Справа № 627/3/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 грудня 2025 року с-ще Краснокутськ

Краснокутський районний суд Харківської області у складі:

головуючого судді Бугаєнко І.В.,

за участі секретаря В`юнник В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в с-щі Краснокутську Харківської області в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , представник позивача - Колєснік Ігор Анатолійович, до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним

ВСТАНОВИВ:

Представник позивача ОСОБА_1 адвокат Колєснік І.А. звернувся до суду з позовом, у якому просить: 1) визначити недійсним заповіт ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , посвідчений 13.04.2012 секретарем Степнянської сільської ради Богодухівського району Харківської області Фесик В.М., зареєстрований у реєстрі за реєстровим номером 13; 2) визнати за ОСОБА_1 право на спадкування за законом після батька, ОСОБА_3 , земельної ділянки площею 18,79 га кадастровий номер: :01:001:0041, для ведення товарного сільськогосподарського призначення; 3) судові витрати позивача стягнути на його користь з відповідача.

Свої вимоги представник позивача мотивує тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивача, ОСОБА_3 . Позивач є спадкоємцем ОСОБА_3 за законом першої черги спадкування. ОСОБА_1 прийняв спадщину в установлений законом строк і порядок. За заявою позивача 01.12.2021 Богодухівською державною нотаріальною конторою відкрито спадкову справу ОСОБА_3 за №598/2021. До складу спадкового майна батька позивача входить земельна ділянка площею 18,79 га, кадастровий номер :01:001:0041, для ведення товарного сільськогосподарського призначення, яка розташована на території колишньої В`язівської сільської ради Краснокутського району Харківської області. Право власності на земельну ділянку за померлим посвідчене Державним актом серії НОМЕР_1 , який видано В`язівською сільською радою Краснокутського району Харківської області.

У серпні 2022 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Богодухівської державної нотаріальної контори із заявою про видачу йому свідоцтва про право на спадщину на вказану земельну ділянку. Однак йому було відмовлено з посиланням на те, що батько склав заповіт на дану земельну ділянку на користь дружини, відповідачки по справі ОСОБА_2 , таким чином позбавивши права позивача на спадкування ним цієї земельної ділянки. Предметом заповіту є лише дана земельна ділянка, інше майно спадкодавця заповітом не охоплено. Інших спадкоємців ОСОБА_3 за законом чи заповітом немає.

Позивач ОСОБА_1 вважає, що заповіт підроблений, батько його не підписував, та підпис від імені батька останньому не належить. За таких обставин у ОСОБА_3 було відсутнє волевиявлення розпорядитися земельною ділянкою за заповітом на користь відповідача, відтак, позивач ОСОБА_1 неправомірно усунутий від спадкування зазначеного майна.

Окрім цього, позивач зазначає, що підставою вважати заповіт недійсним є те, що він посвідчений посадовою особою, яка не мала на те повноважень, оскільки секретар Степнянської сільської ради Богодухівського району Харківської області Фесик В.М. не було уповноважено на вчинення нотаріальних дій на підставі відповідного рішення ради, як це визначено ч.1 ст.1251 ЦК України.

Відтак, позивач ОСОБА_1 вважає, що наявні підстави для встановлення та визнання судом заповіт, складеного від імені його батька, ОСОБА_3 , недійсним, та просить суд визнати за ним право на спадкування зазначеної земельної ділянки за законом в силу недійсності заповіту.

23.02.2023 від представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Данько Л.В. надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено наступне.

З позовними вимогами відповідачка не згодна з наступних підстав. В позові позивач зазначає, що «…заповіт є підроблений, батько позивача його не підписував, учинений в тексті заповіту підпис батька останньому не належить. На доведення даного твердження позивач заявляє і подає суду докази, в т.ч. висновок посмертної судової почеркознавчої експертизи. За таких обставин у батька позивача було відсутнє волевиявлення розпорядитися земельною ділянкою за заповітом на користь відповідача…».

Таке твердження позивача не підтверджено жодним доказом, зазначення про надання суду висновку посмертної судової почеркознавчої експертизи є передчасним, позивачем лише подано клопотання про проведення такої експертизи.

До позовної заяви не надано жодного доказу на підтвердження зазначених обставин, тому не зрозуміло, які обставини позивач має на увазі, зазначає, що за таких обставин у батька позивача було відсутнє волевиявлення розпорядитися земельною ділянкою за заповітом на користь відповідача.

Крім того, в позовній заяві позивач посилається на ст. ст. 1233, 1247, 202 Цивільного кодексу України, на постанову Касаційного цивільного суду ВС від 22.01.2020 р. у справі № 674/461/16-ц, в якій зазначено: «…Підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами. Згідно зі ст.1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Таке ж положення містить і ч.3 ст. 203, ст. 215 ЦК України…». Відповідач з цього приводу зазначає, що саме відповідно до зазначених статей ЦК складений та посвідчений заповіт, та погоджується, що підпис є обов`язковим реквізитом правочину. В заповіті від 13.04.2012 зазначено, що заповіт записаний секретарем зі слів ОСОБА_3 . Заповіт до підписання прочитаний вголос заповідачем, власноручно підписаний ним в присутності секретаря. Особу заповідача встановлено, дієздатність перевірено. Тобто, саме підпис ОСОБА_3 в заповіті підтвердив його намір та волю на особисте розпорядження земельною ділянкою. Позивач не вказує, з яких підстав вважає, що волевиявлення заповідача не було вільним.

Представник відповідача зазначає, що, позиваючись до відповідача з вимогами, позивач повинен обґрунтувати свої вимоги, надати необхідні докази. В порушення даної норми останнім не надано до суду жодного доказу. Посилання в позові на правову позицію Верховного Суду у справі №674/641/16-ц не є коректним, оскільки в цій справі інший предмет спору визнання недійсним договору поруки, таку справу неможна вважати аналогічною зі справою, що розглядається.

Щодо посвідчення заповіту посадовою особою, яка не мала на те повноважень, сторона відповідача зазначає наступне. Так, відповідно до ч.1 ст. 1251 ЦК України (в редакції статті станом на дату складання заповіту), якщо у населеному пункті немає нотаріуса, заповіт, крім секретного, може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою особою відповідного органу місцевого самоврядування. Зазначена стаття не вимагає відповідного рішення ради про надання повноважень посадовій особі на вчинення нотаріальних дій. Відповідно до п.п.5 п. «б» ч.1 ст.38 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (в редакції статті станом на дату складання заповіту) до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать делеговані повноваження вчинення нотаріальних дій з питань віднесених законом до їх відання, реєстрація актів громадянського стану (за винятком виконавчих органів міських, крім міст обласного значення) рад. Тобто, ця норма закону також не містить вимог щодо обов`язкової наявності рішення ради про надання повноважень посадовій особі на вчинення нотаріальних дій. Інструкція про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 25.08.1994 №22/5, зареєстрована в Міністерстві юстиції України 26.10.1994 р. за № 256/466, на яку посилається позивач, втратила чинність на підставі Наказу Міністерства юстиції № 3306/5 від 11.11.2011 р., тобто ще до дати складання заповіту 13.04.2012. Заповіт, як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо). Зі змісту наведених норм вбачається, що дійсним, тобто таким, що відповідає вимогам закону є заповіт, який посвідчений уповноваженою особою, яка мала на це право в силу закону, відсутні порушення його форми та посвідчення, волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його волі. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 37 Закону України «Про нотаріат» (у редакції, чинній на момент посвідчення оспорюваного заповіту) у населених пунктах, де немає нотаріусів, посадові особи виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів, вчиняють, зокрема, такі нотаріальні дії, як посвідчення заповітів.

Як зазначає представник відповідача, наведена вище норма закону містила пряму вказівку щодо покладення на посадових осіб виконавчих комітетів сільських рад, у випадку відсутності у такому населеному пункті нотаріусів, повноважень на вчинення нотаріальних дій. При цьому посилань на необхідність прийняття виконавчим комітетом або сільською радою рішень про наділення посадової особи такими повноваженнями зазначений законодавчий припис не містить.

Далі представник відповідача зазначає, що, згідно зі ст. 1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», посадова особа місцевого самоврядування - особа, яка працює в органах місцевого самоврядування, має відповідні посадові повноваження у здійсненні організаційно розпорядчих та консультативно-дорадчих функцій і отримує заробітну плату за рахунок місцевого бюджету. Підпунктом 5 пункту «б» частини першої статті 38 зазначеного Закону вчинення нотаріальних дій з питань, віднесених законом до їх відання, визначено одним із делегованих повноважень виконавчих органів сільських, селищних, міських рад. При цьому делегованими повноваженнями є повноваження органів виконавчої влади, надані органам місцевого самоврядування законом, а також повноваження органів місцевого самоврядування, які передаються відповідним місцевим державним адміністраціям за рішенням районних, обласних рад (стаття 1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»). Вчинення нотаріальних дій посадовою особою виконавчого комітету сільської ради, якою, в тому числі є його секретар, у випадку відсутності у населеному пункті нотаріуса, є здійсненням відповідним органом місцевого самоврядування (від імені якої діє її посадова особа) делегованих повноважень, наданих їм в силу прямої норми закону. До таких правових висновків прийшов 25 березня 2020 року Верховний суд України у справі №303/5126/18.

Крім того, відповідач вважає, що посилання позивача на п.п.5 п. «б» ч.1 ст.38 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», Інструкцію про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 25.08.1994 №22/5 (яка втратила силу, як зазначалось вище) є недоречним виходячи з такого.

По-перше, наведені нормативно-правові акти не є актами цивільного законодавства у розумінні статті 4, частини першої статті 203 ЦК України, а отже вказане порушення не може бути підставою для визнання заповіту недійсним /нікчемним.

По-друге, недотримання і порушення правових норм, що в них містяться, не може нести будь-яких негативних наслідків для особи, яка такого порушення не вчиняла, оскільки таке застосування норм права було б порушенням принципу розумності, добросовісності та справедливості (стаття 3 ЦК України).

Посилаючись на Закон України «Про місцеве самоврядування в Україні» представник відповідача зазначає, що оскаржуваний заповіт посвідчений уповноваженою посадовою особою органу місцевого самоврядування на підставі повноважень, покладених на неї рішенням сесії сільської ради, відповідно до Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», з дотриманням Закону України «Про нотаріат» та ст. 1247, 1251 ЦК України. Відсутність відповідного рішення виконавчого комітету про покладення обов`язків на вчинення нотаріальних дій на посадову особу виконавчого комітету сільської ради не є підставою для визнання заповіту недійсним.

Також у відзиві зазначено, що секретар сільської ради, як це установлено у ч.4 ст.51 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», за посадою входить до складу виконавчого комітету ради, а отже виконання ним повноважень з вчинення нотаріальних дій узгоджується з приписами норми п.п.5 п. «б» ч.1 ст. 38 цього Закону, на яку посилається позивач в частині делегованих повноважень виконавчих органів рад. З урахуванням правової позиції Великої Палати Верховного Суду від 25.05.2021, справа №522/9893/17, ця формальність або технічний недолік в роботі органів місцевого самоврядування не може бути підставою для визнання заповіту недійсним/нікчемним і невілювати тільки з цієї незначної причини основоположне право особи зробити посмертне розпорядження щодо свого майна. Як вказує ВП ВС, штучно віднаходити підстави для того аби визнати заповіт нікчемним, видається вкрай нерозумним. А тому не має підстав вважати, що права позивача оспорюваним заповітом реально порушені.

Підсумовуючи, сторона відповідача зазначає, що позивачем не наведені жодні обставини, з якими може пов`язуватися нікчемність заповіту у контексті частини першої статті 1257 ЦК України. ОСОБА_3 неодноразово говорив, що має намір розпорядитися своїм майном за життя, справедливо по відношенню до рідних: мав намір сину подарувати квартиру, а дружині залишити земельну ділянку. Тому виявив свою волю по розпорядженню своїм майном таким чином відповідачці заповідав земельну ділянку, а синові (позивачу по справі) подарував квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . В цій квартирі позивач зареєстрований та проживає. Твердження позивача про те, що у батька було відсутнє волевиявлення розпорядитися земельною ділянкою на користь відповідача, а його неправомірно було усунуто від спадкування даного майна не підтверджено жодним доказом. Тоді як наміри заявлені при житті ОСОБА_3 оформив нотаріально, уклавши з сином договір дарування квартири 20.09.2011 та склавши 12.04.2012 заповіт на розпорядження земельною ділянкою на свою дружину, відповідача по справі. Таким чином, відповідач вважає, що позивач ОСОБА_1 не довів необхідних обставин для задоволення позовних вимог, що було його процесуальним обов`язком, отже підстави для визнання оспорюваного заповіту ОСОБА_3 відсутні, оскільки заповіт від 13.04.2012 відповідає вимогам закону.

Відтак, представник відповідача вважає позовні вимоги ОСОБА_1 незаконними та необґрунтованими і просить суд відмовити в їх задоволенні в повному обсязі.

Позивач та його представник адвокат Колєснік І.А. у відкрите судове засідання не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені, 08.12.2025 на адресу суду від представника позивача надійшла заява, в якій останній просить суд завершити розгляд справи без участі в судовому засіданні сторони позивача та ухвалити рішення по суті справи, яким позов задовольнити повністю.

Відповідач та її представник у відкрите судове засідання не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені, 08.12.2025 від представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Данько Л.В. надійшла заява, яка за змістом аналогічна відзиву на позов. Крім того, просить в позові відмовити в повному обсязі, оскільки позивачем не надано жодного доказу на підтвердження позовних вимог та викладених в позові обставин, судове засідання призначене на 08.12.2025 провести без участі відповідача та його представника.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, враховуючи неявку в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши позовну заяву, письмові докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 виданого повторно 23.11.2021 року Богодухівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Богодухівському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків) /т. 1 а.с.12, 31/.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 є сином померлого ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 виданого 27.03.1976 /т. 1 а.с.13, 32/.

За життя, 13.04.2012 ОСОБА_3 склав заповіт, відповідно до якого земельну ділянку площею 18.79 розташовану на території В`язівської сільської ради Краснокутського району Харківської області, що належить йому на підставі Державного акту серії ІV-ХР №003593 виданого на підставі рішення ХХІІ сесії ХХІІІ скликання В`язівської сільської ради Краснокутського району Харківської області від 10 грудня 2001 року, заповів ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . Заповіт посвідчено ОСОБА_4 секретарем Степнянської сільської ради Богодухівського району Харківської області. Зазначено, що заповіт записаний секретарем зі слів гр. ОСОБА_3 , до підписання прочитаний вголос заповідачем і власноручно підписаний ним у присутності секретаря об 11 годині 50 хвилин. Особу відповідача встановлено, дієздатність його перевірено. Заповіт зареєстровано в реєстрі за №13 /т. 1 а.с. 15,34-35/.

Як вбачається з копії Витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 67556107 від 01.12.2021 Богодухівською державною нотаріальною конторою заведено спадкову справу №598/2021 після померлого ОСОБА_3 /т.1 а.с.33/.

В матеріалах справи наявна відповідь завідувача Богодухівської державної нотаріальної контори № 412/01-16 від 18.08.2022 надана ОСОБА_5 , з якої вбачається, що на його усний запит, щодо видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, в тому числі на земельну ділянку площею 18.79 га, після померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 батька ОСОБА_3 , нотконтора повідомляє, що ОСОБА_3 залишив заповіт на земельну ділянку площею 18.79, розташовану на території В`язівської сільської ради Краснокутського району Харківської області, на користь своєї дружини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . Заповіт був посвідчений секретарем Степнянської сільради Богодухівського району Харківської області, 13.04.2012 за реєстром № 13. Вказаний заповіт не змінено та не скасовано. У відповіді додатково зазначено, що він є спадкоємцем померлого за законом на незаповідане майно в одній другій частці разом з вказаною вище дружиною, яка є спадкоємицею на іншу одну другу частку спадкового майна. Таким чином, померлий позбавив ОСОБА_1 права на спадкування належної йому земельної ділянки. При цьому завідувач роз`яснила, що він має право оскаржити заповіт батька у судовому порядку /т.1 а.с.16, 36/.

Що стосується вимог позивача з приводу визнання заповіту недійсним, з підстав непідписання заповіту заповідачем, суд зазначає наступне.

Так, відповідно до статті 6 Конвенції прозахист правлюдини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

За приписами ч. 1 с. 129 Конституції України суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права

Згідно зі ст. 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Відповідно до статті 1217 ЦК України (тут і далі - в редакції, чинній на момент посвідчення заповіту) спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті (статті 1233 ЦК України).

Згідно зі статтею 1234 ЦК України право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається.

Заповіт як остання воля особи стосується її розпоряджень на випадок смерті і тому покликаний вирішувати значущі для особи питання щодо призначення спадкоємців, позбавлення спадкоємців за законом права спадкування, визначення обсягу спадщини, що має спадкуватися за заповітом, встановлювати інші розпорядження, які відповідають заповіту та вимогам законодавства про спадкування. При цьому право дієздатності фізичної особи на заповіт, як і будь-яке суб`єктивне цивільне право, здійснюється нею вільно, на власний розсуд.

Право на заповіт може бути здійснене протягом всього життя особи і включає в себе як право на складення заповіту або кількох заповітів, так і права на їх зміну чи скасування. Усі наведені правомочності заповідача в сукупності із засобами їх правової охорони та захисту є реалізацією свободи заповіту, яка є принципом спадкового права. Свобода заповіту охоплює особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача. Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання

Такі висновки сформульовані Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 25 травня 2021 року в справі № 522/9893/17 (провадження № 14-173цс20) та в постановах Верховного Суду від 07 березня 2024 року в справі № 388/792/19 (провадження № 61-1724св24), від 20 липня 2022 року в справі № 461/2565/20 (провадження № 61-21209св21) та ін.).

Загальні вимоги до форми заповіту встановлено в статті 1247 ЦК України, якою передбачено, що заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення та має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу.

За приписами ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.

У постанові від 22 січня 2020 року у справі № 674/461/16-ц (провадження № 61-34764св18) Верховний Суд виснував, що підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника/-ів правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами.

Статтею 1251 ЦК України передбачено, що якщо у населеному пункті немає нотаріуса, заповіт, крім секретного, може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою особою відповідного органу місцевого самоврядування.

Також пунктом 2 частиною 1 статті 37 Закону України «Про нотаріат» у населених пунктах, де немає нотаріусів, уповноважені на це посадові особи органу місцевого самоврядування вчиняють такі нотаріальні дії, зокрема посвідчують заповіти (крім секретних).

Статтею 1257 ЦК України передбачено вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним.

Відповідно до статті 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Недійсність окремого розпорядження, що міститься у заповіті, не має наслідком недійсності іншої його частини. У разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах.

Верховний Суд у своїх постановах неодноразово виснував, що заповіт як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складення заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо).

Отже, не підписання заповіту заповідачем свідчить, що заповіт складено з порушенням вимог щодо його форми, та відповідно до частини першої статті 1257 ЦК України, це має наслідком його нікчемність.

Подібні правові висновки викладено у постанові Верховного Суду у постанові від 12 березня 2020 року у справі №716/1051/17.

З огляду на зміст наведених норм закону дійсним, тобто таким, що відповідає вимогам закону, є заповіт, який посвідчений уповноваженою особою, яка мала на це право в силу закону, відсутні порушення його форми та посвідчення, волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його волі (постанови від 29 листопада 2024 року в справі № 199/8568/18 (провадження№ 61-7186св24), від 23 липня 2024 року в справі № 369/3412/17 (провадження № 61-2912св24) та ін.).

Верховний Суд звертає увагу, що свобода заповіту передбачає особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача. Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання. (постанова Верховного Суду від 09 червня 2022 року у справі № 369/1913/17 (провадження № 61-12004св21)).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2021 року в справі № 522/9893/17 (провадження № 14-173цс20) вказано, що слід звернути увагу на вимогу частини першої статті 203 ЦК України, за якою зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Йдеться, по-перше, про зміст правочину, а не про його форму та порядок посвідчення; по-друге, про невідповідність змісту не законам, а саме актам цивільного законодавства.

За загальним правилом, визначеним статтею 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, що є одним із основоположних його принципів. За змістом частини третьої зазначеної норми, обов`язок доведення обставин, які мають значення для справи і на які посилається особа як на підставу своїх вимог або заперечень, покладається на кожну із сторін.

Згідно із ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами, відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За припсами ч.ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У постанові від 18 березня 2020 року в справі № 129/1033/13 Велика Палата Верховного Суду наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

Пріоритет у доказуванні надається не тому, хто надав більшу кількість доказів, а в першу чергу їх достовірності, допустимості та достатності для реалізації стандарту більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний.

Звертаючись до суду з вимогами про визнання заповіту недійсним, позивач зазначив, що оспорюваний заповіт не було підписано його батьком, відтак заповіт не відповідав внутрішній волі його батька ОСОБА_3 .

Ухвалою Краснокутського районного суду Харківської області 21.10.2024 задоволено клопотання представника позивача адвоката Колєсніка І.А. та призначено по справі посмертну судово-почеркознавчу експертизу, проведення якої доручено експертам Національного наукового центру «Інститут судових експертиз ім. Засл. Проф. М.С. Бокаріуса», у зв`язку з чим провадження по справі зупинено, матеріали цивільної справи № 627/3/23 направлено на адресу експертної установи. На вирішення експертів поставлено наступне питання: - чи виконано підпис в графі «Підпис заповідача» від імені особи ОСОБА_3 в заповіті ОСОБА_3 , що був посвідчений 13.04.2012 секретарем Степнянської сільської ради Богодухівського району Харківської області Фесик В.М. та зареєстрований у реєстрі за № 13, тією особою, від імені якої він зазначений, чи іншою особою?

29.11.2024 до суду з Національного наукового центру «Інститут судових експертиз ім. Засл. Проф. М.С. Бокаріуса» надійшли матеріали цивільної справи №627/3/23 з висновком експерта №9105/9540 від 21.11.2024 за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи за цивільною справою № 627/3/23, в якому зроблено наступний висновок: підписи від імені ОСОБА_3 у двох примірниках заповіту від 13.04.2012 року, посвідченого секретарем Степнянської сільської ради Богодухівського району Харківської області Фесик В.М. та зареєстрованого в реєстрі за № 13, розташовані на лицьових сторонах першого аркуша документа, у рядках «підпис заповідача», - виконано ОСОБА_3 /т. 3 а.с. 1-11/.

Отже, доводи позивача про те, що заповіт було підписано не його батьком, ОСОБА_3 , спростовуються матеріалами справи, зокрема згаданим вище судом висновком судової почеркознавчої експертизи.

Не знайшли свого підтвердження і доводи позивача про те, що оспорюваний заповіт засвідчений неповноважною особою, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 209 ЦПК України нотаріальне посвідчення правочину здійснюється нотаріусом або іншою посадовою особою, яка відповідно до закону має право на вчинення такої нотаріальної дії, шляхом вчинення на документі, в якому викладено текст правочину, посвідчувального напису.

За приписами ст. 1251 ЦК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин), якщо у населеному пункті немає нотаріуса, заповіт, крім секретного, може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою особою відповідного органу місцевого самоврядування.

Статтею 5 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (тут і далі - в редакції, на час виникнення спірних правовідносин) визначено систему місцевого самоврядування, яка включає: територіальну громаду; сільську, селищну, міську раду; сільського, селищного, міського голову; виконавчі органи сільської, селищної, міської ради; районні та обласні ради, що представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст; органи самоорганізації населення.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 11 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» виконавчими органами сільських, селищних, міських, районних у містах (у разі їх створення) рад є їх виконавчі комітети, відділи, управління та інші створювані радами виконавчі органи.

Підпунктом 5 пункту «б» частини першої статті 38 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать делеговані повноваження щодо вчинення нотаріальних дій з питань, віднесених законом до їх відання, реєстрація актів громадянського стану (за винятком виконавчих органів міських (крім міст обласного значення) рад).

За змістом ч. 6 ст. 59 зазначеного Закону виконавчий комітет сільської, селищної, міської, районної у місті (у разі її створення) ради в межах своїх повноважень приймає рішення. Рішення виконавчого комітету приймаються на його засіданні більшістю голосів від загального складу виконавчого комітету і підписуються сільським, селищним, міським головою, головою районної у місті ради.

Статтею 37 Закону України «Про нотаріат» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що у населених пунктах, де немає нотаріусів, уповноважені на це посадові особи органу місцевого самоврядування вчиняють такі нотаріальні дії: посвідчують заповіти (крім секретних).

Наведена вище норма закону містила пряму вказівку щодо покладення на посадових осіб виконавчих комітетів сільських рад, у випадку відсутності у такому населеному пункті нотаріусів, повноважень на вчинення нотаріальних дій. При цьому посилань на необхідність прийняття виконавчим комітетом рішень про наділення посадової особи такими повноваженнями зазначений законодавчий припис не містить.

Виходячи із викладеного вище та з урахуванням встановлених судом обставин справи, положень Закону України «Про нотаріат» у відповідній редакції, суд зазначає, що вчинення нотаріальних дій посадовою особою виконавчого комітету сільської ради, якою, в тому числі є його секретар, у випадку відсутності у населеному пункті нотаріуса, є здійсненням відповідним органом місцевого самоврядування (від імені якої діє її посадова особа) делегованих повноважень, наданих їм в силу прямої норми закону.

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Положеннями ч. 3 ст. 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ч. 4 ст. 203 ЦК України правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним (ч. 2 ст. 215 ЦК України).

За прписами ч. 1 ст. 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним.

У разі посвідчення угоди не тим органом або службовою особою, на яких покладено здійснення нотаріальних функцій, угода не може вважатися укладеною з додержанням встановленої нотаріальної форми.

Так, матеріали справи містять копію рішення № 4 VI від 17 листопада 2010 року Степнянської сільської ради Богодухівського району Харківської області І сесії VI скликання про утворення виконавчого комітету Степнянської сільської ради, яким було утворено виконавчий комітет Степнянської сільської ради та затверджено його персональний склад, в якому серед інших значиться і ОСОБА_4 , якає секретарем сільської ради /т. 1 а.с.117/.

Крім того, розпорядженням сільського голови Степнянської сільської ради Богодухівського району Харківської області № 15 від 19 листопада 2010 року, відповідно до статті 37 Закону України «Про нотаріат», на секретаря сільської ради Фесик Вікторію Михайлівну покладено обов`язки щодо вчинення нотаріальних дій в Степнянській сільській ради /т. 1 а.с.116/

У справі, що розглядається, судом установлено, що заповіт від 13 квітня 2012 року посвідчений секретарем Степнянської сільської ради Богодухівського району Харківської області Фесик В.М., яка згідно з текстом заповіту записала його зі слів ОСОБА_3 , встановила особу заповідача, перевірила його дієздатність, заповіт власноручно підписаний заповідачем у її присутності. В матеріалах справи відсутні відомості про будь-яких інших посадових осіб Степнянської сільської ради та її виконавчого комітету, які б були уповноважені посвідчувати заповіти.

Отже, вчинення нотаріальних дій посадовою особою виконавчого комітету сільської ради, у випадку відсутності у населеному пункті нотаріуса, є здійсненням відповідним органом місцевого самоврядування (від імені якої діє її посадова особа) делегованих повноважень, наданих їм в силу закону.

Схожий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 20 листопада 2023 року у справі № 518/1249/14-ц (провадження № 61-2627св23).

Отже, встановивши, що під час посвідчення оспорюваного заповіту посадова особа виконавчого комітету сільської ради дотрималася вимог статей 1247, 1248 ЦК України, а позивач не надав суду належних та допустимих доказів порушення вимог чинного законодавства при його складанні чи посвідченні, та не довів, що волевиявлення спадкодавця не було вільним та не відповідало його внутрішній волі, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання заповіту від 13 квітня 2012 року недійсним чи нікчемним із наведених позивачем обставин.

Оспорюваний заповіт підписаний ОСОБА_3 , що свідчить про те, що волевиявлення спадкодавця було вільним.

Жодної з передбачених статтею 1257 ЦК України обставин для визнання заповіту недійсним, в процесі судового розгляду судом не встановлено. Заповіт за формою та змістом відповідає вимогам чинного законодавства, а його зміст не викликає сумніву щодо дійсного волевиявлення заповідача. З урахуванням зазначеного, оскільки підстави для визнання спірного заповіту недійсним відсутні, позовна вимога, щодо визнання за ОСОБА_1 права на спадкування за законом після батька, ОСОБА_3 , земельної ділянки площею 18,79 га кадастровий номер: :01:001:0041, також не підлягає задоволенню.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року).

Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимогстатті 141 ЦПК України. Оскільки суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, судовий збір суд покладає на позивача.

На підставі викладеного, керуючись статтями 2, 4, 10-13, 19, 76-81, 141, 247, 259, 263-265, 268, 273, 354, 355 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , представник позивача - ОСОБА_6 , до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду, шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду, протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Позивач: ОСОБА_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_4 .

Представник позивача: ОСОБА_6 , адреса: АДРЕСА_3 .

Відповідач: ОСОБА_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_5 .

Представник відповідача: Данько Лариса Вячеславівна, адреса: а/с №12077, м. Харків, 61096.

Суддя Бугаєнко І. В.