ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 грудня 2025 року

м. Київ

справа № 497/2923/23

провадження № 61-10505св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Сердюка В. В.,

учасники справи:

заявник - ОСОБА_1 , заінтересована особа- Болградський районний відділ Головного управління державної міграційної служби України в Одеській області,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Головного управління державної міграційної служби України в Одеській області на рішення Болградського районного суду Одеської області від 24 жовтня 2024 року у складі судді Кравцової А. В. та постанову Одеського апеляційного суду від 08 липня 2025 року у складі колегії суддів Таварткіладзе О. М., Вадовської Л. М., Погорєлової С. О.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст вимог заяви

У грудні 2023 року ОСОБА_1 , заінтересована особа - Болградський районний відділ Головного управління державної міграційної служби України в Одеській області, звернулася до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання особи на території України.

Заяву мотивовано тим, що її матір - ОСОБА_2 - постійно проживала на території України, (на той час - Українська СРСР) з дня її народження і до ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В обґрунтування вказаного зазначила, що її рідна матір ОСОБА_3 народилася у грудні 1944 року у селі Виноградівка (колишня назва - село Курчій) Болградського району Одеської області, де проживала разом зі своїми батьками з моменту народження і до одруження.

Після одруження її мати разом з чоловіком ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з огляду на характер його роботи переїхала до міста Чадир-Лунга, Республіка Молдова (на той час - Молдавська СРСР).

28 грудня 2022 року згідно з договором купівлі-продажу заявниця придбала житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , тому вона бажає отримати громадянство України або посвідку на проживання в Україні.

Для отримання громадянства України або посвідки на проживання в Україні їй потрібно надати докази постійного проживання будь-кого з близьких родичів на території України (або Української СРСР), однак такі відомості щодо її батьків документально підтвердити вона не може, тому змушена звернутися до суду.

Болградський районний суд Одеської області рішенням від 12 березня 2024 року задовольнив вимоги зазначеної вище заяви. Встановив юридичний факт та визнав, що ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , мати заявниці ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , постійно проживала на території України (на той час Української СРСР) з дня її народження, тобто з ІНФОРМАЦІЯ_11 року і до ІНФОРМАЦІЯ_1 .

06 вересня 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду першої інстанції із заявою про перегляд рішення Болградського районного суду Одеської області від 12 березня 2024 року за нововиявленими обставинами.

В обґрунтування заяви зазначила, що на момент розгляду судом справи заявниця не отримала довідку з архіву про народження своєї матері, та деякі інші документи з Республіки Молдови, однак, отримавши, з`ясувала, що дата народження матері, її ім`я і прізвище в архівній довідці та в інших доказах відрізняються, тому заявниця, на момент звернення до суду із заявою про встановлення юридичного факту просила визнати факт у помилковому варіанті - без врахування цих обставин - доказів, які були отримані нею лише під час виконання судового рішення і містять відомості, що мають суттєве значення і вплинули б на рішення суду, якби про їх існування було відомо суду до ухвалення остаточного рішення у справі.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій і мотиви їх ухвалення

Болградський районний суд Одеської області рішенням від 24 жовтня 2024 року заяву ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, задовольнив.

Встановив та визнав, що ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , мати заявниці ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , постійно проживала на території України (на той час Української СРСР) з дня її народження, тобто з ІНФОРМАЦІЯ_12 року і до ІНФОРМАЦІЯ_6 .

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що вимоги заявниці є обґрунтованими та доведеними належними і допустимими доказами.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Головне управління державної міграційної служби України в Одеській області (далі - ГУ ДМС України в Одеській області) оскаржило її в апеляційному порядку.

Одеський апеляційний суд постановою від 08 липня 2025 року апеляційну скаргу ГУ ДМС України в Одеській області залишив без задоволення, рішення Болградського районного суду Одеської області від 24 жовтня 2024 року залишив без змін.

Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції та зазначив, що обрання певного засобу правового захисту, у тому числі і досудового врегулювання спору, є правом, а не обов`язком особи, яка добровільно, керуючись власними інтересами, його використовує. Встановлення законом обов`язкового досудового врегулювання спору обмежує можливість реалізації права на судовий захист.

Оскільки законом не визначено іншого, окрім судового, порядку встановлення факту постійного проживання на території України, місцевий суд дійшов правильного висновку про задоволення вимог ОСОБА_1 у зв`язку з визнанням їх доведеними.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду у серпні 2025 року, ГУ ДМС України в Одеській області просить рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду скасувати, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Як на підставу касаційного оскарження судових рішень заявник посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, а саме, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду від 08 квітня 2020 року у справі № 654/3462/17.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що суди неповно дослідили обставини справи, що підлягають з`ясуванню.

ГУ ДМС України в Одеській області зазначає, що ОСОБА_1 не зверталася до територіальних підрозділів ГУ ДМС України в Одеській області з заявою встановленого зразка, не надала жодних документів, які передбачені Порядком провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженим Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215 (далі - Порядок № 215), отже, заявниця не використала усі можливості для отримання статусу громадянина України, а тому звернення до суду є передчасним.

Подана ОСОБА_1 копія відповіді Державного архіву Одеської області не містить дати та вихідного номеру та належно не завірена заявницею.

Крім того, скаржник посилається на відсутність належних та допустимих доказів того, що матір`ю ОСОБА_1 є ОСОБА_5 , оскільки до заяви не долучено документів, що підтверджують зміну прізвища заявниці з ОСОБА_5 на ОСОБА_5 .

Вважає, що заперечення щодо задоволення заяви ОСОБА_1 про встановлення факту постійного проживання свідчать про наявність спору про право, що унеможливлює розгляд такої заяви в порядку окремого провадження.

Доводи інших учасників справи

У жовтні 2025 року ОСОБА_1 подала відзив на касаційну скаргу, в якому викладено заперечення на доводи касаційної скарги, які заявниця вважає необґрунтованими та безпідставними, просить відмовити в її задоволенні, а оскаржувані рішення залишити без змін.

Фактичні обставини справи, що встановили суди

ІНФОРМАЦІЯ_7 в місті Чадир-Лунга, Республіка Молдова, померла «ОСОБА_5», яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_8 у селі Виноградівка Болградського району Одеської області, що підтверджується свідоцтвом про смерть, яке було перекладене з румунської, і яке було видано 22 серпня 2024 року «Агенцією Державних Послуг» Республіки Молдова, Чадир-Лунга, від 06 березня 1998 року, а/з № 48 (т. 2, а. с. 8).

Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого 14 травня 1985 року Чадир-Лунзьким районним бюро РАГС МССР, заявниця ОСОБА_9 народилася ІНФОРМАЦІЯ_9 , в графі «Батьки» вказані російською: « ОСОБА_4 » та « ОСОБА_10 » (т. 1, а. с. 6).

30 грудня 1965 року Чадир-Лунзький відділ ЗАЦС зареєстрував шлюб між ОСОБА_11 , який народився у селі Виноградівка, та ОСОБА_12 , що народилася у селі Виноградівка, що підтверджується нотаріально завіреним перекладом з румунської архівного витягу з актового запису № 114 про одруження. Цей шлюб було розірвано Чадир-Лунзьким відділом ЗАЦС (від 20 січня 1974 року а/з № 4), дата надання витягу - 30 квітня 2008 року (т. 1, а. с. 17).

Відповідно до довідки про одруження № А-00029, виданої російською мовою відділом «по Катангскому району службы ЗАГС Иркутской области», 08 червня 1990 року було зареєстровано шлюб між ОСОБА_13 і ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , актовий запис №10, та зазначено, що шлюб розірвано, однак не вказано дату (т. 1, а. с. 57).

Згідно з копією свідоцтва про шлюб (бланк частково румунською мовою), що видано 17 травня 1996 року Чадир-Лунзьким відділом ЗАГС, Республіка Молдова, заявниця змінила прізвище з « ОСОБА_5 » на « ОСОБА_5 » внаслідок реєстрації шлюбу з ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (т.1, а. с. 59).

Згідно з відповіддю Державного архіву Одеської області від 25 липня 2024 року № 82/06-22 та доданою до неї архівною довідкою від 25 липня 2024 року № 81/06-22, відповідно до реєстраційної книги про народження Примарії села Курчій Кілійського району Ізмаїльської області за 1944 рік (тепер село Виноградівка Болградського району Одеської області) є актовий запис від 26 грудня 1944 року № 55 про народження ІНФОРМАЦІЯ_8 особи на ім`я « ОСОБА_16 », де її батьком зазначено: « ОСОБА_17 , 26 років», а матір`ю - « ОСОБА_18 , 23 роки» (т. 2, а. с. 17).

Суд першої інстанції також допитав в межах розгляду справи № 497/2923/23 у провадженні № 2-о/497/25/24 свідків ОСОБА_19 та ОСОБА_20 , які підтвердили, що матір заявниці - ОСОБА_5 з моменту її народження і все своє життя до заміжжя проживала на території України, зокрема, у селі Курчій (тепер село Виноградівка) Болградського району Одеської області, у тому числі і станом до 01 січня 1974 року, оскільки свідки є сусідами бабусі заявниці по матері та знають їх усіх з дитинства, підтвердили, що сама заявниця часто приїжджала до бабусі - материної матері до села Виноградівка погостювати.

Матеріали справи також містять копію перекладу з румунської мови архівного витягу з запису акту № 114 про реєстрацію шлюбу ( ЗАЦС Чадир-Лунга ) 30 грудня 1965 року між « ОСОБА_22 », який народився ІНФОРМАЦІЯ_10 у селі Виноградівка та «ОСОБА_5», яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_8 у селі Виноградівка, після одруження прізвище дружини - « ОСОБА_5 », примітка: акт про розірвання шлюбу від 20 січня 1974 року № 4 (т. 2, а. с. 4); копію перекладу з румунської мови архівного витягу з запису акта про розірвання шлюбу ( ЗАЦС Чадир-Лунга ) 20 січня 1974 року між « ОСОБА_22 », який народився ІНФОРМАЦІЯ_10 у селі Виноградівка Болградського району Одеської області та « ОСОБА_23 », яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_8 у селі Виноградівка Болградського району Одеської області, після розірвання шлюбу прізвище дружини - « ОСОБА_23 видано: Агенцією Державних послуг 22 серпня 2024 року (т. 2, а. с. 6).

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду відповідають.

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права

Розгляд справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, в порядку окремого провадження передбачений, зокрема, главами 1 і 6 розділу 4 ЦПК України.

Окреме провадження є видом непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав (частина перша статті 293 ЦПК України).

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Згідно з частиною другою статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав; чинне законодавство не передбачає іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення такого факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право.

Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету, для якої необхідне його встановлення. Один і той самий факт для певних осіб і для певної мети може мати юридичне значення, а для інших осіб та іншої мети - ні.

Отже, законодавством передбачено встановлення юридичних фактів щодо виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, до яких належать і факти, що породжують право особи на підтвердження належності до громадянства України, зокрема постійного проживання на території України.

Перелік юридичних фактів, що підлягають встановленню в судовому порядку, зазначений у статті 315 ЦПК України, не є вичерпним.

Звертаючись до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, факту народження своєї матері на території України та її проживання протягом певного часу заявниця зазначала про неможливість реалізації нею свого права на отримання дозволу на проживання та набуття громадянства України за територіальним походженням. Посилалася на відмову Болградського районного відділу Головного управління державної міграційної служби України в Одеській області, зокремачерез неподання документів на підтвердження народження її матері на території України, а також на відсутність свідоцтва про народження її матері.

Отже, як правильно виснували суди першої та апеляційної інстанцій, метою встановлення факту, що має юридичне значення є набуття (оформлення) заявницею громадянства України за територіальним походженням.

Особа (іноземець або особа без громадянства), яка сама чи хоча б один із її батьків або її дід чи баба, прадід чи прабаба, або її рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або яка сама чи хоча б один із її батьків або її дід чи баба, прадід чи прабаба, або її рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), а також її неповнолітні діти мають право на набуття громадянства України за територіальним походженням (частина перша статті 8 Закону України «Про громадянство»).

Відповідно до пункту 28 Порядку № 215 для оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням особа, дід чи баба якої народилися до 24 серпня 1991 року на території, що стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили на момент їх народження до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР) (частина перша статті 8 Закону), подає документи, передбачені підпунктами «а» - «в» пункту 24 цього Порядку, а також: а) документ, що підтверджує факт народження діда чи баби заявника на територіях, зазначених у абзаці першому цього пункту; б) документи, що засвідчують родинні стосунки заявника відповідно з дідом чи бабою, які народилися на територіях, зазначених у абзаці першому цього пункту.

У пункті 44 Порядку № 215 встановлено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання чи народження особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили на момент її народження чи під час її постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), або документів, що підтверджують відповідні родинні стосунки, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду.

Таким чином, відповідно до положень Закону України «Про громадянство України» і Порядку № 215 для набуття громадянства України заявник повинен, зокрема, подати документи, що підтверджують народження його на території України чи постійне проживання на ній, або підтверджують родинні відносини з такою особою, або рішення суду.

Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 27 лютого 2023 року в справі № 517/445/19 (провадження № 61-11240св22).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18 зазначено, що у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов. А саме, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів.

Визначальною обставиною під час розгляду заяви про встановлення певних фактів у порядку окремого провадження є те, що встановлення такого факту не пов`язане з наступним вирішенням спору про право цивільне. Під спором про право необхідно розуміти певний стан суб`єктивного права; спір є суть суперечності, конфлікт, протиборство сторін, спір поділяється на матеріальний і процесуальний. Таким чином, виключається під час розгляду справ у порядку окремого провадження існування спору про право, який пов`язаний з порушенням, оспорюванням або невизнанням, а також недоведенням наявності суб`єктивного права за умов, що є певні особи, які перешкоджають у реалізації такого права. У порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема, якщо згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав осіб; встановлення факту не пов`язується із наступним вирішенням спору про право.

Аналогічні за змістом висновки щодо встановлення факту викладені в постановах Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 336/709/18-ц, від 15 квітня 2020 року у справі № 302/991/19, від 27 серпня 2020 року у справі № 201/1935/20, від 14 квітня 2021 року у справі № 205/2102/19, від 28 квітня 2021 року у справі № 520/19532/19, від 29 червня 2022 року у справі № 205/6338/21, від 26 червня 2024 року у справі № 522/6673/23.

Верховний Суд бере до уваги, що ГУ ДМС України в Одеській області повідомило, що заявниця зверталася до територіальних підрозділів ГУ ДМС України в Одеській області із заявою встановленого зразку, однак їй було відмовлено у зв`язку з неподанням усіх передбачених законом документів.

Крім того у судовому засіданні 12 березня 2024 року представник Болградського районного відділу ГУ ДМС України в Одеській області Каламанов В. С. повідомив суду, що заявниці було відмовлено з огляду на те, що в Державному архіві Одеської областіне збереглися відповідні документи щодо підтвердження народження матері заявниці на території України. Також зазначив, що підставою для оформлення документів заявниці є лише рішення суду (т. 1, а. с. 71 зворот, технічний запис судового засідання 11:20:52).

Встановлення у судовому порядку факту народження матері заявниці до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», відомості про що були втрачені, не суперечить приписам частини другої статті 315 ЦПК України.

Крім того, задоволення заяви не є вирішенням питання про набуття заявницею громадянства України. Суди лише в межах заявлених у цій справі вимог здійснили оцінку доводів сторін та доказів, наданих на підтвердження факту народження матері заявниці на території України. Крім того, сама собою незгода ГУ ДМС України в Одеській області із заявою ОСОБА_1 та її доводами не свідчить про наявність спору про право.

Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 15 листопада 2023 року у справі № 523/3806/21, від 28 серпня 2024 року у справі № 509/5075/22 (провадження № 61-7466св24).

Суди у справі, що переглядається, належно дослідивши та оцінивши у своїй сукупності докази, виснували про їх належність, допустимість та достатність на підтвердження того, що ОСОБА_6 , мати заявниці, народилася ІНФОРМАЦІЯ_8 в селі Виноградівка Болградського району Одеської області та постійно проживала на території України (на той час Української СРСР) з дня її народження, ІНФОРМАЦІЯ_8 , до ІНФОРМАЦІЯ_6 .

З урахуванням наведеного колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій щодо можливості встановлення такого факту в порядку окремого провадження.

Щодо доводів касаційної скарги про недопустимість доказу, поданого ОСОБА_1 , а саме копії відповіді Державного архіву Одеської області, колегія суддів зазначає таке.

Справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Інші особливості розгляду цих справ встановлені цим розділом (частина третя статті 294 ЦПК України).

Відповідно до частини другої статті 95 ЦПК України письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього.

Згідно з матеріалами справи копія відповіді Державного архіву Одеської області містить дату та вихідний номер, підписана уповноваженою особою - директором Лук`янчуком П., а також містить печатку адвокатки Цоєвої Вікторії Вікторівни та відмітку, яка складається зі слів «копія вірна» (т. 2, а. с. 16).

Отже, доводи касаційної скарги в цій частині є необґрунтованими.

Верховний Суд також відхиляє доводи касаційної скарги про те, що заявниця не надала доказів зміни її прізвища з ОСОБА_5 на ОСОБА_5 , оскільки у матеріалах справи наявні копії довідки про одруження № А-00029 щодо реєстрації шлюбу між ОСОБА_13 і ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , та копії свідоцтва про шлюб від 17 травня 1996 року про реєстрацію шлюбу заявниці з ОСОБА_15 та зміну її прізвища з « ОСОБА_5 » на « ОСОБА_5 » (т. 1, а. с. 57-59).

Доводи ГУ ДМС України в Одеській області у поданій касаційній скарзі щодо неврахування висновків Верховного Суду, викладених у постанові Верховного Суду від 08 квітня 2020 року у справі № 654/3462/17 (за заявою особи про встановлення факту його проживання в Україні) колегія суддів відхиляє, оскільки вказані висновки не є релевантними щодо справи, яка переглядається, так як судові рішення у наведеній справі ухвалено за інших фактичних обставин, ніж у справі, що переглядається.

Верховний Суд висловлює правові висновки у справах з огляду на встановлення судами певних фактичних обставин справи і такі висновки не є універсальними та типовими до всіх справ і фактичних обставин, які можуть бути встановлені судами. З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності і необхідності застосування правових висновків Верховного Суду в кожній конкретній справі (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 березня 2023 року у справі № 154/3029/14-ц (провадження № 14-43цс22)).

Отже, підстава касаційного оскарження, наведена у касаційній скарзі у цій справі, визначена у пункті 1 частини другої статті 389 ЦПК України, у цьому випадку не підтвердилася.

Стосовно доводів ГУ ДМС України в Одеській області, викладених у касаційній скарзі з підстав оскарження судових рішень, визначених у пункті 4 частини другої статті 389 ЦПК України, за змістом якого підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках, зокрема, якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу, Верховний Суд зазначає таке.

Згідно з пунктом 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу.

Таким чином, за змістом пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України достатньою підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є не саме по собі порушення норм процесуального права шляхом недослідження судом зібраних у справі доказів, а зазначене процесуальне порушення у сукупності з належним обґрунтуванням ГУ ДМС України в Одеській області заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 ЦПК України.

За таких обставин недостатніми є доводи ГУ ДМС України в Одеській області про неповне дослідження судами доказів у справі за умови необґрунтованості підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1-3 частини другої статті 389 ЦПК України.

Саме тільки посилання ГУ ДМС України в Одеській області на те, що суди не в повному обсязі дослідили докази та не з`ясували дійсні обставини справи, без належного обґрунтування, не можуть ставити під сумнів судові рішення; доводи касаційної скарги, які стосуються з`ясування обставин, вже встановлених судами, та переоцінки вже оцінених доказів у справі, не можуть бути враховані судом касаційної інстанції з огляду на положення частини першої статті 400 ЦПК України.

Тому, оскільки підстави касаційного оскарження, наведені ГУ ДМС України в Одеській області у касаційній скарзі, передбачені пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, у цьому випадку не отримали підтвердження, касаційний суд також залишає без задоволення касаційну скаргу в частині підстави, передбаченої пунктом 4 частини другої статті 389 ЦПК України.

Інші наведені в обґрунтування касаційної скарги доводи не можуть бути підставами для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, зводяться виключно до необхідності переоцінки судом доказів, що відповідно до вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18)).

У межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд не встановив підстав для висновку, що суди першої та апеляційної інстанцій ухвалили оскаржувані судові рішення із неправильним застосуванням норм матеріального права або із порушенням норм процесуального права.

Також Верховний Суд враховує, що, як неодноразово відзначав Європейський суд з прав людини, рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29-30 рішення від 09 грудня 1994 року у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» («Ruiz Torija v. Spain»), заява № 18390/91). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» («Hirvisaari v. Finland»), заява № 49684/99).

У касаційній скарзі ГУ ДМС України в Одеській областіпросить розглянути справу за участі його представника.

Оскільки відповідно до статей 400-402 ЦПК України розгляд справи за касаційною скаргою проводиться без повідомлення учасників справи, і суд касаційної інстанції не встановив необхідності надання пояснень сторонами, то немає підстав для задоволення вказаного клопотання ГУ ДМС України в Одеській області.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У задоволенні клопотання Головного управління державної міграційної служби України в Одеській області про розгляд справи з викликом сторін відмовити.

Касаційну скаргу Головного управління державної міграційної служби України в Одеській області залишити без задоволення.

Рішення Болградського районного суду Одеської області від 24 жовтня 2024 року та постанову Одеського апеляційного суду від 08 липня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: І. М. Фаловська

С. О. Карпенко

В. В. Сердюк