КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер апеляційного провадження: 22-ц/824/3961/2025
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2025 року м. Київ

Справа № 376/2006/16-ц

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді-доповідача Ящук Т.І.,

суддів Кирилюк Г.М., Рейнарт І.М.

за участю секретаря судового засідання Слив`юк С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Сквирського районного суду Київської області від 07 листопада 2016 року, ухвалене у складі судді Віговського С.І.,

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності на житло за набувальною давністю,

встановив:

У жовтні 2016 року позивач ОСОБА_2 звернулася до Сквирського районного суду Київської області з позовом до відповідача ОСОБА_3 , в якому просила визнати за нею право власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 , з відповідною частиною господарських будівель та споруд, загальною площею 50,80 кв.м., житловою площею 27,2 кв.м., що належала ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В обґрунтування позову зазначила, що з липня 2006 року проживала в зазначеному житловому будинку, 1/2 якого належала їй на праві приватної власності, а інша 1/2 частини житлового будинку - ОСОБА_4 .

Фактично вона користувалася всім будинком, ОСОБА_4 не заперечував проти цього, а визнавав її власником будинку.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер, проте позивач продовжувала безперервно проживати в спірному будинку разом з матір`ю - ОСОБА_5 .

Стверджувала, що провела газ, воду, уклала договори про користування електричною енергією, про надання послуг з водопостачання і водовідведення, про надання послуг з газопостачання; сплачувала вартість наданих комунальних послуг, жодних претензій на її адресу ніхто не висував, проте відсутність титулованого права власності на житловий будинок позбавляло її юридичної можливості оформити пільги на комунальні послуги, зареєструвати право власності на будинок, зареєструвати членів сім`ї, отримати довідки тощо. Тому відповідно до вимог ст. 344 ЦК України просила визнати за нею право власності на частину житлового будинку, який належав ОСОБА_4 , за набувальною давністю.

Рішенням Сквирського районного суду Київської області від 07 листопада 2016 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Визнано за позивачем право власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 , з відповідною частиною господарських будівель та споруд, загальною площею 175,80 кв.м., житловою площею 107,40 кв.м., що належала ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Не погоджуючись з рішенням, особа, яка не брала участі у справі, ОСОБА_1 звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що разом з відповідачем є рідними доньками ОСОБА_4 , який 02 березня 2007 року склав заповіт, згідно з яким вони обоє мають по 1/4 від 1/2 частки, належної їхньому батьку, спірного житлового будинку з відповідними господарськими будівлями та спорудами.

Стверджувала, що про існування оскаржуваного рішення суду вона з відповідачем дізналася 04 жовтня 2024 року при ознайомленні з матеріалами цієї цивільної справи.

23 жовтня 2024 року вони разом звернулись до нотаріуса із заявами про видачу свідоцтв про право на спадщину, але постановою нотаріуса від 23 жовтня 2024 року в її задоволенні було відмовлено на тій підставі, що наданий заповіт викликає неясність щодо ідентифікації частки заповіданого житлового будинку.

Зауважує, що справу було розглянуто судом першої інстанції без участі апелянта, тоді як позивач знала про її існування і про її права на спадщину. Таким чином, суд ухвалив рішення, яким вирішено питання про права апелянта, у зв`язку з чим вона була позбавлена можливості надати власні докази і заперечення проти позову.

Вказує на те, що суд не витребував матеріали спадкової справи, хоча повинен був це зробити, зважаючи на те, що апелянт і її сестра прийняли спадщину, водночас, позивач не мала жодного права претендувати на спірний житловий будинок.

Позивач не проживала у спірному житловому будинку з 2006 року, оскільки їй на той момент виповнилося 13 років і вона проживала за адресою: АДРЕСА_2 , натомість ніколи постійно і безперервно не проживала у спірному будинку. До 2017 року в житловому будинку не було ні гарячої, ні холодної води, газу, туалету, ванни, а була цементована підлога, покрита фарбою, умов для проживання взимку для дитини не було.

Заява про визнання позову не може свідчити про те, що відповідач дійсно визнала позов, оскільки таку заяву відповідач написала на прохання ОСОБА_5 , яка є її двоюрідною сестрою і матір`ю позивача, у зв`язку з чим не має юридичної сили.

Зауважує, що позивач просила суд визнати за нею право власності на 1/2 частини спірного житлового будинку, площею 50,80 кв.м., житловою площею 27,20 кв.м., з відповідною частиною господарських будівель та споруд, проте невідомо на яких підставах рішенням суду за позивачем визнано право власності на 1/2 частину спірного житла, площею 175,70 кв.м., житловою площею 107,40 кв.м.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить відмовити в її задоволенні, рішення суду першої інстанції - залишити без змін, оскільки апелянт була обізнана з рішенням суду від відповідача.

Крім цього, строк позовної давності сплив для захисту її порушених прав.

Також вказує на те, що безпідставними є доводи апеляційної скарги про те, що апелянт і відповідач ознайомилися з матеріалами цієї цивільної справи 04 жовтня 2024 року і що з цього моменту вони дізналися про порушення своїх прав, оскільки відповідач знала про розгляд цієї справи, подавала заяву до суду про розгляд справи без її участі.

В судовому засіданні представник апелянта ОСОБА_1 - ОСОБА_6 підтримала апеляційну скаргу та просила задовольнити. Зазначила, що заяви до суду першої інстанції про розгляд справи без її участі ОСОБА_1 не подавала, а ким була подана заява від її імені, ОСОБА_1 невідомо, тим більше, що стороною у справі вона не була.

Представник відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_7 погодилась із апеляційною скаргою і також просила рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у позові.

Позивач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, тому відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України судом визнано за можливе розглянути справу за її відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника особи, яка подала апеляційну скаргу, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції вважав доведеними обставини про те, що позивач ОСОБА_2 з липня 2006 року почала проживати в житловому будинку АДРЕСА_1 , з господарськими будівлями та спорудами, загальною площею 175,80 кв.м., житловою площею 107,40 кв.м.

1/2 частина житлового будинку належить позивачу на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_8 , яка сталася ІНФОРМАЦІЯ_2 , виданого державним нотаріусом Сквирської державної нотаріальної контори від 23 лютого 2007 року, за реєстром № 532.

Власник 1/2 частини житлового будинку, ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , але за життя тривалий час проживав за іншою адресою в АДРЕСА_1 , що підтверджується документами, які містяться в матеріалах справа, при цьому з липня 2006 року житловим будинком користується позивач, утримує його в належному стані, сплачує всі комунальні послуги, проводить як косметичний, так і капітальний ремонти.

Задовольняючи позовні вимоги про визнання за позивачем права власності за набувальною давністю, суд першої інстанції виходив з того, що позивач добросовісно проживає в житловому будинку АДРЕСА_1 , з господарськими будівлями та спорудами, загальною площею 175,80 кв.м., житловою площею 107,40 кв.м., фактично з 2006 року, тобто вона відкрито володіє нерухомим майном, оскільки звернень державних органів, органів місцевого самоврядування, фізичних та юридичних осіб з приводу незаконного проживання в житловому будинку не отримувала, безперервно володіє нерухомим майном з вищевказаного періоду більше десяти років, тобто без переривання строків його володіння за підстав передбачених законом, а тому вважається такою, що правомірно за набувальною давністю набула право власності на вказане нерухоме майно.

З висновком суду першої інстанції колегія суддів не погоджується, оскільки він не відповідає фактичним обставинам справи, зроблений з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з положеннями частин першої та четвертої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Відповідно до висновку Верховного Суду у постанові від 15 червня 2023 року у справі № 359/8844/20, правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю, якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.

Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац другий частини третьої статті 344 ЦК України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі.

Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у ЦК України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.

Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

Відповідно до висновку Верховного Суду у постанові від 15 листопада 2022 року у справі № 293/1061/21, «давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.»

Разом з тим, звертаючись до суду з даним позовом до суду у жовтні 2016 року, позивач ОСОБА_2 просила визнати за нею право власності за набувальною давністю на частину житлового будинку, що належала на праві власності ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем є ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , місце проживання якої відповідно до даних паспорту, зареєстроване у АДРЕСА_3 ( а.с. 3).

Згідно з повідомленням Білоцерківського міжміського бюро технічної інвентаризації від 02 березня 2007 року, житловий будинок АДРЕСА_4 зареєстровано за:

- ОСОБА_4 на 1/ 2 частину будинку на підставі свідоцтва про право на спадщину по заповіту, посвідченого держнотконторою 10.04.1991 року № НОМЕР_1 ;

- ОСОБА_8 на 1/ 2 частину будинку на підставі свідоцтва про право на спадщину по заповіту, посвідченого державною нотаріальною конторою 10.04.1991 року № 407. ( а.с. 6).

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого державним нотаріусом Сквирської державної нотаріальної контори 23 лютого 2007 року, за реєстровим № 532, після смерті ОСОБА_8 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , право власності на належну ОСОБА_8 1 /2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 набула неповнолітня ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ( а.с. 7) У свідоцтві про право на спадщину за заповітом зазначено, що спадковим майном є частина житлового будинку, житловий будинок глинобитний, обкладений цеглою, житловою площею 27,2 кв.м., з господарськими будівлями та спорудами .

У зв`язку з реєстрацією шлюбу 22.08.2015 року ОСОБА_9 змінила прізвище на ОСОБА_10 ( а.с. 9).

Згідно з довідкою виконкому Ленінської сільської ради Сквирського району від 30.09.2016 року, померлий ОСОБА_4 був зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 , але фактично проживав у будинку АДРЕСА_5 . ( а.с. 10).

Як вбачається з поповерхового плану та експлікації приміщень до плану на житловий будинок АДРЕСА_1 , будинок має загальну площу 50,8 кв.м., житлову - 27,2 кв.м. ( а.с. 16-17).

Разом з тим, встановивши, що частина житлового будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 50,8 кв.м., житловою - 27,2 кв.м. , належить позивачу ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину від 23.02.2007 року, а інший співвласник будинку ОСОБА_4 , якому належала 1/2 частина будинку, помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , суд першої інстанції не встановив коло спадкоємців після смерті ОСОБА_4 та не перевірив, чи залучені усі спадкоємці ОСОБА_4 до участі у справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 30 ЦПК України 2004 року (чинний на момент розгляду справи у суді першої інстанції) сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач.

Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього.

Суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляд справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред`явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача (ч. 1 ст. 33 ЦПК України).

Схожі за змістом норми закріпленні у ст. ст. 48, 51 ЦПК України в чинній редакції.

Визначення відповідачів, предмета і підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи ( висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений в постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18, пункт 41).

Велика Палата Верховного Суду звертала увагу, що поняття «сторона у спорі» може не бути тотожним за змістом поняттю «сторона у процесі»: сторонами в процесі є такі її учасники, як позивач і відповідач; тоді як сторонами у спорі є належний позивач і той належний відповідач, до якого звернута чи має бути звернута відповідна матеріально-правова вимога позивача. Такі висновки сформульовані у постановах від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц, від 07 липня 2020 року у справі № 712/8916/17 , від 09 лютого 2021 року у справі № 635/4741/17 .

Отже, належним відповідачем є особа, яка є суб`єктом матеріального правовідношення, тобто особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги, захистивши порушене право чи інтерес позивача (пункт 8.10. постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 липня 2023 року у справі № 910/15792/20 (провадження № 12-31гс22)).

Пред`явлення позову до неналежного відповідача (неналежного складу відповідачів) є самостійною підставою для відмови в позові (висновки у постановах Верховного Суду від 18 жовтня 2023 року в справі № 300/808/19 , від 07 грудня 2023 року в справі № 363/2300/20, від 13 грудня 2023 року в справі № 753/8710/21 .

У постанові Верховного Суду від 28 жовтня 2020 року у справі № 761/23904/19 (провадження № 61-9953св20) зазначено, що визначення позивачем у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням потрібного кола осіб, які мають відповідати за позовом. Незалучення до участі у справі особи як співвідповідача за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті є підставою для відмови у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад.

Як вбачається з копій документів, долучених ОСОБА_1 до апеляційної скарги, частина житлового будинку АДРЕСА_6 належала ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого державним нотаріусом Сквирської районної державної нотаріальної контори 10 квітня 1991 року за реєстровим № 407 ( а.с. 47).

02 березня 2007 року ОСОБА_4 , 1939 року народження, який проживав у АДРЕСА_1 , склав заповіт, посвідчений секретарем виконавчого комітету Ленінської сільської ради 02.03.2007 року, яким належний йому житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_5 , та 1/2 частину житлового будинку, що належить йому на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 10.04.1991 року, заповідав своїм дочкам - ОСОБА_1 та ОСОБА_3 ( а.с. 57).

16 серпня 2012 року приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Дуднік І.В. була посвідчена заява ОСОБА_1 , адресована до Сквирської районної державної нотаріальної контори, в якій ОСОБА_1 заявила, що приймає спадщину після померлого батька ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . ( а.с. 54).

Згідно з довідкою від 05 березня 2012 року, виданою виконкомом Ленінської сільської ради Сквирського району, ОСОБА_4 до дня своєї смерті проживав зі своєю дочкою ОСОБА_3 в АДРЕСА_1 , вели спільне господарство ( а.с. 55).

23 жовтня 2024 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 звернулись до Сквирської державної нотаріальної контори із заявою про видачу їм свідоцтв про право на спадщину на нерухоме майно - на частину житлового будинку, що належав ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 10.04.1991 року, тобто будинку АДРЕСА_1 ( а.с. 56).

Постановою державного нотаріуса Сквирської державної нотаріальної контори Савченко М.А. про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 23.10.2024 року було встановлено, що спадщину після смерті ОСОБА_4 у 2012 році прийняли ОСОБА_1 та ОСОБА_3 ( а.с. 58), проте видати свідоцтво про право на спадщину не є можливим, оскільки, зокрема, право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 зареєстроване за іншою особою.

Відповідно до ст. 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Таким чином, ОСОБА_1 , як спадкоємця ОСОБА_4 , якому на праві власності належала спірна 1/2 частина житлового будинку АДРЕСА_1 , не було залучено до участі у справі в якості співвідповідача, тоді як оскаржуваним рішенням суду від 07 листопада 2016 року вирішено питання щодо її прав та законних інтересів на вказане майно, оскільки з наданих апелянтом доказів вбачається, що ОСОБА_1 в установленому законом порядку у серпні 2012 року прийняла спадщину після смерті свого батька ОСОБА_4 та Сквирською державною нотаріальною конторою була заведена спадкова справа № 351/2012.

Відповідно до роз`яснень, викладених в абз. 5 п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» суд не має права вирішувати питання про права та обов`язки осіб, не залучених до участі у справі, оскільки це є порушенням норм процесуального права, які тягнуть за собою безумовне скасування рішення суду.

Розгляд справи за відсутності всіх належних відповідачів позбавляє колегію суддів можливості зробити висновок щодо обґрунтованості або необґрунтованості позовних вимог ОСОБА_2 по суті.

Оскільки розгляд вказаної справи було здійснено без залучення до участі у справі ОСОБА_1 , вирішення даного спору є передчасним.

Відтак, суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Зважаючи на те, що суд апеляційної інстанції позбавлений можливості вирішувати питання щодо залучення до участі у справі інших осіб як відповідачів, а суд першої інстанції дане питання не вирішив, колегія суддів вважає, що рішення суду відповідно до ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ст. 1, 13 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Таким чином, позивач повинна компенсувати апелянту ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у сумі 826 грн.

Керуючись ст. ст. 268, 367, 368, 374 - 376, 381 - 383 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Сквирського районного суду Київської області від 07 листопада 2016 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності на житло за набувальною давністю - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в сумі 826 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 05 березня 2026 року.

Суддя - доповідач: Ящук Т.І.

Судді: Кирилюк Г.М.

Рейнарт І.М.