Справа №760/3497/25 4-с/760/63/25
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 грудня 2025 року Солом`янський районний суд м. Києві в складі:

головуючого-судді - Усатової І.А.,

при секретарі - Омельяненко С.В.,

розглянувши в відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність державного виконавця Святошинського відділу Державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), стягувач: ОСОБА_2 , суд,-

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2025 року ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_3 звернувся до суду зі скаргою на неправомірні дії державного виконавця, просив визнати неправомірною бездіяльність уповноважених осіб Святошинського відділу Державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) щодо незняття арешту з нерухомого майна ОСОБА_1 накладеного відділом державної виконавчої служби Святошинського районного управління юстиції у м. Києві, на підставі постанови №859/13 від 03.12.2007, реєстраційний номер обтяження: 6195141 від 10.12.2007 та зобов`язати начальника Святошинського відділу Державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) зняти арешт, що був накладений на майно ОСОБА_1 в межах виконавчого провадження районним відділом державної виконавчої служби Святошинського районного управління юстиції у м. Києві, на підставі постанови №859/13 від 03.12.2007, реєстраційний номер обтяження: 6195141 від 10.12.2007.

Скаргу обґрунтував тим, що ОСОБА_1 є власником нерухомого майна, а саме квартири, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 (договір купівлі-продажу, серія та номер: р. № 598, виданий 13.02.2024), земельної ділянки, що знаходиться за адресою АДРЕСА_2 (свідоцтво про право на спадщину, серія та номер: 1-365, виданий 31.05.2019) та житлового будинку, що знаходиться за адресою АДРЕСА_2 (свідоцтво про право на спадщину, серія та номер: 1-363, виданий 31.05.2019).

Маючи намір розпорядитись власним майном, а також здійснити перереєстрацію права власності на нерухоме майно, скаржнику стало відомо, що на усе його майно накладено арешт.

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна об`єкта нерухомого майна на ОСОБА_1 за реєстраційним номером обтяження № 6195141 від 10.12.2007 Дванадцятою Київською державною нотаріальною конторою накладено арешт на все майно на підставі постанови Святошинського районного управління юстиції у м.Києві від 03.12.2007 №859/13.

Зазначає, що скаржником рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 17 серпня 2007 року по справі №2-1917/07 добровільного виконано в повному обсязі, причини чому не скасовано арешт майна по факту виконання рішення суду не відомі.

На адвокатський запит від 11.11.2024, Святошинський відділ Державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) листом від 26.12.2024 №вих 2 повідомив, що згідно даних Автоматизованої системи виконавчого провадження (далі-Система) на примусовому виконанні у Відділі виконавче провадження по виконанню виконавчого листа №21917 виданого 10.10.2007 Солом`янським районним судом міста Києва про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 36351,45 грн не перебуває та зареєстрованим не значиться у зв`язку із початком функціонування Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень з 2009 року.

На адвокатський запит від 11.11.2024, Солом`янський районний суд міста Києва листом від 27.12.2024 №1-10/475/2024 повідомив, що відповідно до алфавітних показників, які знаходяться в приміщенні архіву суду за адресою : АДРЕСА_3 , в провадженні суду перебувала справа з єдиним унікальним номером 2-1917/07 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди заподіяної внаслідок ДТП.

На підставі наказу ДСА України №1087, затвердженого 07 грудня 2017 року «Про затвердження переліку судових справ і документів, що утворюються в діяльності суду, із зазначенням строків зберігання», документи фонду №2-2007, в тому числі і матеріали справи з єдиним унікальним номером 2-1917/07 знищені.

У зв`язку з цим, не вбачається можливим надати відомості про виконання рішення суду від 17 серпня 2007 року, ухваленого в справі з єдиним унікальним номером 2-1917/07, та перевести матеріали зазначеної справи в електронний вигляд з наданням доступ для ознайомлення з ними.

Одночасно зазначив, що не може бути надано до суду в якості доказів постанови Святошинського районного управління юстиції у м.Києві про відкриття виконавчого провадження, про накладення арешту на майно, про завершення виконавчого провадження, так як оригінали зазначених документів знаходились у Святошинський відділ Державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) та імовірно були знищені.

Зазначає, що оскільки виконавче провадження, по відношенню до скаржника завершене, а також з урахуванням того, що постанова про завершення виконавчого провадження відсутня, арешт з майна не знято та виконавець відмовив у знятті арешту з майна, скаржник змушений звертатися за захистом своїх прав та законних інтересів до суду.

Просить скаргу задовольнити.

Ухвалою судді від 23.04.2025 відкрито провадження у справі та витребувано від Святошинського відділу Державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) належним чином завірені копії матеріали виконавчого провадження по виконанню виконавчого листа №2-1917 виданого 10.10.2007 Солом`янським районним судом м. Києва про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 36351, 45 грн.

06.06.2025 до суду від Святошинського відділу Державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) надійшов лист, де зазначено, що згідно даних Автоматизованої системи виконавчого провадження на примусовому виконанні у відділі виконавче провадження по виконанню виконавчого листа №2-1917 виданого 10.10.2007 Солом?янським районним судом міста Києва про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 36351,45 грн не перебуває та зареєстрованим не значиться у зв?язку із початком функціонування Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень з 2009 року. Враховуючи вищезазначене, виконавче провадження на виконанні у відділі не перебуває, надати більш детальну інформацію, щодо переліку проведених дій, їх дат та наслідків проведених під час перебування виконавчого документа не виявляється можливим.

У судове засідання учасники справи не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи належним чином повідомлені шляхом направлення судових повісток-повідомлень до електронних кабінетів, за відомими поштовими та електронними адресами, причин неявки суду не повідомили, клопотань про відкладення судового засідання не направляли, від представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 надійшла заява про розгляд справи у відсутність скаржника та його представника.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, викладеною в постанові від 5 вересня 2022 року № 1519/2-5034/11 (№ 61-175сво21) порядок ухвалення судового рішення та його проголошення залежить від того чи судове засідання, яким завершений розгляд справи, відбулось у присутності учасників справи, чи за їхньої відсутності; повне судове рішення було складено чи складання повного судового рішення було відкладено.

У разі розгляду судом справи без виклику учасників справи або учасники справи в судове засідання не з`явились, ухвалення рішення відбувається у такому самому порядку, проте з урахуванням певних винятків: а) рішення не проголошується; б) датою ухвалення рішення є дата складання повного судового рішення. У разі неявки всіх учасників справи у судове засідання таке судове засідання не проводиться. У цьому випадку судове рішення не проголошується (частина четверта статті 268 ЦПК України) і датою його ухвалення є дата складення повного судового рішення (друге речення частини п`ятої статті 268 ЦПК України).

З урахуванням розумності положення частини п`ятої статті 268 ЦПК України слід розуміти таким чином: у разі ухвалення судового рішення за відсутності учасників справи, суд повинен зазначати датою ухвалення ту дату, на яку було призначено розгляд справи, та вказувати у резолютивній частині дату складення повного судового рішення. Проте у разі зазначення судом датою ухвалення судового рішення дати складення повного судового рішення, внаслідок чого дата судового засідання та дата ухвалення судового рішення не співпадатимуть, це не є порушенням прав сторін.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 450 ЦПК України скарга розглядається у десятиденний строк у судовому засіданні за участю стягувача, боржника і державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби чи приватного виконавця, рішення, дія чи бездіяльність яких оскаржуються. Неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду.

Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 є власником нерухомого майна, а саме:

квартири, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 (договір купівлі-продажу, серія та номер: р. № 598, виданий 13.02.2024);

земельної ділянки, що знаходиться за адресою АДРЕСА_2 (свідоцтво про право на спадщину, серія та номер: 1-365, виданий 31.05.2019) та житлового будинку, що знаходиться за адресою АДРЕСА_2 (свідоцтво про право на спадщину, серія та номер: 1-363, виданий 31.05.2019).

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна об`єкта нерухомого майна на ОСОБА_1 за реєстраційним номером обтяження № 6195141 від 10.12.2007 Дванадцятою київською державною нотаріальною конторою накладено арешт на все майно на підставі постанови Святошинського районного управління юстиції у м.Києві від 03.12.2007 №859/13.

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 17 серпня 2007 року по справі №2-1917/07 позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди заподіяної внаслідок ДТП задоволено частково.

Стягнуто на користь ОСОБА_2 з ОСОБА_1 10002,92 грн матеріальної шкоди, 21000 грн втраченого заробітку, 5000 грн моральної шкоди, судові витрати на інформаційно - технічне забезпечення у сумі 348 грн 53 коп, а всього 36351 грн 45 коп.

Листом від 11.11.2024, Святошинський відділ Державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) листом від 26.12.2024 №вих 2 повідомив, що згідно даних Автоматизованої системи виконавчого провадження (далі-Система) на примусовому виконанні у Відділі виконавче провадження по виконанню виконавчого листа №21917, виданого 10.10.2007 Солом`янським районним судом міста Києва про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 36351,45 грн не перебуває та зареєстрованим не значиться у зв`язку із початком функціонування Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень з 2009 року.

11.11.2024 Солом`янський районний суд міста Києва листом від 27.12.2024 №1-10/475/2024 повідомив, що відповідно до алфавітних показників, які знаходяться в приміщенні архіву суду за адресою : АДРЕСА_3 , в провадженні суду перебувала справа з єдиним унікальним номером 2-1917/07 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди заподіяної внаслідок ДТП.

На підставі наказу ДСА України №1087, затвердженого 07 грудня 2017 року «Про затвердження переліку судових справ і документів, що утворюються в діяльності суду, із зазначенням строків зберігання», документи фонду №2-2007, в тому числі і матеріали справи з єдиним унікальним номером 2-1917/07 знищені.

Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Відповідно до частин другої, третьої статті 451 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Відповідно до ст. 449 ЦПК України скаргу може бути подано до суду: а) у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права або свободи; б) у триденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права, у разі оскарження постанови про відкладення провадження виконавчих дій. Пропущений з поважних причин строк для подання скарги може бути поновлено судом.

У постанові Верховного Суду від 25 березня 2020 року в справі № 175/3995/17-ц (провадження № 61-36762св18) викладено правовий висновок, згідно якого триваюче правопорушення розуміється як проступок, пов`язаний з тривалим та безперервним невиконанням суб`єктом обов`язків, передбачених законом. Тобто, триваючі правопорушення характеризуються тим, що особа, яка допустила бездіяльність, перебуває надалі у стані безперервного продовження бездіяльності та, відповідно, порушення закону. Триваюче правопорушення припиняється лише у випадку: усунення стану, за якого об`єктивно існує певний обов`язок у суб`єкта, що вчиняє правопорушення; виконанням обов`язку відповідним суб`єктом.

Таким чином, бездіяльність виконавця, посадових осіб органів ДВС є триваючим правопорушенням, у зв`язку з чим початок перебігу строку на її оскарження автоматично відкладається.

У постанові Верховного Суду від 17 квітня 2019 року у справі № 42/158/17 (провадження № К/9901/24644/18) зроблено висновок про те, що як протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень треба розуміти зовнішню форму поведінки (діяння) цього органу/його посадової особи, яка полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені.

Згідно ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» 1999 року № 606-ХІV, виконавче провадження підлягає закінченню у разі: 1) визнання судом відмови стягувача від примусового виконання рішення суду; 2) визнання судом мирової угоди між стягувачем і боржником у процесі виконання; 3) смерті або оголошення померлим стягувача чи боржника, визнання безвісно відсутнім боржника або стягувача, ліквідації юридичної особи - сторони виконавчого провадження, якщо виконання їх обов`язків чи вимог у виконавчому провадженні не допускає правонаступництва; 3-1) прийняття Національним банком України рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку-боржника; 4) скасування рішення суду або іншого органу (посадової особи), на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню; 5) письмової відмови стягувача від одержання предметів, вилучених у боржника під час виконання рішення про передачу їх стягувачу, або знищення речі, що має бути передана стягувачу в натурі; 6) закінчення строку, передбаченого законом для відповідного виду стягнення; 7) визнання боржника банкрутом; 8) фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом; 9) повернення виконавчого документа без виконання на вимогу суду або іншого органу (посадової особи), який видав виконавчий документ; 10) направлення виконавчого документа за належністю до іншого відділу державної виконавчої служби; 11) повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадової особи), який його видав, у випадку, передбаченому частиною третьою статті 75 цього Закону; 12) якщо рішення фактично виконано під час виконання рішення Європейського суду з прав людини; 13) непред`явлення виконавчого документа за відновленим виконавчим провадженням у строки, визначені статтею 51 цього Закону; 14) списання згідно із Законом України "Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію" заборгованості, встановленої рішенням суду, яке підлягало виконанню на підставі виконавчого документа.

Згідно ч. 2 ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» 1999 року № 606-ХІV, у разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника.

Суд враховує, що застосування державними виконавцями наданого їм широкого кола повноважень та законодавчо визначених механізмів, спрямованих на виконання судових рішень, входить до їх обов`язків, визначених статтею 18 Закону України «Про виконавче провадження», щодо вжиття передбачених цим Законом заходів для неупередженого, ефективного, своєчасного і повного вчинення виконавчих дій.

Аналіз норм Закону України «Про виконавче провадження» щодо підстав накладення арешту на майно боржника та зняття такого арешту дає підстави дійти висновку, що арешт майна боржника є заходом звернення стягнення на майно боржника, який виконавець має право застосувати для забезпечення реального виконання виконавчого документа, що відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» підлягає примусовому виконанню.

Верховний Суд в своїх постановах неодноразово зауважував, що застосування арешту майна боржника як обмежувальний захід не повинен призводити до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), що свідчить про необхідність його застосування виключно у випадках та за наявності підстав, визначених законом.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права

Згідно зі статтею 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.

Указані норми визначають непорушність права власності (в тому числі приватної) та неможливість позбавлення чи обмеження особи у здійсненні нею права власності.

Зазначені приписи покладають на державу позитивні зобов`язання забезпечити непорушність права приватної власності та контроль за виключними випадками позбавлення особи права власності не тільки на законодавчому рівні, а й під час здійснення суб`єктами суспільних відносин правореалізаційної та правозастосовчої діяльності. Обмеження позитивних зобов`язань держави лише законодавчим врегулюванням відносин власності без належного контролю за їх здійсненням здатне унеможливити реалізацію власниками належних їм прав, що буде суперечити нормам Конституції України та Конвенції.

У постановах Верховного Суду від 07 липня 2021 року у справі № 2-356/12 (провадження № 61-5972св19), від 03 листопада 2021 року у справі № 161/14034/20 (провадження № 61-1980св21), від 22 грудня 2021 року у справі № 645/6694/15-ц (провадження № 61-18160св19), від 26 січня 2022 року у справі № 127/1541/14-ц (провадження № 61-2829св21), від 18 січня 2023 року у справі № 127/1547/14-ц (провадження № 61-12997св21), від 09 січня 2023 року у справі № 2-3600/09 (провадження № 61-12406св21), від 07 серпня 2024 року у справі № 14-7238/2009 (провадження № 61-6085св24), від 28 серпня 2024 року у справі 947/36027/21 (провадження № 61-12849св23) викладено правовий висновок про те, що наявність протягом тривалого часу нескасованого арешту на майно боржника, за умови відсутності виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Зазначеними приписами саме на суд покладено виконання позитивних зобов`язань держави щодо вирішення спорів між учасниками юридичного конфлікту, які виникають між ними у відносинах власності при реалізації належних їм правомочностей.

Суд повинен реалізовувати своє основне завдання (стаття 2 ЦПК України), а саме справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення спорів на засадах верховенства права з метою ефективного забезпечення кожному права на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

В автоматизованій системі виконавчого провадження відсутні відомості щодо наявності відкритих виконавчих проваджень з примусового виконання виконавчого листа № 2-1917 від 10.10.2007 щодо боржника ОСОБА_1 та стягувача ОСОБА_2 .

За наведених обставин відмова в задоволенні скарги щодо зняття арешту, накладеного постановою 859/13, 03.12.2007 на належне боржнику ОСОБА_1 майно, а саме квартиру, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 (договір купівлі-продажу, серія та номер: р. № 598, виданий 13.02.2024), земельну ділянку, що знаходиться за адресою АДРЕСА_2 (свідоцтво про право на спадщину, серія та номер: 1-365, виданий 31.05.2019) та житловий будинок, що знаходиться за адресою АДРЕСА_2 (свідоцтво про право на спадщину, серія та номер: 1-363, виданий 31.05.2019) унеможливила б у подальшому здійснення належного захисту майнових прав заявника щодо зняття арешту з його майна, оскільки чинне законодавство не регулює питання зняття обтяжень з майна боржника у випадку закінчення строку пред`явлення виконавчого документа до виконання після повернення його стягувачу та відсутності відкритих виконавчих проваджень щодо заявника.

Аналогічні правові висновки викладені в постанові Верховного Суду від 03 серпня 2022 року в справі № 2-5422/11 (провадження № 61-1437св22).

При цьому суд враховує те, що наявність протягом тривалого часу (з 2007 року) не скасованого арешту на майно боржника, за умови відсутності виконавчого провадження є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном.

Відповідно до частини другої статті 452 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Отже, оскільки на виконанні у державній виконавчій службі відсутні виконавчі провадження, а арешт на майно боржника у виконавчому провадженні діє з 2007 року, за обставинами цієї справи наявні підстави для зобов`язання посадових осіб виконавчої служби зняти арешт, накладений 03 грудня 2007 року на квартиру, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 (договір купівлі-продажу, серія та номер: р. № 598, виданий 13.02.2024), земельну ділянку, що знаходиться за адресою АДРЕСА_2 (свідоцтво про право на спадщину, серія та номер: 1-365, виданий 31.05.2019) та житловий будинок, що знаходиться за адресою АДРЕСА_2 (свідоцтво про право на спадщину, серія та номер: 1-363, виданий 31.05.2019, у межах виконавчого провадження, оскільки надалі у застосуванні арешту відсутня необхідність.

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку про задоволення скарги.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 381, 382, 389 ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В:

Скаргу задовольнити.

Визнати неправомірною бездіяльність Святошинського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) щодо незняття арешту з нерухомого майна ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) накладеного відділом державної виконавчої служби Святошинського районного управління юстиції у м. Києві, на підставі постанови №859/13 від 03.12.2007, реєстраційний номер обтяження: 6195141 від 10.12.2007.

Зобов`язати Святошинський відділ державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) зняти арешт, що був накладений на майно ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) в межах виконавчого провадження районним відділом державної виконавчої служби Святошинського районного управління юстиції у м. Києві, на підставі постанови №859/13 від 03.12.2007, реєстраційний номер обтяження: 6195141 від 10.12.2007.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення до Київського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя І.А. Усатова