ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 607/2082/25Головуючий у 1-й інстанції Стельмащук П.Я.
Провадження № 22-ц/817/1145/25 Доповідач - Гірський Б.О.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 грудня 2025 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Гірського Б.О.

суддів - Хоми М.В., Храпак Н.М.

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу № 607/2082/25 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 25 вересня 2025 року (ухвалене суддею Стельмащуком П.Я., повне рішення складено 29 вересня 2025 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення моральної шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

У січні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним позовом.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що 22 травня 2022 року у маршрутному таксі, в якому вона їхала разом з матір`ю, за участі її матері та водія відбувся словесний конфлікт, у хід якого втрутився відповідач ОСОБА_2 , який також був пасажиром даного маршрутного таксі. Під час конфлікту вона хотіла сфотографувати відповідача, який висловлювався негативно на адресу її матері, а саме лаявся та ображав її, проте той намагався вирвати з її рук телефон, що йому не вдалося зробити.

Стверджувала, що в подальшому, коли вона сиділа на пасажирському сидінні відповідач підійшов до неї і наніс один удар кулаком правої руки в ділянку голови зверху. Потім схопив обома руками її ліву ногу та потягнув на себе, у результаті чого вона впала та вдарилася хребтом об металеве підвищення. У зв`язку з вказаними подіями вона, 16.06.2024 року звернулася у Тернопільську міську дитячу поліклініку та подала заяву в поліцію.

Наголошувала, що внаслідок таких протиправних дій відповідача у неї було виявлено закриту травму поперекового відділу хребта, пошкоджено зв`язковий апарат поперекового відділу хребта та завдано моральної шкоди, яка полягає в тому, що вона досі живе з відчуттям постійного страху щодо можливого повторення негативного досвіду та відчуває моральні страждання та дискомфорт через скрутне матеріальне становище своєї сім`ї, у зв`язку із витратами на її лікування.

Заподіяну моральну шкоду оцінювала в 10 000 грн., яку і просила стягнути з ОСОБА_2 на її користь.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 25 вересня 2025 року у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Вважає, що рішення суду першої інстанції постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Вказує на те, що суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги як доказ медичну довідку від 16.06.2022 року, оскільки прізвище пацієнтки зазначено лише на титульній сторінці медичної карточки, тому його немає у самій довідці, та довідка видана через місяць після травми, коли загострились її наслідки і стан здоров`я.

Вважає, що місцевий суд прийшов до помилкового висновку про недоведеність факту побиття позивача відповідачем, оскільки ця обставина підтверджується відеозаписом, медичними довідками, показами свідками та постановою суду від 11.12.2024 року у справі №607/23603/24 де її визнано потерпілою.

Звертає увагу на те, що внаслідок протиправних дій відповідача, їй було завдано моральну шкоду, яка полягає в емоційних стражданнях (негативні спогади про події завдають їй постійно нових душевних страждань і викликають страх повторення такої ситуації), які, зокрема пов`язані з відновленням фізичного та психоемоційного стану.

Вважає, що суд першої інстанції усними ухвалами від 29.07.2025 року та 04.09.2025 року необґрунтовано відмовив у задоволенні клопотань про приєднання доказів до матеріалів справи, зокрема відеозапису на якому відображено факт нанесення відповідачем позивачу тілесних ушкоджень та медичних довідок, оскільки суд першої інстанції відмовив у задоволенні згаданих клопотань у зв`язку із пропуском процесуального строку, та не взяв до уваги клопотань про поновлення строку на вчинення зазначених процесуальних дій.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

Відповідно до ч.1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Згідно із ч.1 ст. 369 ЦПК України, апеляційна скарга на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно із ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступного.

Відповідно до частин першої-другої, п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.

Судом встановлено, що відповідно до довідки складеної 12.09.2024 року дільничним офіцером поліції Тернопільського РУП ГУНП в Тернопільській області? 13.08.2024 року до Тернопільського РУП ГУНП в Тернопільській області надійшли виділені матеріали з кримінального провадження № 0001352 від 10.12.2022 року за ознаками адміністративного правопорушення вчиненого ОСОБА_2 22.05.2022 року по АДРЕСА_1 . В ході перевірки встановлено, що 09.12.2024 року надійшла заява ОСОБА_1 , 2004 р.н., про те, що 22.05.2022 року їдучи у маршрутному таксі № НОМЕР_1 в м. Тернополі, невідомий чоловік наніс їй тілесні ушкодження. Під час проведення оперативно-розшукових заходів було встановлено, що тілесні ушкодження наніс ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 по даному факту відомості були внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001352 від 10.01.2022 року. Дізнавачем СД Тернопільського РУП ГУНП в Тернопільській області встановлено, що в діях ОСОБА_2 , відсутній склад злочину, передбачений ч.1 ст.125 КК України, а в його діях вбачаються ознаки адміністративного правопорушення. 12.08.2024 року дізнавачем СД Тернопільського РУП ГУНП в Тернопільській області винесено постанову про закриття кримінального провадження по даному факту. Вирішено на ОСОБА_2 скласти протокол про адміністративне правопорушення за ст.173 КУпАП.

22.10.2024 року дільничним офіцером поліції СДОП ВППП Тернопільського РУП ГУНП в Тернопільській області Киянко В.І. складено протокол серії ВАД №619302 стосовно ОСОБА_2 про те, що 22.05.2022 року близько 14 год. 00 хв. ОСОБА_2 , перебуваючи у громадському місці, а саме у маршрутному таксі № НОМЕР_1 в м. Тернополі, висловлювався нецензурною лайкою на адресу ОСОБА_3 , чим порушив громадський порядок і спокій громадян, за що передбачена адміністративна відповідальність за ст.173 КУпАП.

У графі протоколу про потерпілого вказано: ОСОБА_3 .

У графі протоколу про свідків вказано: немає.

У графі протоколу про заподіяння матеріальної шкоди вказано: не заподіяно.

11.12.2024 року Тернопільським міськрайонний судом Тернопільської області ухвалено постанову у справі № 607/23603/24 про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за ст.173 КУпАП.

Під час розгляду справи № 607/23603/24 потерпіла ОСОБА_1 у судовому засіданні пояснила, що 22.05.2022 року близько 14 год. 00 хв. у її мами ОСОБА_3 виник словесний конфлікт з водієм маршрутного таксі, у який втрутився гр. ОСОБА_2 , який також був пасажиром даного маршрутного таксі, в ході якого він кричав, лаявся та ображав її матір. Почувши це, вона вийняла свій мобільний телефон та сфотографувала його. Натомість невідомий чоловік намагався вирвати із її рук мобільний телефон та йому це не вдалось. Пізніше, у момент коли вона сиділа на пасажирському сидінні ОСОБА_2 підійшов до неї та наніс їй один удар кулаком правої руки в ділянку голови зверху. Надалі схопив обома руками її ліву ногу та потягнув на себе, від чого вона впала на підлогу, вдарившись хребтом об металеве підвищення. Також зазначила, що у зв`язку з вказаним, 16.06.2024 року вона звернулась у Тернопільську міську дитячу поліклініку, про що свідчить долучена її представником до матеріалів справи копія довідки огляду лікаря. Також повідомила що до лікаря та із заявою в поліцію зверталася у день події та потім повторно. Також зауважила, що вона дотепер має проблеми із здоров`ям. Відтак просить притягнути ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності.

ОСОБА_3 у судовому засіданні у справі про адміністративне правопорушення пояснила, що 22.05.2022 року близько 14 год. 00 хв. вона із дочкою ОСОБА_1 перебували в маршрутному таксі № 14. Так, коли вона хотіла оплатити поїздку, водій подумав, що вона хоче оплатити поїздку за себе учнівською картою тернополянина, яку їй передала донька й почав сваритись з нею, тому у них виникла словесна перепалка. В ході цього гр. ОСОБА_2 втрутився у конфлікт й почав нецензурно виражатись в її сторону, ображати й кричати на неї. Побачивши це дочка дістала свій мобільний телефон та сфотографувала його. Тоді ОСОБА_2 підійшов до дочки та спробував вирвати у неї з рук мобільний телефон, але йому це не вдалось, однак він наніс їй удар правою рукою в ділянку голови зверху і після цього схопив її обома руками за ліву ногу на стягнув з місця, де вона сиділа, на підлогу маршрутного таксі, де вона впала на металеве підвищення та вдарилась хребтом.

Постановою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 11.12.2024 у справі № 607/23603/24 ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 173 КУпАП. Провадження у справі про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за ст. 173 КУпАП закрито, у зв`язку із закінченням строків на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення, передбачених статтею 38 КУпАП.

24.04.2025 року КНП «Тернопільська комунальна міська лікарня №2» видано довідку № 32 про стан здоров`я ОСОБА_1 . Основний діагноз: дегенеративне захворювання хребта, люмбалгія.

19.05.2025 року КНП «Тернопільська комунальна міська лікарня №2» ОСОБА_1 проведено рентгенологічне обстеження №20958 та встановлено діагнози: шийний лордоз, грудний кіфоз, сколіоз, дегенеративні зміни у вигляді остеохондрозу.

Допитана судом першої інстанції свідок ОСОБА_3 пояснила, що є матір`ю позивачки. Під час інциденту перебувала у транспортному засобі разом з нею. ОСОБА_2 вдарив її дочку по голові, потім стягнув за ногу із сидіння. У результаті чого вона отримала удар в ділянці спини і в той же день звернулась до лікаря.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами обставин, яким обґрунтовувались позовні вимоги про стягнення моральної шкоди.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Згідно ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

У деліктних правовідносинах юридичною підставою відповідальності, яка виникає внаслідок заподіяння шкоди, є склад цивільного правопорушення. До його елементів належать протиправна поведінка завдавача шкоди, настання шкоди, причинно-наслідковий зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою завдавача шкоди, вина останнього.

При цьому на потерпілого (позивача) покладається обов`язок довести факт неправомірної поведінки відповідача, заподіяння ним шкоди та її розмір, а також причинно-наслідковий зв`язок між протиправною поведінкою завдавача шкоди та негативними наслідками. У свою чергу, відповідач має довести відсутність своєї вини у спричиненні шкоди потерпілому (позивачу).

Право на відшкодування моральної шкоди виникає у особи, у тому числі внаслідок неправомірних дій щодо неї або членів її сім`ї, якщо це призвело до фізичних і душевних страждань потерпілого.

У разі вирішення спору судом розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

Зокрема, враховуються моральні втрати особи, що призвели до порушення її нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Також враховуються обставини, що призвели до погіршення або позбавлення можливості реалізації особою своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Моральна шкода відшкодовується потерпілому (позивачеві) одноразовим платежем, а також іншим майном або в інший спосіб.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 15 грудня 2020 року в справі № 752/17832/14-ц вказала, що моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду в пункті 49 постанови від 01 вересня 2020 року у справі № 216/3521/16-ц висновувала, що виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства.

Європейський суд з прав людини зазначив, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

Також, Європейський суд з прав людини в пункті 37 рішення у справі «Недайборщ проти російської федерації» зазначив, що заявнику не може бути пред`явлено вимогу про надання будь-якого підтвердження моральної шкоди, яку він поніс, що означає, що при наявності встановленого факту порушення прав заявника моральна шкода наявна та констатується судом.

За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до частин першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13 сформулювала висновки про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину потрібно доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний.

Отже, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності на підставі чого суд встановлює наявність факту заподіяння позивачу моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом (суддею). Вказаний висновок висловлено у постанові Верховного Суду від 19 березня 2020 року у справі № 686/13212/19.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року у справі № 214/7462/20 зазначила, що зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала моральної шкоди, та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. Також зазначено, що відбувається такий розподіл тягаря доказування: а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи.

З огляду на вказане, суд зобов`язаний забезпечити (організувати) дійсно змагальний процес, тобто створити особам, які беруть участь у справі, всі умови для реалізації ними своїх процесуальних прав і виконання покладених на них процесуальних обов`язків.

Згідно статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Так, із змісту позовної заяви вбачається, що позивачка пов`язувала факт нанесення відповідачем їй моральної шкоди із діями останнього, які мали вияв у тілесних ушкодженнях (забій хребта), внаслідок чого вона отримала фізичні страждання, у неї погіршились здоров`я, психоемоційний стан, сон та звичний спосіб життя.

Водночас місцевий суд належним чином оцінив з точки зору належності та достатності як доказу на підтвердження позовних вимог - постанову Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 11.12.2024 року у справі № 607/23603/24, зокрема слушно звернув увагу на те, що її було ухвалено в межах розгляду протоколу про адміністративне правопорушення вчинене ОСОБА_2 стосовно нецензурної лайки та образ ОСОБА_3 , водночас обставин того, що діями відповідача було заподіяно шкоду позивачці, судом не досліджувались, оскільки не охоплювались суттю адміністративного правопорушення, що в свою чергу не давало право суду вийти за межі визначені протоколом про адміністративне правопорушення та самостійно змінити як виклад фактичних обставин правопорушення, так і його юридичну кваліфікацію.

Крім цього, суд першої інстанції слушно звернув увагу на те, що твердження позивачки про те, що: «Пізніше, у момент коли вона сиділа на пасажирському сидінні ОСОБА_2 підійшов до неї та наніс їй один удар кулаком правої руки в ділянку голови зверху. Надалі схопив обома руками її ліву ногу та потягнув на себе, від чого вона впала на підлогу, вдарившись хребтом об металеве підвищення», знайшли своє відображення лише у її поясненнях, однак постановою суду від 11.12.2024 у справі № 607/23603/24 не встановлювались як обставини справи.

Також суд першої інстанції обґрунтовано акцентував увагу на тому, що обставини (на які посилається позивачка) щодо вчинених відповідачем стосовно неї протиправних дій не були кваліфіковані правоохоронним органом, як кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.125 КК України (умисне легке тілесне ушкодження), у зв`язку із чим кримінальне провадження було закрите за відсутністю складу злочину та вирішено скласти протокол про адміністративне правопорушення за ст. 173 КУпАП на ОСОБА_2 , у зв`язку з тим, що він, перебуваючи у громадському місці, висловлювався нецензурною лайкою на адресу ОСОБА_3 , чим порушив громадський порядок і спокій громадян.

Крім цього, колегія суддів погоджується із висновком місцевого суду про те, що довідка від 24.04.2025 року про стан здоров`я, згідно якої у позивачки наявні - дегенеративне захворювання хребта, люмбалгії, не є належним та достатнім доказом на підтвердження того, що ці захворювання виникли внаслідок дій відповідача, які мали місце 22.05.2022 року у маршрутному таксі.

Також судом першої інстанції слушно не взято до уваги надану позивачем довідку від 16.06.2022 року, за змістом якої описано діагноз: закрита травма поперекового відділу хребта, пошкодження зв`язкового апарату поперекового відділу хребта, оскільки така видана не безпосередньо після спричинення травм, а близько місяця після подій, які відбулись 22.05.2022 року та вона не може беззаперечно доводити обставину, що ці ушкодження виникли саме внаслідок протиправних дій відповідача.

Крім цього, місцевим судом обґрунтовано надано критичну оцінку показам свідка ОСОБА_3 , яка є матір`ю позивачки, оскільки такі не можуть бути єдиним доказом завдання відповідачем моральної шкоди позивачці.

Відтак, встановивши, що матеріали справи не містять належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження факту вчинення відповідачем стосовно позивачки протиправних дій, які мали місце 22 травня 2022 року, факту, що внаслідок таких дій їй було завдано моральної шкоди, а також відповідно і факту наявності причинного зв`язку між порушенням та моральною шкодою, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у зв`язку із їх недоведеністю, з яким погоджується і колегія суддів.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції усними ухвалами від 29.07.2025 року та 04.09.2025 року безпідставно відмовив у задоволенні клопотань про приєднання доказів до матеріалів справи, зокрема відеозапису на якому відображено факт нанесення відповідачем позивачу тілесних ушкоджень та медичних довідок, колегія суддів відхиляє з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 83 ЦПК України, позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Згідно частини четвертоі статті 83 ЦПК України якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

У випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів (ч.5 ст. 83 ЦПК України).

Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї (ч.8 ст. 83 ЦПК України).

Водночас колегія суддів звертає увагу на те, що ані заява про долучення до матеріалів справи вищезазначених доказів від 06.06.2025 року (а.с.71), ані апеляційна скарга, не містять жодних обґрунтувань неможливості їх подання стороною позивача у визначений законом строк з причин, що не залежали від неї, таким чином колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції вимог процесуального законодавства, зокрема вимог ст. 83 ЦПК України не знайшли свого підтвердження.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції по суті вирішення спору та не дають підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення суду.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі "Проніна проти України", № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржуване рішення відповідає вимогам закону, ґрунтується на засадах верховенства права, принципах справедливості, добросовісності та розумності, підстави для його скасування відсутні.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційний суд не змінює судове рішення та не ухвалює нове, то в такому разі розподіл судових витрат не проводиться.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 25 вересня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків передбачених ч.3 ст.389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 25 грудня 2025 року.

Головуючий: Гірський Б.О.

Судді: Хома М.В.

Храпак Н.М.