ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 грудня 2025 року

м. Харків

справа № 639/3994/23

провадження № 22-ц/818/4871/25

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Пилипчук Н.П.,

суддів - Савенка М.Є., Тичкової О.Ю.,

учасники справи:

позивач Комунальне підприємство «Харківські теплові мережі»,

відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на заочне рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 02 жовтня 2023 року, ухвалене суддею Гаврилюк С.М.

в с т а н о в и в:

У липні 2023 року КП «Харківські теплові мережі» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в якому просило стягнути з відповідача ОСОБА_1 заборгованість за послуги теплопостачання з 01.01.2015 по 30.06.2017 у сумі 26197,26 грн, та солідарно з відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заборгованість за послуги теплопостачання за період з 01.07.2017 по 23.02.2022 у сумі 18068,90 грн, інфляційні втрати у сумі 5290,02 грн, три відсотки річних у сумі 823,91 грн, та судовий збір у розмірі 2684,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачі зареєстровані в квартирі АДРЕСА_1 з централізованою системою опалення, теплопостачання якого здійснює КП «Харківські теплові мережі». КП «Харківські теплові мережі» є виконавцем послуг по централізованому теплопостачанню і підігріву гарячої води в житловому фонді м. Харкова, відповідно до рішення Харківського міськвиконкому від 23.12.1998 № 1407 «Про призначення виконавців послуг у житловому фонді» зі змінами, внесеними рішенням від 30.09.2001 № 946. Відповідачі вказані послуги оплатили не в повному обсязі, у зв`язку з чим утворилась заборгованість за період з 01.01.2015 по 23.02.2022 у сумі 44266,16 грн. У зв`язку з простроченням виконання зобов`язання по оплаті за надані послуги боржникам нараховані інфляційні втрати за час прострочення в сумі 5290,02 грн, три відсотки річних у сумі 823,91 грн.

Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 02 жовтня 2023 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» на рахунок НОМЕР_1 у ВАТ «Державний ощадний банк України» м. Харкова, МФО 351823, заборгованість за послуги теплопостачання за період з 01.01.2015 по 30.06.2017 у сумі 8128 (вісім тисяч сто двадцять вісім) грн 36 коп.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» на рахунок НОМЕР_1 у ВАТ «Державний ощадний банк України» м. Харкова, МФО 351823, заборгованість за послуги теплопостачання за період з 01.07.2017 по 23.02.2022 у сумі 18068 (вісімнадцять тисяч шістдесят вісім) грн 90 коп. та інфляційні втрати у сумі 5229 (п`ять тисяч двісті двадцять дев`ять) грн 91 коп., три відсотки річних у сумі 814 (вісімсот чотирнадцять) грн 40 коп. за період з 01.07.2020 по 23.02.2022 включно.

Відмовлено у задоволенні позовних вимог Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за послуги теплопостачання період з 01.01.2015 по 30.06.2017 у сумі 18068,90 грн, та у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення інфляційних втрат у розмірі 60,11 грн та трьох відсотків річних у розмірі 9,51 грн за період з 24.02.2022 по 28.02.2022 включно.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» на рахунок НОМЕР_1 у ВАТ «Державний ощадний банк України» м. Харкова, МФО 351823, витрати по сплаті судового збору у розмірі 1075 (одну тисячу сімдесят п`ять) грн 35 коп.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» на рахунок НОМЕР_1 у ВАТ «Державний ощадний банк України» м. Харкова, МФО 351823, витрати по сплаті судового збору у розмірі 642 (шістсот сорок дві) грн 41 коп.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 просять скасувати рішення суду першої інстанції в частині стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за послуги теплопостачання за період з 01.01.2015 року по 01.04.2017 року у розмірі 8086,79 грн. та застосувати строк позовної давності.

Зазначає, що про розгляд справи належним чином повідомлені не були. Копії позовної заяви та судової повістки не отримували, посилаючись на Закон України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» та введення в Україні воєнного стану, просили застосувати строк позовної давності.

Судова колегія, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 необхідно задовольнити, рішення суду змінити в частині періоду та сум стягнення.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі належним чином зобов`язання щодо оплати комунальних послуг не виконали, тому наявні підстави для стягнення з відповідача ОСОБА_1 заборгованості за послуги теплопостачання за період з 01.01.2015 по 30.06.2017 у розмірі 8128,36 грн; та з відповідачів ОСОБА_1 і ОСОБА_2 солідарно заборгованості за послуги теплопостачання за період з 01.07.2017 по 23.02.2022 у сумі 18068,90 грн та інфляційних втрат у сумі 5229,91 грн, трьох відсотків річних у сумі 814,40 грн за період з 01.07.2020 по 23.02.2022 включно, а всього на суму 32241,57 грн.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що за адресою: АДРЕСА_2 зареєстровані відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (а.с.3,9). Відповідач ОСОБА_2 зареєстрована за вказаною адресою з 29.06.2017 (а.с.24).,

Відповідачі є споживачами послуг з теплопостачання, які надає КП «Харківські теплові мережі».

Згідно відомості нарахувань та оплат за теплову енергію з урахуванням періоду платежу за адресою: АДРЕСА_3 , заборгованість перед КП «Харківські теплові мережі» за період з 01.06.2014 р. по 31.12.2021 складає 84 393 грн. 34 коп.

Як вбачається з відомостей про нарахування та оплату за послуги з теплопостачання з урахуванням періоду платежу на особовий рахунок № НОМЕР_2 за адресою: АДРЕСА_2 , нарахована заборгованість за послуги теплопостачання (тільки опалення) за період з січня 2015 року по лютий 2022 року у загальному розмірі 44266,16 грн, що підтверджується матеріалами справи (а.с.4-5).

Відповідно до відомості нарахувань інфляційних втрат та 3% річних за останні три роки з 01.07.2020 по 28.02.2022 на адресу: АДРЕСА_2 боржникам нараховані інфляційні втрати за час прострочення в сумі 5290,02 грн та 3% річних у сумі 823,91 грн (а.с.6).

В Україні визнається і діє принцип верховенства права (частина перша статті 8 Конституції України). Суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Одним з елементів верховенства права є дотримання прав людини, зокрема права сторони спору на представлення її позиції та права на справедливий судовий розгляд (пункти 41 і 60 Доповіді «Верховенство права», схваленої Венеційською Комісією на 86-му пленарному засіданні, місто Венеція, 25-26 березня 2011 року).

Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Ідея справедливого судового розгляду передбачає здійснення судочинства на засадах рівності та змагальності сторін.

Рівність сторін передбачає, що кожній стороні має бути надана можливість представляти справу та докази в умовах, що не є суттєво гіршими за умови опонента (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Домбо Бегеер Б. В. проти Нідерландів» («Dombo Beheer B. V. v. the Netherlands») від 27 жовтня 1993 року, заява № 14448/88, § 33).

Створення рівних можливостей учасникам процесу у доступі до суду та до реалізації і захисту їх прав є частиною гарантій справедливого правосуддя, зокрема принципів рівності та змагальності сторін.

За змістом статті 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

Відповідно до статті 319 ЦК України власникові належать право володіння, користування та розпорядження своїм майном, власність зобов`язує.

Статтею 322 ЦК України передбачено, що власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Так, основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки визначені Законом України «Про житлово-комунальні послуги».

За час дії спірних правовідносин діяли Закон України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року N 1875-IV, з подальшими змінами, (далі Закон №1875-ІV) та Закон України «Про житлово-комунальні послуги» від 9 листопада 2017 року №2189-VIII з подальшими змінами в редакції станом на 17.03.2020 року ( далі - Закон № 2189-VIII).

Відповідно до частини першої статті 13 Закону № 1875-ІV, залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Відповідно до положень частин 1, другої та третьої статті 32 Закону № 1875-ІV, плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку. Розмір плати за утримання будинків і споруд та прибудинкових територій встановлюється залежно від капітальності, рівня облаштування та благоустрою.

Відповідно до частин 1 статті 9 Закону № 2189-VIII споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором.

Пунктом 1 частини 1 Закону № 1875-ІV, пунктом 1 статті 7 Закону № 2189-VIII передбачено право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг.

У відповідності до частини першої статті 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах.

При цьому такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини 3 статті 20 Закону № 1875-ІV, пунктом 5 частини 2 статті 7 Закону №2189-VIII обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Порядок оплати за житлово-комунальні послуги визначений у статті 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», якою передбачено, що плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку. Розмір плати за утримання будинків і споруд та прибудинкових територій встановлюється залежно від капітальності, рівня облаштування та благоустрою.

Обов`язок щодо оплати власниками квартир та споживачами житлово-комунальних послуг, крім вищенаведених положень законодавства, закріплений також у статті 162 ЖК Української РСР.

Частиною шостою статті 19 Закону України «Про теплопостачання» передбачено, що споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.

Аналіз вищенаведених положень свідчить про те, що споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними.

Відповідно до вимог статті 25 Закону України «Про теплопостачання» у разі відмови оплачувати споживання теплової енергії заборгованість стягується в судовому порядку.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 30 жовтня 2013 року в справі № 6-59цс13 і від 20 квітня 2016 року в справі № 6-2951цс15, та у постановах Верховного Суду від 26 вересня 2018 року в справі № 750/12850/16-ц і від 06 листопада 2019 року в справі № 642/2858/16.

Правовідношення, в якому замовник зобов`язаний оплатити надану послугу в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору, є грошовим зобов`язанням.

З огляду на викладене правовідносини, що склалися між сторонами, є грошовим зобов`язанням, в якому, серед інших прав і обов`язків сторін, на боржників покладено виключно певний цивільно-правовий обов`язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора (частина перша статті 509 ЦК України) - вимагати сплату грошей за надані послуги.

Отже, виходячи з юридичної природи правовідносин сторін як грошових зобов`язань, на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання.

Відповідно до вказаної правової норми боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Закріплена в пункті 10 частини другої статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» правова норма щодо відповідальності боржника за несвоєчасне здійснення оплати за житлово-комунальні послуги у вигляді пені не виключає застосування правових норм, встановлених у частині другій статті 625 ЦК.

Інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов`язання, вираженого в національній валюті, та трьох відсотків річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов`язання.

Під час розгляду справи про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги визначальним є встановлення факту надання обслуговуючою організацією (позивачем) житлово-комунальних послуг особам, які є їх споживачами (відповідачу), та правильність нарахування заборгованості за житлово-комунальні послуги.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Реалізація принципу змагальності сторін у цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою в статті 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, зокрема, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладаються законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Під час розгляду справи про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги визначальним є встановлення факту надання обслуговуючою організацією (позивачем) житлово-комунальних послуг особам, які є їх споживачами (відповідачу), та правильність нарахування заборгованості за житлово-комунальні послуги.

Комунальним підприємством «Харківські теплові мережі» з 01 січня 2015 року по 23 лютого 2022 року надавались ОСОБА_1 , ОСОБА_2 послуги з централізованого опалення і постачання гарячої води, які повинні оплатити надані послуги.

З відомості нарахування та оплати за послуги з теплопостачання з урахуванням періоду платежу за адресою: АДРЕСА_2 , вбачається, що за період з 01 січня 2015 року по 23 лютого 2022 року включно підприємством нараховувалася щомісячно плата за надані послуги, але відповідачами оплата послуг здійснювалася не в повному обсязі, у зв`язку з чим утворилася заборгованість в розмірі 44266,16 грн.

Будь-яких доказів на спростування розміру заборгованості відповідачами до суду не надано. Також відсутні докази укладення між сторонами договору про реструктуризацію заборгованості відповідачів за надані послуги.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для стягнення з відповідачів заборгованості за надані послуги з теплопостачання відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Належних та допустимих доказів, які б свідчили про ненадання чи неналежне надання підприємством послуг відповідачам, матеріали справи не містять.

Щодо заявленого ОСОБА_1 , ОСОБА_2 в суді апеляційної інстанції клопотання про застосування строків позовної давності, колегія суддів виходить з наступного.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , вказували на пропущення позивачем позовної давності та неповідомлення їх судом першої інстанції про розгляд справи.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Інститут позовної давності виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (частина третя статті 267 ЦК України).

Значення позовної давності полягає в тому, що цей інститут забезпечує визначеність та стабільність цивільних правовідносин. Він дисциплінує учасників цивільного обігу, стимулює їх до активності у здійсненні належних їм прав, зміцнює договірну дисципліну, сталість цивільних відносин.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (пункт 51 рішення ЄСПЛ від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства», пункт 43 рішення ЄСПЛ від 29 січня 2013 року у справі «Золотас проти Греції (№ 2)»).

У матеріалах справи відсутні дані про вручення ОСОБА_1 , ОСОБА_2 копії ухвали про відкриття провадження у справі, позовної заяви та матеріалів, доданих до неї. Отже, суд першої інстанції позбавив відповідачів можливості надати свої заперечення проти заявленого позову, подати відзив та докази, на підтвердження своїх заперечень, тому колегія суддів вважає, що судом першої інстанції не дотримано закріплений у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод принцип рівності сторін.

Отже, суд першої інстанції розглянув справу, не повідомивши належним чином відповідачів, що не свідчить про виконання судом обов`язку із належного повідомлення указаних учасників справи про розгляд справи. Зазначене є підставою для вирішення апеляційним судом заяви відповідачів про застосування позовної давності.

Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду, викладеним, зокрема у постановах від 19 вересня 2018 року у справі № 219/5355/14-ц (провадження № 61-2956св18), від 15 січня 2020 року у справі № 199/892/14-ц (провадження № 61-8366св19), від 23 вересня 2020 року у справі № 756/5050/15-ц (провадження № 61-21682св19).

У постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 200/11343/14-ц (провадження № 14-59цс18), Велика Палата Верховного Суду зазначила, що відповідач, який не був належним чином (згідно з вимогами процесуального закону) повідомлений про час і місце розгляду справи в суді першої інстанції, не має рівних з позивачем можливостей для подання доказів, їх дослідження та доведення перед цим судом їх переконливості, а також не може нарівні з позивачем довести в суді першої інстанції ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень. Той факт, що відповідач, який не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участі у такому розгляді, є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася ним в суді першої інстанції.

Аналогічні за змістом правові висновки викладено в постанова Верховного Суду від 26 травня 2021 року у справі № 667/7582/15-ц (провадження № 61-303св20), від 31 травня 2021 року у справі № 357/16765/14-ц (провадження № 61-4916св20), від 03 листопада 2021 року у справі № 757/4299/14 (провадження № 61-4353св21).

Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) введено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Було запроваджено обмежувальні заходи щодо протидії поширенню коронавірусу COVID-19, які безпосередньо впливають на виконання державою своєї соціальної, економічної, правозахисної функцій, було введено певні обмеження прав та свобод людини і громадянина. Строк карантину неодноразово продовжувався.

Законом України № 530-ІХ від 17 березня 2020 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» введення карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, віднесено до форс-мажорних обставин (частина друга статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати»).

Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».

Вказаний Закон набрав чинності 02 квітня 2020 року.

У пункті 12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону України від 30 березня 2020 року № 540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19).

З цього випливає, що у разі закінчення строку, який припадає на період дії карантину, такий строк продовжується до закінчення дії карантину.

За таких обставин, перебіг строку позовної давності у рамках даної справи, що розпочався у квітні 2017 року, не закінчився у квітні 2020 року, а продовжений у порядку пункту 12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України.

Постановою Кабінету Міністрів України № 651 від 27 червня 2023 року «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» відмінено з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.

Разом з тим, з 24 лютого 2022 року дотепер в України діє воєнний стан, підставами якого є Указ Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затверджений Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX (з наступними змінами).

Законом України від 15 березня 2022 року №2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» розділ "Прикінцеві та перехідні положення" ЦК України доповнено пунктом 19, відповідно до якого у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259 (позовна давність), 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. Вказаний Закон набрав чинності 17 березня 2022 року.

Наведене свідчить, що законодавцем з метою забезпечення визначеного Конституцією України права на доступ до суду передбачено продовження на період дії воєнного стану строку, протягом якого особа може реалізувати своє право на звернення до суду з метою захисту своєї прав та інтересів.

За таких обставин, перебіг строку позовної давності у рамках даної справи продовжений у порядку пункту 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України.

Так, враховуючи запровадження карантину, що діяв з квітня 2020 року до 30 червня 2023 року, та дію зараз у державі режиму воєнного стану, строк позовної давності для вимоги позивача про стягнення заборгованості за період з квітня 2017 року по 23 лютого 2022 року на дату подачі позову (25 липня 2023 року) не сплив.

Таким чином, позовна давність для пред`явлення позовних вимог з квітня 2017 року по даній справі станом на день звернення до суду не сплила, її перебіг був зупинений до кінця дії карантину, а після припинення дії карантину строк продовжується на строк дії воєнного стану в Україні.

Виходячи з наведеного, колегія суддів вважає, що оскільки підприємство звернулося до суду лише 25 липня 2023 року, а позивач не довів наявність поважних причин, з яких пропущено строк звернення до суду з позовом за період з 01.01.2015 по 02.04.2017 року, а відтак вимога позивача про стягнення заборгованості за цей період заявлена поза межами строку позовної давності, у зв`язку із чим сума заборгованості за цей період не підлягає стягненню, оскільки відповідачами заявлено вимогу про застосування строку позовної давності.

Враховуючи вищевикладене, межі заявлених Комунальним підприємством «Харківські теплові мережі» позовних вимог, заяву про застосування позовної давності, продовження визначеного статтею 257 ЦК України строку на строк дії карантину та строк дії воєнного стану в Україні, а також за вирахуванням вже сплаченої суми в рахунок погашення заборгованості, суд вважає за необхідне заборгованість за надані послуги в межах позовної давності за період з 02 квітня 2017 року по 23 лютого 2022 року включно.

Таким чином, з ОСОБА_1 на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за період з 02.04.2017 по 30.06.2017 в розмірі 41,57 грн.

При цьому судом першої інстанції правильно стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за період з 01.07.2017 по 23.02.2022 у розмірі 18068,90 грн.

При цьому, розмір заборгованості, який підлягає стягненню з відповідачів визначено з урахуванням того, що предметом спору є заборгованість зі сплати комунальних послуг, які оплачуються щомісячно, у наступному місяці за попередній.

Також, Комунальним підприємством «Харківські теплові мережі» за період з липня 2020 року по лютий 2022 року включно, нараховано інфляційні втрати в розмірі 5290,02 грн та 3% річних від простроченої суми в розмірі 823,91 грн, який також правильно стягнуто з відповідачів.

За таких обставин рішення суду необхідно змінити в частині періоду та сум стягнення, а апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною 13 статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Матеріали справи свідчать про те, що ОСОБА_1 є інвалідом ІІ групи з 01.05.2021 безстроково, тому у відповідності до вимог Закону України «Про судовий збір» є звільнений від сплати судового збору.

Оскільки позовну заяву задоволено частково на 83,95%, сплачений судовий збір за подачу позовної заяви в розмірі 2253,22 грн підлягає стягненню з ОСОБА_2 на користь Комунального підприємства «Харківські теплові мережі».

Апеляційну скаргу задоволено, тому сплачений судовий збір за подачу апеляційної скарги в розмірі 1286,94 грн підлягає стягненню з Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» на користь ОСОБА_2 .

Шляхом взаємозаліку зазначених сум з ОСОБА_2 на користь Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» підлягає стягненню судовий збір у розмірі 966,28 грн (2253,22 грн 1286,94 грн).

Керуючись ст.ст.367, 368, п.2 ч.1 ст.374, ст.376, ст.ст.381 384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - задовольнити.

Заочне рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 02 жовтня 2023 року змінити в частині періоду та сум стягнення.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» заборгованість за послуги теплопостачання та гарячу воду за період з 02 квітня 2017 року по 30 червня 2017 року в розмірі 41,57 грн.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Здійснити перерозподіл судових витрат.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» судовий збір у розмірі 966,28 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку тільки в випадках передбачених частиною 3 статті 389 ЦПК України безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Н.П. Пилипчук

Судді М.Є. Савенко

О.Ю. Тичкова