СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/6022/25

пр. № 2/759/3739/25

24 грудня 2025 рокуСвятошинський районний суд м. Києва в складі:

головуючого-судді: Шум Л.М.

за участю секретаря: Дубини Т.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області про відібрання малолітньої дитини,

ВСТАНОВИВ:

Позивачка 24.03.2025року звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області про відібрання малолітньої дитини.

В обґрунтування позову зазначила, що 05.05.2018 року, між позивачкою та відповідачем - ОСОБА_2 було укладено шлюб, який було зареєстровано Центральним відділом державної реєстрації шлюбів Головного територіального управління юстиції у м. Києві, актовий запис №673 від 05.05.2018 року, що засвідчується свідоцтвом про шлюб серія НОМЕР_1 від 28.09.2023 року.

Від даного шлюбу у позивачки та відповідача ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася донька, що підтверджується свідоцтвом про народження дитини ОСОБА_3 , серія НОМЕР_2 виданого Святошинським районним у м. Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції м. Києва від 26.09.2018 року. Також у позивачки є син від попереднього шлюбу ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

З вересня 2023 року сторони проживали окремо. Позивачка звернулася до суду про розірвання шлюбу, й підчас триваючого процесу, а саме: 08.12.2023 відповідач без згоди позивачки, в односторонньому порядку, ввівши в оману позивачку - сказавши, що забирає спільну доньку на короткотерміновий строк, по факту здійснив викрадення та зміну фактичного місця проживання дитини, дитину за місцем її проживання з матір`ю не повернув.

З того часу, відповідач відмовляється повертати дитину до попереднього місця проживання дитини з матір`ю та її старшим братом. Крім того, відповідач перешкоджає позивачці у спілкуванні з донькою.

09.02.2024 рішенням Святошинського районного суду м. Києва у справі №759/24066/23 було розірвано шлюб між позивачем та відповідачем.

08.08.2024рішенням Святошинського районного суду м. Києва у справі № 759/7617/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання з матір`ю та зобов`язанням передати дитину, третя особа- служба у справах дітей Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області, позов задоволено.

18.03.2025 Київським апеляційний судом за відповідно прийнятою постановою в задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_2 щодо скасування рішення суду першої інстанції та задоволення зустрічного позову - відмовлено. Рішення суду першої інстанції як і постанова суду апеляційної інстанції набрали чинності з моменту проголошення.

Таким чином, згідно рішення Святошинського районного суду м. Києва у справі № 759/7617/24 від 08.08.2024 р.. що було залишено в силі за результатом апеляційного оскарження, та яке набуло законної сили 18.03.2025 , в судовому порядку було визначено місце проживання дитини ОСОБА_3 разом з матір`ю - ОСОБА_1 .

Підчас розгляду справи по суті, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - комісія з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Білгородської сільської ради Бучанського району Київської області прийшла до висновку, що місце проживання дитини має бути з матір`ю. Даний висновок було затверджено рішенням N131 від 04.07.2024 року виконавчого комітету Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області.

Висновком також було зафіксовано, що відповідач чинить перешкоди позивачці у спілкуванні з донькою та здійсненні батьківських обов`язків.

ОСОБА_2 18.03.2025 року після проголошення рішення суду апеляційною інстанцією передати дитину матері відмовився не дивлячись на рішення суду, що набрало законної сили з моменту проголошення постанови суду апеляційної інстанції, будучи обізнаним зі змістом рішення, оскільки був присутнім на проголошенні постанови Київського апеляційного суду.

Позивачка зазначає, що відповідач, викравши дитину (доньку), тим самим змінивши місце проживання дитини з 08.12.2023 утримує її та відмовляється добровільно виконати рішення суду, що має законну силу з 18.03.2025 року, за яким місцем проживання дитини визначено з позивачем, внаслідок чого наявна необхідність звернення позивачкою із цим позовом до суду .

Ухвалою суду від 26.03.2025 року відкрито провадження по справі та призначено до підготовчого засідання.

20.06.2025 від представника відповідача ОСОБА_2 , адвоката Рагімової Т.О. надійшов відзив по справі, згідно якого остання зазначила, що позовні вимоги не визнає, посилаючись на те, що дитині виповнилось шість років, з народження проживає з батьком, який повністю піклується здоров`ям, навчанням та вихованням дитини, в чому йому допомагає його мати ОСОБА_5 , то між матір та дитиною втрачено соціальний зв"язок.

У вересні 2025 році донька іде до першого класу в Святопетрівський Академічний ліцей, та відповідно до наказу №135 від 30.05.2025 року зарахована учнем до першого класу, відповідно за своїм місцем проживанням з батьком. Відтак, відповідач створив належні умови для проживання, відпочинку, навчання та розвитку малолітньої дитини. У дитини є постійне місце проживання, особисті речі, одяг, іграшки. Батько має тісний психоемоційний контакт з дитиною. Дитина прихильна до батька.

Малолітня ОСОБА_3 з народження в основному проживала за місцем проживання батька - ОСОБА_2 , позивач з будь- якими заявами про викрадення дитини не зверталась, а доказів на підтвердження того, що відповідач самовільно без згоди позивача змінив місце проживання дитини ОСОБА_3 , враховуючи, що основне місце проживання після 'її народження було у батька за адресою АДРЕСА_1 , не надано.

Так, позивач не надала, а в матеріалах справи відсутні докази про те, що місце проживання дочки відповідач протиправно змінив, або доказів того, що дитина була ним викрадена, оскільки донька прописана з народження за адресою батька, а саме в АДРЕСА_1 . Щодо тверджень позивачки, що донька проживала за іншою адресою не підтверджуються належними доказами, а саме позивачем не надано доказів, що постійне місце проживання доньки було разом з нею за іншою адресою.

Також, доводи позивача, що відповідач перешкоджає їй спілкуванні з донькою, не підтвержуються належними та допустими доказами, оскільки відповідач перешкод не чинить, не забороняє позивачці спілкуватись з донькою, то що матір не приймає участь у вихованні та протягом тривалого часу не відвідувала доньку, не цікавилась її вихованням, добровільно не брала участь у додаткових витратах на розвиток здібностей дитини, та враховуючи, що донька більш схильна до батька та під час зустрічей не прихильна до матері та не хоче проживати з матір`ю, а бажає проживати з батьком, свідчить тільки про те, що донька втратила зв`язок з матір`ю. Відповідач жодним чином не позбавляє дитину повноцінної материнської опіки та матері дитини на повноцінне спілкування з дитиною.

Позивач, звертаючись з даним позовом, щодо відібрання дитини у батька, намагається змінити її місце проживання. Однак зміна місця проживання, визначення місця проживання, відібрання дитини повернення дитини до матері на цей час не буде в повній мірі відповідати інтересам дитини, зважаючи, що у матері та дочки відсутній будь-який психоемоційний контакт, що також підтверджується висновком психолога ОСОБА_6 від 25.04.2025 року, до якого звернувся відповідач, та за результатами проведення психологічної роботи з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 25.04.2025 року та відповідно до якого за результатами проведеної роботи з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_2 було виявлено: у дитини сформована безпечна прив`язаність до батька, бабусі й дідуся по батьковій лінії та наявна порушена прив`язаність до матері; сформована емоційна близькість дитини з батьком; високий рівень тривожності у дитини, який обумовлений тим, що дитина залучена у сімейний конфлікт; психологічні установки батька є продуктивними, здатними забезпечити повний психологічний комфорт і благополуччя своєї дитини; батькові притаманні прояви педагогічної тактовності, турботливості, піклування й дбайливості відносно дитини.

Враховуючи зазначене, інтереси дитини на цей час переважають над бажанням матері, щодо відібрання дитини та зміну місця проживання дитини та проживання разом з нею. Задоволення вимог позивача на цей час не забезпечить дитині захист якнайкращих інтересів, адже повна та різка зміна середовища дитини, може становити певні ризики для душевної рівноваги дитини, особливо на початку спільного проживання; може призвести до негативних та непередбачуваних психологічних травм для дитини; відбудеться зміна стійкого сімейного середовища, оточення, розрив звичних життєвих звязків, однозначна зміна особистого сприйняття оточення, перебування у невідомому, новому сімейному колі, можна однозначно ствердити, що таке не матиме позитивного впливу на дитину, її психоемоційний стан, а тому на теперішній час не відповідає її інтересам щодо зростання у передбачуваній емоційно-стабільній атмосфері. Також, враховуючи, що донька ОСОБА_7 , вже оформлена в навчальний заклад, та з вересня місяця іде в перший клас, враховуючи інтереси дитини, та її бажання навчатися саме в цій школі, позивач звертаючись з цим позовом хоче змінити її місце проживання, що може привести до негативних та непередбачуваних психологічних травм для дитини;

Зокрема, психолог ОСОБА_8 , у своєму висновку від 25.05.2025 року надала рекомендації стосовно малолітньої доньки, а саме: Важливо виведення дитини з сімейного конфлікту. З урахуванням найкращих інтересів дитини в ситуації, яка склалась, та приймаючи до уваги наявність порушеної прив`язаності дитини до матері, рекомендується ураховувати бажання дитини проживати з батьком. Для відновлення контакту матері з дитиною, рекомендується спілкування проводити: з попереднім відновленням батьками взаємодії один з одним, яка б враховувала потреби та інтереси дитини; з психологічним супроводом психологом батьків.

Щодо того, що батько дитини перешкоджає матері в участі в спілкуванні і вихованні дитини, то такі твердження позивача необгрунтовані, оскільки позивачем не надано підтверджуючих документів або фактів невиконання цього судового рішення батьком. Твердження позивача, що відповідач мав би виконати постанову апеляційного суду, оскільки воно набрало законної сили, не обгрунтовано, на що позивач зазначає, що дитина- ОСОБА_3 перебувала в будівлі суду, в який Відповідач доставив дитину з метою її можливої участі під час слухання справи (зокрема клопотав під час апеляційного розгляду про проведення опитування малолітньої дитини в судовому засіданні), що судом не було взято до уваги, так рішення суду обов`язкові до виконання, однак враховуючи, що донька ОСОБА_3 в день винесення рішення не виявила бажання, щоб мати забрала її до себе, навпаки у дитини був емоційний стресс та хвилювання, що її заберуть у батька, дитина дуже плакала та не хотіла ідти до матері, тому враховуючи інтереси дитини примусово заставити дитину та передати її матері, буде суперечити її інтересам, може призвести до негативних та непередбачуваних психологічних травм для дитини, що є неприпустимим.

Так після розгляду судом апеляційної інстанції, щодо визначення місця проживання дитини, у доньки ОСОБА_9 виникла психо- емоційна лабільність (тривожність), порушення сну, оскільки дитина переживає, що її заберуть від тата, чого дитина не бажає.

Посилання позивача на рішення апеляційного суду, відповідно до якого місце проживання дитини визначено за матір`ю дитини, не відповідає найкращим інтересам дитини, так судом апеляційної інстанції, не було враховано інтереси дитини, не в повному обсязі встановили обставини, які мають значення для визначення найкращих інтересів дитини, судом не встановлено, поведінку кожного з батьків стосовно дитини, не взяли до уваги, що після народження дитини батьки проживали у помешканні батька та продовжували проживати за місцем проживання відповідача, що тільки 08 грудня 2023 року Позивач разом з дітьми поїхала до своїх батьків та 09 грудня 2023 року, донька ОСОБА_7 по телефону просила тата( відповідача) забрати її додому, на що 11 грудня 2023 року ОСОБА_2 приїхав за вказаною адресою позивача та йому віддали дитину, що виключає викрадення дитини батьком. 3 11 грудня 2023 року неповнолітня ОСОБА_10 постійно проживає з батьком ОСОБА_2 та не має бажання спілкуватися з позивачем. На той час позивачка не заперечувала, щоб неповнолітня ОСОБА_10 залишилась проживати разом з батьком.

Представник відповідача зазначає, що судами першої та апеляційної інстанції не було встановлено та не надано оцінку, чи відвідує дитина розвиваючі гуртки за місцем її проживання, чи має прив`язаність до членів сім`ї батька, з якими проживає, хто фактично займається вихованням дитини, який психологічний зв`язок між дитиною та батьками, тому відповідач не погоджуючись з рішенням суду, враховуючи бажання дитини проживати з ним звернувся до Верховного суду з касаційною скаргою, остаточного рішення по справі ще не ухвалено. Станом на день подання відзиву на позовну заяву справа, щодо визначення місця проживання дитини перебуває ще на розгляді у Верховному суді.

В даному випадку відібрання дитини, призведе до зміни місця проживання дитини з матір`ю, дитина буде поміщена в нове для неї середовище, що буде суперечити її інтересам, може призвести до негативних та непередбачуваних психологічних травм для дитини. Ухвалою суду від 15.07.2025 закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду.

В судовому засіданні позивачка та її представник просили суд задовольнити позов.

В судовому засіданні відповідач та його представник просили суд відмовити в задоволенні позову.

Третя особа Служба у справах дітей Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області надіслала до суду лист в якому просила суд слухати справу у їхню відсутність та винести рішення згідно чинного законодавства.

Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного.

Судом встановлено, що 05.05.2018 року, між позивачкою та відповідачем - ОСОБА_2 було укладено шлюб, який було зареєстровано Центральним відділом державної реєстрації шлюбів Головного територіального управління юстиції у м. Києві, актовий запис №673 від 05.05.2018 року, що засвідчується свідоцтвом про шлюб серія НОМЕР_1 від 28.09.2023 року.

Судом встановлено, що від даного шлюбу у позивачки та відповідача ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася донька, що підтверджується свідоцтвом про народження дитини ОСОБА_3 , серія НОМЕР_2 виданого Святошинським районним у м. Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції м. Києва від 26.09.2018 року.

Судом встановлено, що 09.02.2024 рішенням Святошинського районного суду м. Києва у справі №759/24066/23 було розірвано шлюб між позивачем та відповідачем.

Судом встановлено, що 08.08.2024рішенням Святошинського районного суду м. Києва у справі № 759/7617/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання з матір`ю та зобов`язанням передати дитину, третя особа- служба у справах дітей Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області, позов задоволено.

Судом встановлено, що 18.03.2025Київським апеляційний судом за відповідно прийнятою постановою в задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_2 щодо скасування рішення суду першої інстанції та задоволення зустрічного позову - відмовлено. Рішення суду першої інстанції як і постанова суду апеляційної інстанції набрали чинності з моменту проголошення.

Судом встановлено, що згідно рішення Святошинського районного суду м. Києва у справі № 759/7617/24 від 08.08.2024 р., що було залишено в силі за результатом апеляційного оскарження, та яке набуло законної сили 18.03.2025 , в судовому порядку було визначено місце проживання дитини ОСОБА_3 разом з матір`ю - ОСОБА_1 .

Судом встановлено, що під час розгляду вищезазначеної справи по суті, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - комісія з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Білгородської сільської ради Бучанського району Київської області прийшла до висновку, що місце проживання дитини має бути з матір`ю. Даний висновок було затверджено рішенням N131 від 04.07.2024 року виконавчого комітету Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області.

Судом також встановлено, що висновком служби у справах дітей , також було зафіксовано, що відповідач чинить перешкоди позивачці у спілкуванні з донькою та здійсненні батьківських обов`язків.

Надаючи оцінку доводам у цій частині, враховуючи пояснення представника служби, суд приходить про існування можливої небезпеки для дитини.

Судом встановлено, що постановою Верховного суду від 04.2025 касаційну скаргу ОСОБА_2 , залишено без задоволення, а рішення Святошинського районного суду від 07.08.2024 та постанову Київського апеляційного суду від 18.03.2025, залишено без змін.

Надаючи оцінку усім доказам в сукупності, суд виходить, насамперед, з інтересів дитини.

Оскільки СК України не визначає зміст категорії «інтереси дитини», то розкрити зміст цього поняття можна через підхід, що застосовує Європейський суд з прав людини.

Так, при визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: 1) у найкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо не придатною або явно неблагополучною; 2) у найкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному середовищі, що не є неблагополучним (пункти 78, 100 рішення ЄСПЛ у справі «Mamchur v. Ukraine» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09).

Відповідно до пункту 1 статті 3 Конвенції про права дитини дитина наділяється правом на те, щоб її найкращі інтереси оцінювалися і бралися до уваги як першочергове міркування при прийнятті відносно неї будь-яких дій або рішень як у державній, так і у приватній сфері. Найкраще забезпечення інтересів дитини - це право, принцип і правила процедури, які засновані на оцінці усіх елементів, що відображають інтереси дитини у конкретних обставинах. При оцінці та визначенні найкращих інтересів дитини з метою прийняття рішення про застосування тієї чи іншої конкретної міри належить діяти в наступному порядку: 1) з урахуванням конкретних обставин справи слід визначити, в чому полягають відповідні елементи оцінки найкращих інтересів, наповнити їх конкретним змістом і визначити значимість кожного з них у співвідношенні з іншими; 2) з цією метою необхідно слідувати правилам, що забезпечують юридичні гарантії та належну реалізацію цього права.

При оцінці та визначенні найкращих інтересів дитини підлягають врахуванню наступні базові елементи: (а) погляди дитини, (б) індивідуальність дитини, (в) збереження сімейного оточення і підтримання відносин, (г) піклування, захист і безпека дитини, (ґ) вразливе положення, (д) право дитини на здоров`я, (е) право дитини на освіту.

Воз`єднання дитини з біологічною матір"ю є важливим позитивним обов`язком держави, і право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя. Право матері на проживання з її малолітньою дитиною має бути захищене, й у правовідносинах, що складаються між матір"ю і дитиною.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України). Стаття 16 ЦК України встановлює, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, та перераховує, що може бути способами захисту цивільних прав та інтересів.

Згідно з частиною третьоїстатті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Відповідно до частини першої, п`ятоїстатті 5 СК Українидержава охороняє сім`ю, дитинство, материнство, батьківство, створює умови для зміцнення сім`ї; ніхто не може зазнавати втручання в його сімейне життя, крім випадків, встановлених Конституцією України.

Частиною першоюстатті 8 Закону України "Про охорону дитинства"передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина першастатті 12 Закону України "Про охорону дитинства").

У частині сьомій статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з частинами першою-четвертоюстатті 150 СК Українибатьки зобов`язанні виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, свої Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

Відповідно до частини першоїстатті 155 СК Україниздійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Згідно зі статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року закріплено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

При цьому положення вказаної Конвенції, яка ратифікована Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей.

Ухвалюючи рішення у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини вказав на те, що при визначенні найкращих інтересів дитини в конкретній справі необхідно брати до уваги два міркування: по-перше, у найкращих інтересах дитини зберегти її зв`язки із сім`єю, крім випадків, коли доведено, що сім`я непридатна або неблагополучна; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (пункт 100 рішення від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09).

Частиною першою статті 162 СК України передбачено, що якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання.

Дитина не може бути повернута лише тоді, коли залишення її за попереднім місцем проживання створюватиме реальну небезпеку для її життя та здоров`я або обставини змінилися так, що повернення суперечить її інтересам.

Частиною першою статті 170 СК України встановлено, що суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5 частини першої статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. У цьому разі дитина передається другому з батьків, бабі, дідові, іншим родичам - за їх бажанням або органові опіки та піклування. Під час ухвалення рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них без позбавлення їх батьківських прав суд бере до уваги інформацію про здійснення соціального супроводу сім`ї (особи) у разі здійснення такого супроводу.

Відповіднодо ч. 3 ст.170 СК України якщо відпадуть причини, які перешкоджали належному вихованню дитини її батьками, суд за заявою батьків може постановити рішення про повернення їм дитини.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі "Мамчур проти України").

У постанові ВС від 03 травня 2018 року у справі №350/1258/17 зазначено наступне: вирішуючи даний спір, суд апеляційної інстанції правильно виходив з того, що небажання відповідача добровільно виконати судові рішення щодо визначення місця проживання малолітньої дитини з матір`ю, відсутність законодавчого врегулювання примусового виконання рішення суду в цій частині, є підставою для захисту прав позивача в порядку, визначеному статтею 162СК України і такий спосіб захисту порушеного права відповідає вимогам статей 15, 16 ЦК України. Вказаний висновок підтриманий і у поставі ВС від 26.02.2020 року у справі №650/1631/19.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про необхідність відібрання доньки від ОСОБА_2 , та вважає, що повернення дитини матері насамперед відповідатиме інтересам дитини, а тому позов ОСОБА_1 , підлягає задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.10, 11, 15, 16 ЦК України, ст.ст.6, 163, 170, 171 СК України, ст.ст.2, 4, 12, 13, 43-44, 49, 64, 76 - 81, 82, 83, 89, 90, 95, 133, 141,ч.3 ст.223, 247, 258-259, 263-265, 268, 354 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області про відібрання малолітньої дитини - задовольнити.

Відібрати малолітню дитину - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 у батька - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП: НОМЕР_3 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , без позбавлення його батьківських прав.

Передати малолітню дитину: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 матері дитини - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП: НОМЕР_4 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_3 .

Допустити негайне виконання рішення суду в частині відібрання у ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП: НОМЕР_3 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 малолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та передати дитину її матері- ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП: НОМЕР_4 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_3 .

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП: НОМЕР_3 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП: НОМЕР_4 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_3 судовий збір в розмірі 1211, 20 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасникам справи, які не були присутні в судовому засіданні, або якщо судове рішення було ухвалено поза межами судового засідання чи без повідомлення (виклику) учасників справи, копія судового рішення надсилається протягом двох днів з дня його складення у повному обсязі в електронній формі у порядку, визначеному законом, - у випадку наявності у особи офіційної електронної адреси, або рекомендованим листом з повідомленням про вручення - якщо така адреса відсутня.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів.

Суддя: Л.М. Шум