення права позивача на мир. Право кожної людини в Україні на безпеку, на суверенітет та цілісність нашої території є безумовним, а протиправні дії та бездіяльність відповідачів є причиною завдання моральної шкоди, яка є наслідком протиправної поведінки відповідачів. На обґрунтування розрахунку розміру моральної шкоди позивач вказав, що моральна шкода, завдана йому порушенням його права на мир і похідних від нього прав внаслідок невиконання своїх зобов`язань відповідачами відповідно до «Меморандума про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї» та розрахована ним за його внутрішнім переконанням з урахування рішень ЄСПЛ і норм міжнародного права без будь-якої методики.

Короткий зміст ухвали суду першої інстанції

Ухвалою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 27 жовтня 2025 року закрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до держави України в особі Кабінету Міністрів України, держави російська федерація в особі її Генерального консульства в Женеві, держави Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії в особі її посольства в Україні, держави Сполучені Штати Америки в особі її посольства в Україні, держави Китайська Народна Республіка в особі її посольства в Україні, держави Республіка Франція в особі її посольства в Україні про стягнення моральної шкоди.

Суд першої інстанції виходив з того, що в разі пред`явлення позову до іноземної держави, залучення іноземної держави до участі у справі як відповідача або третьої особи можливе лише за згодою компетентних органів відповідної держави, якщо інше не передбачено міжнародним договором України або законом України. Такої згоди суду не надано. Крім того, Будапештський меморандум підписував Президент України, а не прем`єр- міністр України.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати ухвалу Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 27 жовтня 2025 року.

Узагальнення доводів апеляційної скарги

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції закриваючи провадження у справі порушив права позивача та не забезпечив належного відшкодування, суд не витребував докази, які позивач просив витребувати і не приймав стосовно цього жодного рішення. Апелянт вважає, що суд свавільно допустив в якості представника держави України фізичну особу ОСОБА_2 . Посилання суду на те, що не надано згоди компетентних органів відповідачів на участь в справі не відповідає дійсності, так як кожен з них мав подати на позов відзив або свої заперечення, оскільки таких не надходило, то це свідчить про надання відповідачами мовчазної згоди. Вказує, що для даного процесу не має жодного відношення, хто саме від України підписував «Меморандум про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї» Президент України чи Прем`єр- міністр, оскільки даний міжнародний документ має статус договору.

Процесуальні дії апеляційного суду

Ухвалами Хмельницького апеляційного суду від 31 жовтня 2025 року відкрито апеляційне провадження та призначено справу до апеляційного розгляду.

Узагальнені доводи та заперечення учасників справи

У відзиві на апеляційну скаргу представник Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України Луков А.В. вважає безпідставними доводи апеляційної скарги в частині неналежного представника Держави Україна. Зауважує, що Положенням про Міністерство юстиції України, затвердженого постановою КМУ від 02.07.2014 №228, зокрема п.п.54 та 54-2, п.4, визначено, що Мін`юст відповідно до покладених на нього завдань бере участь у справах, діє в судах України від імені та в інтересах Кабінету Міністрів України, зокрема через територіальні органи Мін`юсту та представляє інтереси Кабінету Міністрів України в судах України. Відповідно до пункту 17 Положення №228 Мін`юст здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи Мін`юсту. Згідно із Положенням про центральний відділ судової роботи з питань міжнародного співробітництва Управління судової роботи та міжнародної правової допомоги Хмельницького міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, одним із завдань відділу є забезпечення самопредставництва інтересів Кабінету Міністрів України, Міністерства юстиції України та їх посадових осіб у судах України за дорученням Міністерства юстиції України. Тому, заступник начальника центрального відділу судової роботи та з питань міжнародного співробітництва Управління судової роботи та міжнародної правової допомоги Хмельницького міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Луков А.В., наділений повноваженнями діяти від імені Кабінету Міністрів України в судах України як його представник.

Апелянт Хабаль М.Й. в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав з підстав, наведених в апеляційній скарзі.

Представник Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України Луков А.В. вважає, що підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Представники відповідачів повідомлені належним чином про дату, час і місце слухання справи, в судове засідання не з`явилися, про причини неявки не повідомили.

Заслухавши пояснення апелянта, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити.

Мотивувальна частина

Встановлені фактичні обставини справи

Встановлено, що ухвалою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 06 травня 2025 року відкрито провадження у справі № 686/19043/25 за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі представника Кабінета Міністрів України, Держави Росія в особі представника Генерального консульства російської федерації в Женеві, Держави Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії в особі представника Посольства Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії в Україні, Держави Сполучені Штати Америки в особі представника Посольства США в Україні, Держави Китайська Народна Республіка в особі представника Посольства КНР в Україні, Держави Республіка Казахстан в особі представника Посольства Республіки Казахстан в Україні, про відшкодування шкоди та призначено підготовче засідання.

Ухвалою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 22 вересня 2025 року закрито провадження у справі 686/19043/25 за позовом ОСОБА_1 про відшкодування шкоди.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Закриваючи провадження у справі на підставі пунктів 1,2 частини 1 ст.255 ЦПК України, суд виходив з того, що дана справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, відсутній предмет спору.

Зазначеним вимогам закону ухвала суду першої інстанції не відповідає.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частина перша статті 79 Закону України Про міжнародне приватне право встановлює судовий імунітет, відповідно до якого пред`явлення позову до іноземної держави, залучення іноземної держави до участі у справі як відповідача або третьої особи, накладення арешту на майно, яке належить іноземній державі та знаходиться на території України, застосування щодо такого майна інших засобів забезпечення позову і звернення стягнення на таке майно можуть бути допущені лише за згодою компетентних органів відповідної держави, якщо інше не передбачено міжнародним договором України або законом України.

Міжнародно-правові норми про юрисдикційний імунітет держави уніфіковано у двох конвенціях: Європейській конвенції про імунітет держав, прийнятій Радою Європи 16 травня 1972 року, та Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності, прийнятій резолюцією 59/38 Генеральної Асамблеї 02 грудня 2004 року. Ці Конвенції втілюють концепцію обмеженого імунітету держави, визначають, в якій формі є можливою відмова держави від імунітету («явно виражена відмова від імунітету» на підставі укладеного міжнародного договору чи контракту, або «відмова від імунітету, яка передбачається», коли іноземна держава вступає у судовий процес і подає зустрічний позов у суді іноземної держави), а також закріплюють перелік категорій справ, у яких держава не користується імунітетом у суді іншої держави-учасниці.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) «у випадках, коли застосування правила державного імунітету від юрисдикції обмежує здійснення права на доступ до суду, суд має встановити, чи обставини справи виправдовують таке обмеження» (Sabeh El Leil v. France (скарга № 34869/05), рішення від 29 червня 2011 року, § 51; Oleynikov v. Russia (скарга № 36703/04), рішення від 14 березня 2013 року, § 59).

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, обмеження права на справедливий суд, зокрема шляхом застосування судового імунітету держави, є таким що відповідає пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція 1950 року) лише у разі, якщо таке обмеження: 1) переслідує законну мету, 2) є пропорційне меті, яка переслідується, та 3) не порушує самої сутності права на доступ до суду (Ashingdane v the United Kingdom (скарга № 8225/78), рішення від 28 травня 1985 року, § 57; Oleynikov v. Russia (скарга № 36703/04), рішення від 14 березня 2013 року, § 55; Fogarty v. the United Kingdom (скарга № 37112/97), рішення від 21 листопада 2001 року, § 33; Cudak v. Lithuania (скарга № 15869/02), рішення від 23 березня 2010 року, § 55).

ЄСПЛ неодноразово визнавав, що «надання імунітету державі в ході цивільного судочинства переслідує законну мету дотримання міжнародного права для сприяння ввічливості та добрих відносин між державами через повагу до суверенітету іншої держави» (Oleynikov v. Russia (скарга № 36703/04), рішення від 14 березня 2013 року, § 60; Cudak v. Lithuania (скарга № 15869/02), рішення від 29 червня 2011 року, § 52; Wallishauser v. Austria, (скарга № 156/04), рішення від 17 липня 2012 року, § 60).

Таким чином, у контексті наведеної практики ЄСПЛ, застосування судового імунітету російської федерації у справі за позовом про відшкодування шкоди повинно мати законну мету, зокрема сприяння ввічливості та добрих відносин між державами через дотримання міжнародного права. У той же час, збройна агресія проти України, здійснена російською федерацією в порушення основоположних принципів і норм міжнародного права, зокрема Статуту ООН, вчинені її збройними силами міжнародно-правові злочини в Україні виключають, з ініціативи російської федерації, питання ввічливості та добрих відносин між країнами.

Це позбавляє застосування судового імунітету російської федерації, що обмежує право позивача на справедливий суд, законної мети.

Відповідно до статті 12 Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності (2004), що відображає звичаєве міжнародне право, держава не має права посилатися на судовий імунітет у справах, пов`язаних із завданням шкоди здоров`ю, життю та майну, якщо така шкода повністю або частково завдана на території держави суду та якщо особа, яка завдала шкоду, у цей час перебувала на території держави суду.

Судовий імунітет російської федерації не підлягає застосуванню з огляду на порушення російською федерацією державного суверенітету України, а отже, не є здійсненням російською федерацією своїх суверенних прав, що охороняються судовим імунітетом.

Дії російської федерації вийшли за межі її суверенних прав, оскільки будь-яка іноземна держава не має права здійснювати збройну агресію проти іншої країни. Вчинення актів збройної агресії іноземною державою не є реалізацією її суверенних прав, а свідчить про порушення зобов`язання поважати суверенітет та територіальну цілісність іншої держави - України, що закріплено у Статуті ООН.

Враховуючи вказане, російська федерація не має підстав посилатися на імунітет для уникнення відповідальності за заподіяні збитки майну позивача. До таких висновків також дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 травня 2022 року у справі №635/6172/17 (пункт 49).

Аналогічні правові висновки висловлені Верховним Судом у постановах від 18 травня 2022 року у справі № 428/11673/19 та у справі №760/17232/20.

У зв`язку з повномасштабним вторгненням російської федерації на територію України 24 лютого 2022 року Україна розірвала дипломатичні відносини з Росією, що у свою чергу з цієї дати унеможливлює направлення різних запитів та листів до посольства російської федерації в Україні у зв`язку із припиненням його роботи на території України.

До таких висновків щодо розірвання дипломатичних відносин між Україною і російською федерацією дійшов Верховний Суд у постанові від 14 квітня 2022 року у справі № 308/9708/19, а також Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 травня 2022 року у справі № 635/6172/17 (пункт 58).

Тому, помилковими є висновки суду першої інстанції про відсутність згоди компетентних органів російської федерації на розгляд цього спору у суді.

Крім того, в матеріалах справи відсутні підтвердження про з`ясування судом першої інстанції наявності або відсутності згоди інших іноземних держав, які є відповідачами у справі, висловленої через уповноважених осіб або компетентні органи, на розгляд у суді даного спору.

Помилковими є висновки суду першої інстанції про закриття провадження у справі до Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, виходячи з такого.

Закриваючи провадження у справі до Держави України в особі Кабінету Міністрів України суд першої інстанції в мотивувальній частині ухвали зазначив, що Будапештський меморандум підписував Президент України, а не Прем`єр міністр.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 травня 2022 року у справі № 635/6172/17 зазначила, що « держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин (частина перша статті 167 ЦК України). Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (стаття 170 ЦК України). Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (частина друга статті 30 ЦПК України у редакції, чинній на час звернення з позовом). Державу представляють відповідні органи державної влади в межах їх компетенції через свого представника (частина четверта статті 38 ЦПК України у вказаній редакції). Близькі за змістом приписи є у частині другій статті 48 і в частині четвертій статті 58 ЦПК України у редакції, чинній на вирішення справи у судах. Отже, у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді (див. також постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11 (пункт 6.22), від 27 лютого 2019 року у справі № 761/3884/18 (пункт 35), від 21 серпня 2019 року у справі № 761/35803/16-ц (пункт 33), від 18 грудня 2019 рокуу справі № 688/2479/16-ц(пункти 25-28), від 6 липня 2021 року у справі № 911/2169/20 (пункт 8.6)).

Позивачем зазначено в позовній заяві відповідачем у справі Державу України та визначено представником Кабінем Міністрів України, а тому помилковими є висновки суду про закриття провадження у справі, оскільки вона не підлягає розгляду в цивільному судочинстві.

Закриваючи провадження у справі з підстав відсутності спору судом першої інстанції не наведена мотивація з цього приводу в мотивувальній частині ухвали.

Враховуючи викладене, ухвала суду першої інстанції постановлена з порушенням норм процесуального права у зв`язку з чим підлягає скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Висновки суду апеляційної інстанції

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язуєсуди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги про те, що ухвала суду першої інстанції про закриття провадження у справі перешкоджає подальшому провадженню у справі, колегія суддів вважає обґрунтованими, у зв`язку з чим ухвала суду як така, що постановлена з порушенням норм процесуального права, підлягає скасуванню, а справа у відповідності до положень ст. 379 ЦПК України поверненню до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись ст.ст. 374, 379, 381, 382, 389, 390 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 27 жовтня 2025 року про закриття провадження у справі скасувати, справу направити до Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 26 грудня 2025 року.

Судді: Т. В. Спірідонова

Р. С. Гринчук

А. М. Костенко