Дата документу 23.12.2025 Справа № 317/979/22
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 317/979/22 Головуючий у І інстанції: Громова І.Б.
Провадження № 22-ц/807/1750/25 Суддя-доповідач: Поляков О.З.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2025 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

Головуючого: Полякова О.З.,

суддів: Кухаря С.В.,

Онищенка Е.А.,

секретар: Волчанова І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника адвоката Коломоєць Ірини Василівни на рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 21 липня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Виконавчий комітет Кушугумської селищної ради Запорізького району Запорізької області як орган опіки та піклування, про встановлення місця проживання дитини з матір`ю та надання дозволу на виїзд за кордон без згоди батька,-

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2022 року ОСОБА_1 в особі представника адвоката Коломоєць І.В. звернулася до суду з позовом, який у подальшому неодноразово уточнювала, до ОСОБА_2 , третя особа Виконавчий комітет Кушугумської селищної ради Запорізького району Запорізької області як орган опіки та піклування, про встановлення місця проживання дитини з матір`ю та надання дозволу на виїзд за кордон без згоди батька.

В обґрунтування позову зазначено, що 23 вересня 2006 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали шлюб, у якому народилась дитина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . На теперішній час шлюб між сторонами розірвано.

Позивач зазначала, що у липні 2018 року ОСОБА_1 за разом з донькою, за нотаріально посвідченою згодою відповідача, виїхали до Мексики, та будучи жертвою від домашнього насилля (погрози фізичною розправою, психологічне насилля та ін.) з боку колишнього чоловіка (відповідача), вони потрапили до США.

Дитина пішла до школи, почала вивчати англійську мову, мала успіхи в навчанні.

Однак, через вісім місяців, за заявою батька дитини, Верховний суд Каліфорнії в Окрузі Сакраменто, розглянувши справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про повернення неповнолітньої до країни постійного проживання, постановив, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 має бути повернута до України в супроводі батька, ОСОБА_2 .

Отже, відповідач, перервавши шкільне навчання доньки в США, відібрав дитину у матері для її проживання з ним в смт. Кушугум.

Згоди на проживання дитини з батьком мати не давала, однак відповідач скористався юридичними формальностями та повернув дитину до смт. Кушугум для проживання з ним.

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про визначення місця проживання дитини з матір`ю (справа № 317/2551/19), однак, оскільки сторони дійшли згоди щодо графіку спілкування з дитиною, позов залишено без розгляду за заявою ОСОБА_1 .

Рішенням комісії з захисту прав дітей Кушугумської селищної ради Запорізького району Запорізької області від 08 вересня 2021 року встановлено графік спілкування ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з матір`ю, ОСОБА_1 шляхом

- необмеженого спілкування дитини з матір`ю засобами телефонного, поштового, електронного та іншого засобів зв`язку без присутності батька;

- щодня - з понеділка до п`ятниці з 19:00 до 20:00 години за Київським часом спілкування з дитиною в режимі відеозв`язку через інтернет без присутності батька;

- щосуботи та щонеділі з 20:00 до 22:00 години за Київським часом спілкування з дитиною в режимі відеозв`язку через інтернет без присутності батька.

Зобов`язано ОСОБА_4 погоджувати з ОСОБА_1 всі зміни місця навчання, місця проживання, перетину кордону їх донькою відповідно до законодавства України.

Однак, зазначене рішення не виконується.

Рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 14 січня 2022 року, що набрало законної сили, у справі № 332/2309/20 визначено місце проживання малолітньої дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з її батьком - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

ОСОБА_1 в особі представника адвоката Коломоєць І.В. зазначала, що у зв`язку з воєнними діями, проживання ОСОБА_5 в смт Кушугум не відповідає якнайкращим інтересам дитини. Порушені нормальні умови навчання та проживання дитини, які батько наразі не може забезпечити.

Натомість, ОСОБА_1 має умови для повноцінного розвитку та виховання доньки, тому слід встановити місце проживання дитини з матір`ю, оскільки це відповідатиме найкращим інтересам дитини. Позивач забезпечена житлом, проживає у будинку, має окрему кімнату для дитини, перебуває у шлюбі з ОСОБА_6 , тобто має повноцінну сім`ю, має роботу та стабільний дохід. За місцем її проживання немає військових дій, умови проживання є безпечними та найкращими.

На час звернення до суду з позовом, позивач зазначала, що перебуває на сьомому місяці вагітності, тому вона не має можливості приїздити до України.

За твердженням ОСОБА_1 , відповідач переховується від військового обов`язку, тому забороняє спілкуватися ОСОБА_5 з матір`ю та бабусею ОСОБА_7 , оскільки боїться бути викритим та понести відповідальність.

Графік спілкування бабусі з дитиною, встановлений рішенням суду у справі № 317/206/20 від 03.08.2021, яке також не виконується з березня 2022 року, у зв`язку з чим, відкрито виконавче провадження № 69133640.

Дозволу на перетин кордону для проживання дитини з матір`ю ОСОБА_2 також не надає, тому ОСОБА_1 вимушена заявити вимогу про надання дозволу на виїзд дитини закордон без згоди батька.

Посилаючись на означені обставини, з урахуванням уточненого позову від 06.09.2022, ОСОБА_1 в особі представника адвоката Коломоєць І.В. просила суд:

визначити місце проживання малолітньої дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з її матір`ю - ОСОБА_1 протягом двох років з дня набрання рішенням законної сили, а також на час воєнного стану в Україні;

надати малолітній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дозвіл на виїзд (на постійне місце проживання) за межі України, а саме до Сполучених Штатів Америки, без згоди та супроводу батька ОСОБА_2 у супроводі матері ОСОБА_1 або інших осіб, уповноважених нею за нотаріально посвідченою згодою, протягом двох років з дня набрання рішенням законної сили, а також на час воєнного стану.

Рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 21 липня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_8 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, неповне встановлення обставин, що мають значення для справи, просить:

- скасувати рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 21 липня 2025 року, ухвалити нове рішення, яким визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з її матір`ю - ОСОБА_1 протягом двох років з дня набрання рішенням законної сили.

- поновити строк як такий що пропущений з поважних причин, долучити та дослідити докази, які відмовлено в долучені судом першої інстанції, а саме, заяви від представника ОСОБА_1 - адвоката Коломоєць Ірини Василівни:

07.08.2024 про долучення доказів (договір оренди житла позивачки в США від 28 липня 2024 року)

24.01.2025 про долучення доказів - фотокартки поздоровлень Софії з днем народження матері ОСОБА_9 (позивачки), яке було 18 січня 2025 року

26.03.2025 про долучення доказів (докази інтеграції позивача в США - водійське посвідчення отримане в США від 05.03.2025 з перекладом).

05.05.2025 про долучення відео доказів про умови проживання дитини: файли з назвами «Відео Забули забрати з школи», «Відео знову забув забрати з школи», «відео мрія про університет», « ІНФОРМАЦІЯ_4 », «Відео ненормативна лексика», «Відео підвал», «Відео чуть не збив грузовик», на яких ОСОБА_3 розповідає що батько неодноразово та знову забув забрати її зі школи, що в неї вдома немає їжі та показує пусті каструлі на кухні, дитина розмовляє ненормативною лексикою, перебуває в сумнівній компанії та в непристойному місці.

15.05.2025 про долучення доказів - повідомлення Міністерства національної безпеки США від 25.03.2025 про надання статусу ОСОБА_10 для проживання в США.

13.06.2025 про долучення відео доказів - файл з назвою «Відеодоказ щодо закордонного паспорта» на якому ОСОБА_5 розповідає про відмову батька отримати їй закордонний паспорт так як боїться військового обов`язку, який в нього запитають в посольстві України в Швеції.

- дослідити відеодокази, які були долучені до первісного позову на С^ дисках, які не були досліджені судом першої інстанції.

- розглянути заяву представника ОСОБА_1 - адвоката Коломоєць Ірини Василівни від 26.03.2025 про заслуховування думки дитини.

- скасувати ухвалу Запорізького районного суду Запорізької області від 24 січня 2025 року, задовольнивши заяву представника позивача адвоката Коломоєць Ірини Василівни, прийняти відмову від частини позовних вимог, в частині місця реєстрації позивачки в прохальній частині пункту першого позову, виклавши її в такій редакції: «Визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з її матір`ю - ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_1 ) протягом двох років з дня набрання рішенням законної сили.

- визнати неналежним доказ, на який суд послався в оскаржуваному рішенні: рішення директора з питань дітей та молоді Анни Андерсон, прийняте за результатами проведення перевірки.

В обґрунтування апеляційної скарги, повторюючи доводи позовної заяви, ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_8 зазначає, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що позов спрямований на встановлення місця проживання дитини з матір`ю за місцем її проживання, без прив`язки до адреси. Суд не виконав вимог ст. 171 Сімейного кодексу України, щодо обов`язкового заслуховування думки дитини, не застосовано з цього приводу правовий висновок Верховного суду, який також вказує про обов`язковість судами заслухати думку дитини; не досліджував відео докази, долучені позивачем до первісного позову (п. 1 ст. 229 ЦПК); суд не встановив адреси та умов проживання дитини, не встановив засобів для існування відповідача з дитиною у Швеції. Відомості про доходи, заробітну платню, отримання соціальної допомоги чи інші доходи відповідача відсутні. Один трудовий договір про працевлаштування відповідача укладений на один місяць, будівельним робітником, від 01.01.2023; не встановив права на проживання ОСОБА_5 в Швеції та на яких умовах. Так, в матеріалах справи наявні посвідки на право проживання ОСОБА_5 з батьком, термін яких завершився ще у березні 2025 року. Відсутність документів, які підтверджують право на легальне проживання дитини з батьком в Швеції вказує про їх проживання там не легально, що створює небезпеку для життя і здоров`я дитини. Суд не встановив осіб, з якими проживає дитина, склад сім`ї, хто займається її вихованням в позашкільний час, хто її забирає з школи, коло її спілкування; не встановив наявності медичної страховки на ОСОБА_5 у Швеції, її стан здоров`я, чи зверталась вона до лікаря за час проживання в Швеції; не встановив обставини спроможності батька надати освіту дитині у Швеції, адже мати може надати можливість навчатись ОСОБА_5 у вищих навчальних закладах США. У справі не встановлені обставини розвитку здібностей ОСОБА_5 у позашкільний час, чи займається вона спортом, чи відвідує додаткові розвиваючі заняття; також не встановлено наявність дозвілля дитини, забезпечення їй щорічного оздоровлення на канікулах, наявність відпочинку після уроків, на канікулах та у вихідні дні. Матеріали справи не містять висновку органу опіки, щодо розв`язання спору. Опіка фактично самоусунулась від розгляду справи, у зв`язку з дружніми стосунками голови Кушугумської сільської ради з відповідачем (їх діти однокласники).

У своєму відзиві ОСОБА_2 в особі представника адвоката Скользнєвої В.В. заперечує проти доводів апеляційної скарги, вказуючи на їх необґрунтованість та безпідставність. Просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, оскаржуване рішення без змін. Зокрема, зазначає, що 23.03.2022 він на законних підставах виїхав з країни для забезпечення безпеки та кращих умов проживання для своєї дитини. Жодним чином не створює перешкод для спілкування доньки з позивачем.Донька постійно спілкується з позивачем шляхом аудіо-, відео- розмов через мобільний додаток, що підтверджується самим позивачем з огляду на надані скріншоти.

10 жовтня 2025 року до апеляційного суду надійшли пояснення заступника селищного голови з питань діяльності виконавчих органів влади виконавчого Кушугумської селищної ради Запорізького району Запорізької області, в яких зазначено, що вимоги позивача не суперечать інтересам третьої особи. При вирішенні справи покладається на розсуд суду. Просить розглядати справу за відсутності представника третьої особи.

У судовому засіданні ОСОБА_1 та її представник адвокат Коломоєць І.В. наполягали на задоволені апеляційної скарги, скасуванні оскаржуваного рішення та задоволені позову.

ОСОБА_2 та його представник адвокат Скользнєва В.В. заперечували проти задоволення апеляційної скарги, оскаржуване рішення просили залишити без змін.

Також у судовому засіданні апеляційний суд заслухав думку неповнолітньої ОСОБА_3 , яка повідомила суду, що їй тринадцять років, у зв`язку з повномасштабним вторгненням проживає у Швеції разом з батьком та бабусею, навчається у школі «Монтессорі»; умови для проживання має приблизно такі ж як в Україні; дитина має свою окрему кімнату. На запитання, з ким сама ОСОБА_5 бажає проживати, дитина зазначила, що на теперішній час має бажання жити саме з батьком, оскільки у Швеції у неї з`явилися друзі, з якими вона не хоче розривати зв`язок, навчання у школі, яке ОСОБА_5 не хоче покидати. На запитання представника позивача Софія відповіла, що має знання шведської мови вище базового рівня.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішень суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з огляду на таке.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК Українисуд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення суду відповідає.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що на момент нового розгляду справи дитина вже тривалий час проживає з батьком в Швеції, що було визначено попереднім судовим рішенням; умови проживання є належними, дитина забезпечена житлом, харчуванням, відвідує навчальний заклад і має сформоване соціальне оточення. Будь-яке втручання у звичне середовище дитини має бути вкрай обґрунтованим, і ґрунтуватися не лише на бажанні одного з батьків, а на чітких фактах, які свідчать про загрозу або істотну шкоду інтересам дитини. Не встановивши фактів жорстокого поводження, байдужого ставлення або порушення прав дитини з боку відповідача, суд зазначив, що між сторонами існує конфлікт, що ускладнює спільне виконання батьківських обов`язків. Однак, у такій ситуації зусилля мають бути спрямовані не на перерозподіл опіки, а на встановлення діалогу і погодження режиму спілкування з дитиною.

Колегія суддів погоджується з таким висновком з огляду на таке.

Суд першої інстанції встановив та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 23 вересня 2006 року перебували у зареєстрованому шлюбі.

Від шлюбу сторони мають малолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , що підтверджується свідоцтвом про народження серія НОМЕР_2 , виданим Кушугумською селищною радою Запорізького району Запорізькій області 27 березня 2012 року, актовий запис № 22 (том 1, а. с. 7).

З огляду на заяву ОСОБА_2 , приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Козиряцькою О.В. 19 червня 2018 року посвідчено згоду ОСОБА_2 на надання тимчасового виїзду малолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за кордон до Мексики та країн Шенгенської угоди, у період з 08 липня 2018 року до 18 липня 2018 року у супроводі її матері ОСОБА_1 та повернення дитини до місця її проживання по закінченню терміну перебування за кордоном (том 1, а. с. 7 зворот).

Згідно з рішенням Комісії з питань захисту прав дитини Кушугумської селищної ради Запорізького району Запорізької області, ухваленого відділом «Служби у справах дітей» Кушугумської селищної ради Запорізького району Запорізької області від 08 вересня 2021 року, ОСОБА_1 було встановлений графік спілкування матері з малолітньою дитиною ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , без присутності батька, а саме: необмежене спілкування дитини з матір`ю засобами телефонного, поштові електронного та іншого засобу зв`язку без присутності батька; щодня - з понеділка по п`ятницю включно, з 19.00 до 20.00 години за київським часом, спілкування з дитиною в режимі відеозв`язку через мережу Інтернет без присутні батька; щосуботи та щонеділі з 20.00 до 22.00 годин за київським часом, спілкування з дитиною в режимі відеозв`язку через мережу Інтернет без присутності батька; зобов`язано ОСОБА_2 погоджувати з ОСОБА_1 усі зміни місця навчання, місця проживання, перетину кордону донькою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , згідно із законодавством України (том 1, а. с. 10).

Відповідно до наказу Верховного Суду Каліфорнії Округу Сакраменто від 15 березня 2019 року, 14 березня 2019 року Суд постановив, відповідно до положень Гаазької конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей, що неповнолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 має бути повернуто в Україну, у супроводі її батька, ОСОБА_2 .

Рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 14 січня 2022 року у справі № 332/2309/20 визначено місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із батьком ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , за адресою: АДРЕСА_2 (том 1, а. с. 11-13). Рішення набуло законної сили та ніким не оскаржувалося.

Сторони не заперечували, що ОСОБА_1 на теперішній час проживає у США, де винаймає житло, що підтверджується договором оренди житлового приміщення (том 1, а. с. 15).

ОСОБА_1 з 31 грудня 2020 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_11 , що підтверджується дозволом та свідоцтвом про шлюб, укладеним у окрузі Сакраменто, штат Каліфорнія, США (том 1, а. с. 18).

З довідок, наданих ОСОБА_1 та її чоловіком ОСОБА_11 вбачається, що вони мають роботу у США. Позивачем надані фото будинку, у якому вона проживає разом із чоловіком та другою дитиною у США.

З повідомлення про дію Служби громадянства та імміграції США Міністерства внутрішньої безпеки, ОСОБА_1 перебуває у США як особа, яка має статус тимчасово захищеної особи, яке дійсне з 19 лютого 2022 року до 19 жовтня 2023 року. Крім того, ОСОБА_1 має дозвіл на працевлаштування з 19 лютого 2022 року до 19 жовтня 2023 року (том 1, а. с. 199-211).

З роздруківки переписки та наданого DVD-диску, на якому зафіксовані відеозаписи розмов між позивачем та відповідачем, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вели діалог щодо спілкування та приїзду малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 до матері у США, та ОСОБА_2 пропонував позивачу оплатити переліт та готель на двох і тоді він би привіз доньку у США до матері на тиждень (том 1, а. с. 110).

Відповідно до висновку від 02 серпня 2022 року № 7 Відділу «Служби у справах дітей» як представника органу опіки і піклування Кушугумської селищної ради щодо доцільності визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з її матір`ю ОСОБА_1 , який було затверджено рішенням Кушугумської селищної ради № 166 від 24 листопада 2022 року, Служба у справах дітей вважає не доцільним визначити місце проживання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з матір`ю, оскільки було встановлено, що ОСОБА_2 зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_2 , має склад сім?ї: батько ОСОБА_2 , 1956 року народження, мати ОСОБА_12 , 1957 року народження, донька - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . На час проживання скарг та заяв на нього до селищної ради від сусідів та мешканців не надходило. Відповідно до довідки ТОВ «Центр Газ запчастини» від 03 травня 2019 року № 40 ОСОБА_2 працював на підприємстві з 04 листопада 2011 року в якості менеджера інтернет-магазину. Під час роботи зарекомендував себе з позитивної сторони, старанний, до обов`язків ставиться сумлінно і кваліфіковано. Працівниками відділу «Служби у справах дітей» був складений акт обстеження умов проживання ОСОБА_2 . Житло складається з двох жилих кімнат, кухні, ванної кімнати, санвузла, коридору. В дитячій кімнаті зроблений сучасний ремонт, в наявності шафа-купе з дитячим одягом та взуттям, ліжко, письмовий стіл, стілець, спортивний куточок, комп`ютер, шафа з книжками та іграшками. Будинок має електро, газо-водопостачання, оснащений сучасною побутовою технікою. Таким чином, для дитини на час до звернення з позовом до суду створені всі умови для проживання, виховання та розвитку. Згідно з довідкою Кушугумської гімназії "інтелект" Запорізького району Запорізької області від 02 травня 2022 року № 01-13/0126 ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 навчається у закладі в 4-Б класі. Відвідує щоденно онлайн заняття. Під час навчання активна, завдання виконує своєчасно на високому рівні. Батько ОСОБА_2 підтримує постійний телефонний зв`язок з класним керівником. Зазначили, що батько піклується за дитину, яка повністю забезпечена усім необхідним, тому, враховуючи вищезазначене, відділ Служби у справах дітей, як представник органу опіки та піклування Кушугумської селищної ради Запорізького району Запорізької області вважає не доцільним визначення місця проживання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з матір`ю (том 1, а. с. 239-241).

З листа Відділу «Служби у справах дітей» як представника органу опіки і піклування Кушугумської селищної ради Запорізького району Запорізької області за вих. № 73 від 31 березня 2023 року, на сьогоднішній день ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом із своїм батьком знаходиться в Швеції. По прибуттю в Швецію отримала гідні умови проживання, повноцінне харчування та навчання. ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 успішно закінчила адаптаційний клас в шведській школі, продемонструвавши високий рівень знань і активно вивчає швецьку мову. Навчаючись в Швеції, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 продовжувала дистанційне навчання в Україні, вона успішно закінчила навчальний рік продемонструвавши високі успіхи в навчанні. ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 постійно спілкується з позивачкою, шляхом аудіо, відео розмов. Тому вважають, що проживання дитини разом з батьком буде відповідати принципу «найкращих інтересів дитини» та є пріоритетом при вирішенні цієї справи з огляду на ситуацію, яка виникла при виїзді Софії до Сполучених Штатів Америки (том 2, а. с. 1-2).

З пояснювальної записки ОСОБА_2 від 09 червня 2023 року суд встановив, він всебічно розвиває дитину, займається повноцінним розвитком дитини. Мати ОСОБА_5 категорично відмовляється обговорювати деталі зустрічі з ОСОБА_5 , відмовляється гарантувати, що не повторить крадіжку дитини, як у 2018 році. У своїх повідомленнях позивачка просто вимагає віддати їй дитину або вимагає зустрічі без будь-яких умов та гарантій повернення. Відповідач самостійно забезпечує дитину, позивачка ніколи ніяких аліментів на утримання ОСОБА_5 не платила. Зазначив, що весь час перебування у США позивач перебувала і фактично продовжує перебувати в матеріальній залежності від партнера так і не набувши повноцінної фінансової самостійності і самодостатності (том 2, а. с. 41).

Позивач надала письмові пояснення, як свідка, в яких зазначила, що перебуває у шлюбі з ОСОБА_11 , від шлюбу має сина, ОСОБА_13 , 2022 року народження. Проживає у США на законних підставах, документи на оформлення громадянства Америки на оформленні.

З письмових пояснень свідка ОСОБА_11 встановлено, він є чоловіком позивача та з серпня 2018 року до 13 березня 2019 року проживав однією сім`єю з ОСОБА_1 та її донькою ОСОБА_5 у США. Зазначив, що у ОСОБА_5 там були друзі, дитинаназивала його татом і зазначала, що їй не вистачало тепла та уваги від рідного батька. Перебуваючи у США, ОСОБА_5 регулярно спілкувалася з батьком. Все було добре, поки ОСОБА_14 не забрав дитину. Відповідач позбавляє ОСОБА_5 нормальних умов проживання, він не може забезпечити дитину, позбавив її повноцінного лікування, харчування, навчання, розвитку, відпочину, постійного місця проживання. Пояснив, що ОСОБА_1 вже повністю соціалізувалась у США, знає мову, має друзів, водійські права, облаштований будинок, сім`ю, дозвіл на роботу і перебування в Америці, та має можливість забезпечити дитину найкращим. Зазначив, що любить ОСОБА_5 , як рідну доньку, хоче та може її забезпечити. Він з позивачкою хоче, щоб дитина жила з ними постійно однією сім`єю, тому просив суд встановити місце проживання дитини разом із її матір`ю.

З відповіді Консульського відділу Посольства України в Республіці Польщі за вих. № 6137/19-091-24681 від 10 квітня 2022 року громадяни України ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на консульському обліку в консульському підрозділі Посольств України в Республіці Польщі не перебувають.

З відповіді Міністерства соціальної політики за вих. № 1109/0/5-22/41 від 12 липня 2022 року за інформацією Міністерства закордонних справ України (лист від 11 липня 2022 року № 71/14/546-49291), ОСОБА_3 на консульському обліку у закордонних дипломатичних установах України в Республіці Польща та Королівстві Швеція не перебуває.

З висновку №7, який було надано відділом «Служби у справах дітей» як представника органу опіки і піклування Кушугумської селищної ради щодо доцільність і визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 разом із матір?ю ОСОБА_1 зазначалось, що вимога повернення ОСОБА_5 в Україну, де йде війна наражає дитину на смертельну небезпеку. Враховуючи всі обставини, відділ «Служба у справах дітей» як представник органу опіки та піклування Кушугумської селищної ради Запорізького району Запорізької області вважає за не доцільним визначення місця проживання дитини ОСОБА_3 народження разом із матір?ю.

Відповідач надав Повідомлення з управління соціального захисту населення з перекладом станом на 31.03.2025, відповідно до якої за адресою проживання Відповідача на вимогу ОСОБА_1 26.09.2024 було зроблено виїзд Управлінням соціального захисту населення соціальним сектором з питань дітей та молоді в громаді Фалькенберг.

За результатами проведення перевірки директором з питань дітей та молоді, ОСОБА_15 було ухвалене таке рішення: ОСОБА_5 та її батько перебувають у Швеції через війну в Україні. Мати ОСОБА_5 , яка перебуває в США, турбується про те, як у ОСОБА_5 справи з батьком. Під час індивідуальної розмови з ОСОБА_5 вона вважає, що у неї все добре з батьком і вона хоче залишитися з ним у Швеції. Вона думає про те, що поїде до мами, коли закінчить школу.

Вказане місце реєстрації Позивача разом із ОСОБА_5 в Повідомленні від Управління соціального захисту населення: Аксельс Вег 6 H LGH 1101 31193 Лонгос.

З жовтня 2024 року до теперішнього часу Відповідач разом із донькою проживають за адресою: АДРЕСА_3 . Отримала реєстрацію за вказаною адресою ОСОБА_5 лише з 10 березня 2025 року.

У зв`язку з повномасштабним вторгненням Російської Федерації до України, відповідач ухвалив рішення про виїзд до більш безпечного місця, у зв`язку з чим у супроводі матері позивача ОСОБА_16 , відповідач разом з донькою покинув постійне місце проживання у смт Кушугум та поїхав до м. Львів. По прибуттю у м. Давидів відповідач самостійно став на облік до місцевого воєнкомату. Після початку обстрілів Львівської області, відповідач задля забезпечення безпеки доньки, ухвалив рішення про виїзд закордон разом з донькою. Так, 23.03.2022 ОСОБА_2 разом зі своєю донькою ОСОБА_3 виїхали закордон. Позивач ОСОБА_1 сама наполягала на виїзді доньки у безпечне місце. Виїзд було здійснено на законних підставах через офіційний пункт перетину кордону, що підтверджується копією закордонних паспортів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з відміткою прикордонної служби. ОСОБА_2 постійно інформував позивача про місцезнаходження доньки, її самопочуття та психологічний стан, а також по можливості забезпечував можливість спілкування доньки з матір`ю.

Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

У пунктах 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

У статті 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року передбачено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (стаття 18).

Європейський суд з прав людини зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

Відповідно до частини третьої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачем, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

У статті 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, визначено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини, а також встановлено, що найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Відповідно до частин другої, четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом.

Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, Суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).

У параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.

Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

При визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.

Отже, вирішуючи питання про визначення місце проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновок органу опіки та піклування. Проте найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання суду, яке має ґрунтуватися на повній та всебічній оцінці всіх обставин в їх сукупності, оскільки не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти відносини або домовитися, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства.

До таких висновків дійшов Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 11 грудня 2023 року у справі № 607/20787/19, провадження № 61-11625сво22.

У постанові від 06 червня 2019 року у справі № 495/2106/17 Верховний Суд виснував, що коли батьки перебувають у рівних умовах, мають однакове ставлення до своїх батьківських обов`язків та в разі однакової прихильності дитини до обох батьків, місце проживання дитини має бути визначено з тим із батьків, яким створено більш сприятливі умови для проживання дитини.

Наведені правові висновки Верховного Суду потрібно розуміти так, що суди під час вирішення спору про визначення місця проживання дитини мають керуватися принципом якнайкращих інтересів дитини, а при однаковому ставленні батьків до виконання своїх батьківських обов`язків та забезпечення умов проживання дитини враховувати сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо.

Відповідно до частин першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно з статтею 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси.

Статтею 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частина дев`ята статті 7 СК України).

Тлумачення як статті 7 СК України загалом, так і частини дев`ятої статті 7 СК України, свідчить, що загальні засади (принципи) приватного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти сімейного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії.

Суд застосовує способи захисту, які встановлені законом або домовленістю (договором) сторін (частина перша статті 18 СК України).

Способами захисту сімейних прав та інтересів, зокрема, є зміна правовідношення (пункт 7 частини другої статті 18 СК України).

Тлумачення норм сімейного законодавства свідчить, що способом захисту може бути пред`явлення позову про зміну місця проживання малолітньої особи, яке визначене рішенням суду. Тобто, зокрема, в разі зміни обставин, пов`язаних із віком дитини, або коли вже є рішення суду про визначення місця проживання дитини, яке не виконане як мати дитини, так і батько не позбавлені можливості звернутися з позовом про зміну місця проживання дитини.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 січня 2020 року у справі № 148/1555/17 зазначено, що «рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин справи, а вже тільки потім права батьків. Питання забезпечення інтересів дитини ґрунтується на розумінні, що для дітей розлучення батьків - це завжди тяжке психологічне навантаження, пов`язане, зокрема, з кардинальними змінами в житті дитини: нове оточення та місце проживання, неможливість спілкування з двома батьками одночасно тощо. Вирішуючи питання про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновок органу опіки та піклування. Однак найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання судді, яке має ґрунтуватися на внутрішній оцінці всіх обставин в їх сукупності. Адже не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти шлюб, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства».

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку.

У разі зміни обставин, пов`язаних з віком дитини, за наявності спору між батьками як мати дитини, так і батько не позбавлені можливості звернення до суду із позовом про зміну місця проживання дитини й тому разі, коли вже є рішення суду про визначення місця проживання дитини та її відібрання, які не виконані. Найкращі інтереси дитини повинні мати першочергове значення.

Урахування думки дитини щодо її життя передбачає й стаття 12 Конвенції з прав дитини, в якій записано, що Конвенція зобов`язує держави-учасниці забезпечити дитині, здатній формулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що стосуються її, і цим поглядам має приділятись належна увага, згідно з віком дитини та зрілістю.

Отже, у справах про визнання місця проживання дитини, її думку слід ураховувати, якщо дитина досягла такого віку й рівня розвитку, що може її висловити. З досягненням віку 10 років у дитини з`являється право не тільки бути вислуханою і почутою, але й право брати активну участь у вирішенні своєї долі, зокрема, у визначенні місця проживання. Проте не може бути передбачено шаблонного підходу до розгляду справи за участю дітей: у кожному конкретному випадку суд має підходити розумно та брати до уваги особливості розвитку кожної дитини.

Верховний Суд у своїй практиці наголошує, що для зміни усталеного місця проживання дітей мають бути вагомі аргументи, яких суд першої інстанції у цій справі не встановив. Не було встановлено таких обставин і апеляційним судом під час перегляду справи. Софія довгий час проживає з батьком, який враховуючи безпекову ситуацію в Україні, пов`язану з повномасштабним вторгненням, заради збереження її життя, здоров`я та найкращих інтересів, вивіз дитину закордон, забезпечив її право на середню освіту у новій школі.

Рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, у першу чергу, повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків.

Питання забезпечення інтересів дитини ґрунтується на розумінні, що для дітей розлучення батьків - це завжди тяжке психологічне навантаження, пов`язане, зокрема, з кардинальними змінами в житті дитини: нове оточення та місце проживання, неможливість спілкування з двома батьками одночасно тощо.

Вирішуючи питання про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновку органу опіки та піклування. Однак найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання судді, яке має ґрунтуватися на внутрішній оцінці всіх обставин в їх сукупності. Адже не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти шлюб, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства.

Отже, при вирішенні таких спорів доцільно та правильно керуватися виключно інтересами дитини, судам передусім потрібно впевнитися, що саме той з батьків, на чию користь буде прийнято рішення, створить для дитини належні умови для її морального, духовного та фізичного розвитку.

За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до частин першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 січня 2020 року у справі № 148/1555/17 зазначено: «рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин справи, а вже тільки потім права батьків. Питання забезпечення інтересів дитини ґрунтується на розумінні, що для дітей розлучення батьків - це завжди тяжке психологічне навантаження, пов`язане, зокрема, з кардинальними змінами в житті дитини: нове оточення та місце проживання, неможливість спілкування з двома батьками одночасно тощо. Вирішуючи питання про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновок органу опіки та піклування. Однак найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання судді, яке має ґрунтуватися на внутрішній оцінці всіх обставин в їх сукупності. Адже не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти шлюб, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 жовтня 2020 року у справі № 333/1013/17 вказано, що «при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них дитина залишається, суд, виходячи із рівності прав та обов`язків батька й матері щодо своїх дітей, повинен ухвалити рішення, яке відповідало б якнайкращим інтересам дитини. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. Суд зобов`язаний надати можливість дитині висловити свою думку при вирішенні питань, які її стосуються, і приділяти цій думці належну увагу. Відповідно до частин першої та другої статті 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору щодо її місця проживання. Так, судом першої інстанції на виконання вищенаведених положень, було заслухано думку ОСОБА_3 , яка зазначала, що вона любить батька, бажає проживати лише з ним та з бабусею. Пояснила, що матір вона боїться, бо та її била, не приділяла їй уваги. Таким чином, колегія суддів Верховного Суду зазначає, що суди першої та апеляційної інстанцій правильно дійшли до висновку про наявність правових підстав для визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_3 разом з батьком, надавши першочергове значення інтересам дитини».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 вересня 2021 року в справі № 350/1696/19 (провадження № 61-19589св20) зазначено, що «під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку … Верховний Суд у постанові від 15 жовтня 2020 року у справі № 607/425/16-ц (провадження № 61-8772св19) зазначив, що у разі зміни обставин, пов`язаних з віком дитини, за наявності спору між батьками як мати дитини, так і батько не позбавлені можливості звернення до суду із позовом про зміну місця проживання дитини й тому разі, коли вже є рішення суду про визначення місця проживання дитини та її відібрання, які не виконані. Найкращі інтереси дитини повинні мати першочергове значення. Дитина є суб`єктом права і незважаючи на незначний вік, неповну цивільну дієздатність, має певний обсяг прав. Одними з основних її прав є право висловлювати свою думку та право на врахування думки щодо питань, які стосуються її життя … Відповідно до статті 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей від 25 січня 1996 року під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган надає можливість дитині висловлювати її думки і приділяє їм належну увагу. З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Закріплення цього права підкреслює, що дитина є особистістю, з думкою якої потрібно рахуватись, особливо при вирішенні питань, які безпосередньо її стосуються. При цьому під час визначення місця проживання малолітньої дитини, зважаючи на вікову категорію дитини, бесіду з останньою має проводити психолог, головним завданням якого є встановлення дійсного психоемоційного стану дитини, визначення інтересів дитини та отримання думки щодо бажання дитини проживати з одним із батьків. Проте суд має враховувати висловлену думку системно, з`ясовуючи належно фактичні обставини справи, досліджуючи та надаючи належну правову оцінку зібраним у справі доказам у їх сукупності, що в результаті сприятиме правильному вирішенню питання місця проживання дитини. Тільки так будуть забезпечені найкращі інтереси дитини, а не інтереси та бажання батьків, які вони не можуть чи не бажають вирішувати в позасудовий спосіб».

Отже, у справах про визнання місця проживання дитини, її думку слід ураховувати, якщо дитина досягла такого віку й рівня розвитку, що може її висловити. З досягненням віку 10 років у дитини з`являється право не тільки бути вислуханою і почутою, але й право брати активну участь у вирішенні своєї долі, зокрема, у визначенні місця проживання. Проте не може бути передбачено шаблонного підходу до розгляду справи за участю дітей: у кожному конкретному випадку суд має підходити розумно та брати до уваги особливості розвитку кожної дитини.

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Отже, дослідивши подані сторонами докази, суд першої інстанції, взявши до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, їх поведінку щодо дитини, вік дитини, умови проживання та інші обставини, що мають істотне значення, надавши належну оцінку обставинам справи, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що проживання ОСОБА_5 з батьком, як те визначено судовим рішенням, відповідатиме найкращим її інтересам та забезпечить розвиток у безпечному та спокійному для неї середовищі.

З огляду на безпекову ситуацію в Україні, враховуючи відсутність доказів на підтвердження доводів позивача про ухилення батька від виконання його батьківських обов`язків, першочергово враховуючи інтереси самої дитини, яка висловила бажання проживати з батьком, і які переважають над інтересами і бажаннями її батьків колегія суддів також не вбачає необхідності визначення місця проживання дитини разом з матір`ю.

Враховуючи вищевикладене, зважаючи на найкращі інтереси дитини, її прихильність до батька, особу матері, з якою дочка тривалий час спільно не проживає, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для визначення місця проживання дитини разом з матір`ю, оскільки це призведе до зміни місця проживання малолітньої дитини, порушення її усталеного побуту і способу життя, навчання, розвитку, що потягне невиправдане та надмірне негативне психоемоційне навантаження на дитину та суперечитиме її найкращим інтересам.

Колегія суддів наголошує, що у справах, що виникають зі спорів щодо участі батьків у вихованні та спілкуванні з дитиною узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність спору з цього приводу є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім (фактичним) подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини.

При вирішенні спору, що стосується вкрай чутливої сфери правовідносин, а дитина потребує уваги, підтримки і любові обох батьків, суди повинні ґрунтовно дослідити та оцінити всі обставини справи, надати належну правову оцінку доказам: кожному конкретно взятому та їх сукупності. Сам факт емоційно напружених відносин між батьками дитини та особисті конфлікти між сторонами не повинні порушувати інтереси дитини та її право на спілкування з кожним із батьків.

Вирішуючи цю справу, колегія суддів першочергово виходить із інтересів дитини, враховуючи думку самої ОСОБА_5 , яка без примусу пояснила апеляційному суду своє бажання проживати на теперішній час з батьком саме у Швеції, оскільки вона має там стійкі соціальні зв`язки: навчається у школі, має близьких друзів, і не бажає ламати усталений спосіб свого життя.

Оскільки сама дитина повідомила суд про наявність у Швеції звичних для неї умов проживання, що стосуються побутової сфери: вона має окрему кімнату, необхідні їй речі та веде усталений спосіб життя, колегія суддів не бачить підстав для витребування висновку органу опіки та піклування, оскільки як позивач, так і відповідач проживають закордоном досить тривалий час, тому висновок органу опіки, який знаходиться в Запорізькому районі, не матиме визначального значення в цій справі, з огляду на відсутність можливості предметного обстеження умов проживання кожного з батьків.

Разом з тим, колегія апеляційний суд підкреслює, що у березні 2026 року дитині, про зміну місця проживання якої просить позивач, виповниться чотирнадцять років, і вона в силу ч. 2 ст. 29 ЦК України, зможе реалізувати своє право на вільне обрання собі місця проживання.

На теперішній час колегія суддів не знаходить підстав для ухвалення рішення про зміну місця проживання дитини з матір`ю всупереч бажанню і волі самої ОСОБА_5 жити з батьком у Швеції, де у неї є сталі соціальні зв`язки з друзями, яких вона не хоче покидати, навчання у школі, яке вона саме переривати не бажає, адже зібрані у справі докази в контексті першочергового врахування інтересів дитини, її віку та сформованої емоційної прихильності до батька, у зв`язку з тривалим проживанням разом із ним, свідчать, що зміна місця проживання Софії негативно вплине на дитину, спричинить кардинальну зміну звичного їй середовища.

Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судового рішення, апеляційний суд також не встановив.

Доводи апеляційної скарги про те, що батько чинить матері перешкоди у спілкуванні з дитиною, колегія суддів не приймає, оскільки вони не стосуються предмету позову в цій справі, і можуть бути підставою для звернення до суду з позовом про встановлення графіку спілкування матері з дитиною.

Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, вони зводяться до неправильного тлумачення позивачем норм матеріального права, і є безпідставними, оскільки відповідно до ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах закону, і з якою погоджується апеляційний суд, висновки суду є достатньо аргументованими, при цьому колегія суддів враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (справа «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить. Доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання обґрунтованості висновків суду першої інстанції, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про те, що, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно з вимогами ст. 76-78, 81, 89, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим, апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника адвоката Коломоєць І.В. слід залишити без задоволення, а рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 21 липня 2025 року без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника адвоката Коломоєць Ірини Василівни залишити без задоволення.

РішенняЗапорізького районного суду Запорізької області від 21 липня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 30 грудня 2025 року.

Головуючий:

Судді: