ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2025 року

м. Харків

справа № 646/4/24

провадження № 22-ц/818/4150/25

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Тичкової О.Ю.,

суддів Пилипчук Н.П., Мальованого Ю.М.

секретаря судового засідання Волобуєва О.О.

сторони справи:

позивач - Товариство з обмеженою відповідальності «Виробничо-комерційна фірма «Вента-Плюс»

відповідач - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові апеляційну скаргу представника Тищенко Вікторії Анатоліївни, яка діє в інтересах Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробничо-Комерційна Фірма «Вента-Плюс» на рішення Основ`янського районного суду м. Харкова від 27 травня 2025 року у складі судді Барабанової В.В.,-

УСТАНОВИВ:

У січні 2024 року ТОВ «Виробничо-Комерційна Фірма «Вента-Плюс» (далі ТОВ) звернулось до суду з позовом про виділ в натурі в окрему інвентарну одиницю 1/2 частину нежитлової будівлі літ. «Л-2», що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ( надалі Частина будівлі).

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що ТОВ створене та зареєстроване як юридична особа 03.08.2023. Засновниками ТОВ є ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Статутний капітал сформований за рахунок майнових вкладів засновників, а саме: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 внесли до статутного капіталу по 1/4 Частин будівлі. Таким чином, ТОВ є власником 1/2 Частин будівлі, іншими співвласниками є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , яким належить по 1/4 Частин будівлі кожному. З моменту набуття права власності і до теперішнього часу ТОВ не має можливості використовувати належне йому майно для здійснення господарської діяльності, оскільки відповідачі використовують вказану нежитлову будівлю самостійно, а представники позивача не мають до неї доступу, сторони не можуть досягти домовленості щодо порядку користування спільним майном. У 2022 році засновники ТОВ зверталось до відповідачів з пропозицією щодо оренди належних їм часток у нежитловій будівлі, але домовленості досягнуто не було. 22.11.2023 ТОВ на адреси відповідачів (за місцем їх реєстрації, за місцем їх фактичного проживання та за місцем ведення ними бізнесу) були направлені листи з пропозицією укласти договір про виділ у натурі з нерухомого спільного майна 1/2 частки нежитлової будівлі літ. «Л-2», що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , яка належить на праві власності ТОВ «ВКФ «ВЕНТА-ПЛЮС». Однак, вказані листи не були отримані відповідачами. Таким чином, позивач намагався, але не зміг в досудовому порядку врегулювати із відповідачами питання щодо виділу своєї частки зі спільного майна, що змусило його звернутися до суду з дійсним позовом.

Рішенням Основ`янського районного суду м. Харкова від 27 травня 2025 року у задоволені позову відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що позивач не надав суду доказів на підтвердження позовних вимог. Згідно висновку експертизи виділ частки на вимогу позивача є неможливим. Тому підстави для задоволення позову відсутні.

Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_5 , яка діє в інтересах ТОВ подала апеляційну скаргу в якій просить рішення скасувати як незаконне та необґрунтоване, таке що не відповідає обставинам справи, постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Просила ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд не повно встановив обставини у справі та ухвалив рішення, що не відповідає дійсним обставинам у справі та вимогам закону. Зазначила, шо не згодна висновком експертного дослідження № 2966 від 25.12.2024, оскільки частина висновку взагалі не містить дослідження питання щодо можливості виділу частки нежитлової будівлі для позивача та залишення решти нерухомого майна у спільній власності відповідачів. Матеріали справи не містять даних, що нежитлова будівля була введена в експлуатацію як хлібопекарне підприємство, а отже має таке функціональне призначення при вирішенні питань щодо її поділу/виділу. Відповіді на питання 1 і 2 (щодо виділу) надані за результатами дослідження можливості поділу будівлі між всіма співвласниками та розміщення в кожній із трьох частин пекарні. Дослідження проведено експертом з питання що не є предметом позову, а саме: поділ будівлі між трьома співвласниками з умовою розміщення в кожній частині пекарні. Аргументи позивача щодо очевидних помилок і невідповідностей у Висновку експерта ННЦ «Інститут судових експертиз» суд першої інстанції не врахував. З експертного дослідження № 2966 від 25.12.2024, вбачається, що експерт постанову КМУ від 12.05.2023 № 488 не застосовував, натомість керувався Інструкцією про проведення поділу, виділу та проведення розрахунку часток нерухомого майна від 18.06.2007 № 55, що втратила чинність на підставі Наказу Міністерства розвитку громад, територій та інфраструктури N 939 від 12.10.2023. У технічному звіті ФОП Пазій досліджувалося питання можливості виділу частки нежитлової будівлі, що повністю відповідає позовним вимогам, тоді як судовий експерт, за ухвалою суду, вийшов за межі предмета спору й аналізував можливість поділу об`єкта між усіма співвласниками. Таким чином, надання позивачем технічного звіту ФОП ОСОБА_6 як доказу у справі є обґрунтованим, а його зміст прямо стосується предмета спору. На підставі вказаного висновку виділ частки у праві власності на будівлю літ. «Л-2» площею 362,4 кв.м є технічно можливим відповідно до вимог будівельного законодавства. Неправомірне ігнорування судом першої інстанції вказаного звіту є порушенням принципів змагальності сторін і обов`язку суду надати оцінку всім доказам у справі. Відповідно до висновку експертизи №2966 від 25.12.2024 року ринкова вартість 1/2 частини нежитлової будівлі складає 1 402 900 грн. Отже вартість будівлі в цілому складає 2 805 800 грн., а вартість 1 кв.м. в будівлі складає 7 742,27 грн. За варіантом 1 Позивачу буде передано 187,6 кв.м., що на 6,4 кв.м. більше ніж його частка. Таким чином, при виділі позивачу 1/2 частки за варіантом 1, позивач має сплатити відповідачам 49 550,53 грн. Факт використання будівлі відповідачами як пекарні жодним чином не впливає на можливість виділення з неї частки, що належить позивачу, та подальшого використання виділеної частини як окремого об`єкта нежитлової нерухомості для здійснення господарської діяльності.

22.09.2025 представник Книш А.Л., який діє в інтересах ОСОБА_2 ,, подав відзив на апеляційну скаргу, в якій просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін. Посилається на те, що суд повно встановив обставини у справі та ухвалив законне та обґрунтоване рішення. Доводи скарги викладених судом висновків не спростовують. Зазначив, що позивач заявив клопотання з проханням до суду провести судову будівельно-технічну експертизу надавши на його думку всі необхідні для проведення дослідження матеріали. ФОП ОСОБА_6 не несе ніякої відповідальності за висновки своїх досліджень, а тому наданий позивачем висновок спеціалісте не може вважатись належним та допустимим доказом. Спірна будівля перебудована для виробництва хлібо - булочних виробів виключно за кошти відповідачів і на це спірне приміщення Харківським міським БТІ 11 серпня 2010 року було виписано відповідний технічний паспорт виробничого будинку нежитлової будівлі літ «Л-2» (пекарня) зареєстрований за № 3744, інвентаризаційна справа № 81169.

В судове засідання суду апеляційної інстанції представник позивача не з`явився, про час та місце судового розгляду був повідомлений своєчасно та належним чином, що підтверджується довідкою про доставку повістки до через підсистему Електронний суд ( т.2 а.с 218).

Відповідачі про причини своєї неявки суду не повідомили. 23.12.2025 Пархоменко О.О., який діє в інтересах ТОВ «Виробничо-комерційна фірма «Вента-плюс» звернувся до суду з клопотанням про відкладення розгляду справи у зв`язку з хворобою та неможливістю бути присутнім у судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Надане представником Пархоменко О.О., який діє в інтересах ТОВ «Виробничо-комерційна фірма «Вента-плюс» клопотання про неможливість явки до суду належним чином не підтверджено. Тому судова колегія вважає повідомлені адвокатом причини неявки неповажними та не вбачає підстав для задоволення його клопотання про відкладення розгляду справи.

Відповідно до ч.1ст. 367 ЦПК Українисуд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно гуртуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до ст.264 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення відповідає.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Виробничо-комерційна фірма «ВЕНТА-ПЛЮС» створене та зареєстроване як юридична особа 03.08.2023. Засновниками ТОВ «ВКФ «ВЕНТА-ПЛЮС» є ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (а.с. 8-9)

Статутний капітал ТОВ «ВКФ «ВЕНТА-ПЛЮС» сформований за рахунок майнових вкладів засновників, а саме: ОСОБА_3 внесла до статутного капіталу 1/4 частку нежитлової будівлі літ. «Л-2», яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 ; ОСОБА_4 також внесла до статутного капіталу 1/4 частку нежитлової будівлі літ. «Л-2», яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 7,10).

Згідно договору купівлі-продажу від 14 серпня 2010 року нежитлова будівля, літ. «Л-2» загальною площею 362,4 кв. м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 належала в рівних долях гр-нам ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 (а.с. зворот 36-37)

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборн відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна нежитлова будівля літ. «2» загальною площею 362,4, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 ТОВ є власником та часток (а в сумі 1/2 частки), власником є ОСОБА_1 та власником є ОСОБА_2 (а.с. 11-12).

В технічному паспорті нежитлової будівлі літ. «2» загальною площею 362,4, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 зазначені власники: ОСОБА_3 розмір частки , ОСОБА_7 розмір частки , ОСОБА_1 розмір частки , ОСОБА_4 розмір частки (а.с. 13-16)

14.11.2022 та 22.11.2023 листами ТОВ звернулось до відповідачів з пропозицією укласти договір про виділ в натурі з нерухомого спільного майна частки нежитлової будівлі літ. «2» загальною площею 362,4, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . Оскільки спірна будівля використовується відповідачами у господарській діяльності ТОВ, позивачі позбавлені доступу до неї, у зв`язку з чим не мають можливості користуватися належним їм майном та зазнають матеріальних збитків. (а.с. 17,19).

Згідно звіту про оцінку майна №00-230830-001 від 30.08.2023 виконаного на замовлення ОСОБА_3 вбачається, що ринкова вартість об`єкта оцінки для цілей опадаткування без ПДВ складає 531 311,63 грн, ринкова вартість частки об`єкту (власник ОСОБА_3 ) 132 827,91 грн, ринкова вартість частки об`єкту (власник ОСОБА_4 )- 132 827,91 грн, ринкова вартість частки об`єкту (власник ОСОБА_1 )- 132 827,91 грн, ринкова вартість частки об`єкту (власник ОСОБА_2 )- 132 827,91 грн (а.с. 30-43).

Ухвалою суду від 28.02.2024 призначено судово будівельно-технічна експертиза.

Відповідно до висновку експерта від 25.12.2024 №2966 за результатами проведення будівельно-технічної експертизи, встановлено:

«Відсутня технічна можливість відповідно до вимог нормативно-правових актів в галузі будівництва виділити 1/2 частку у праві власності на нежитлову будівлю літ «Л-2», загальною площею 367, 7 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , що належить на праві власності ТОВ «Виробничо-комерційна фірма «ВЕНТА-ПЛЮС».

Надати варіанти виділу в натурі виділити 1/2 частку у праві власності на нежитлову будівлю літ «Л-2», загальною площею 367, 7 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , що належить на праві власності ТОВ «Виробничо-комерційна фірма «ВЕНТА-ПЛЮС», відповідно до часток співвласників та вимог нормативно-правових актів, не надається можливим.

Розділити об`єкт дослідження, який розташований за адресою: АДРЕСА_2 , між усіма співвласниками з урахуванням того, що у позивача ТОВ «Виробничо-комерційна фірма «ВЕНТА-ПЛЮС» мається у власності 1/2 частина, а у відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_1 по 1/4 частині спірного приміщення відповідно, не надається можливим.

Ринкова вартість 1/2 частини нежитлової будівлі, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , складає 1 402 900, 00 грн.» (а.с. 94-116)

Згідно висновку щодо технічної можливості виділу частки з об`єкта нерухомого майна, що складеного 23.01.2023 ФОП ОСОБА_6 виконаним на замовлення ТОВ зазначено, що за технічними показниками частка об`єкта нерухомого майна може бути виділена в натурі. Склад новоутворених об`єктів нерухомого майна:

об`єкт 1: група нежитлових приміщень №1: загальною площею 187,6 кв. м., що складається з площі приміщень 2-го поверху та приміщень 1-го поверху №6,8,8а (додаток №1).

об`єкт 2: група нежитлових приміщень №2: загальною площею 180,1 кв. м., що складається з площі приміщень 1-го поверху, а саме приміщення №3,4,5,5а, 5б, 9, 10, 10а (додаток 2).

об`єкт 3: група нежитлових приміщень №3: загальною площею 199,5 кв. м., що складається з площі приміщень 1-го поверху з урахуванням площі всіх приміщень 1-го поверху (додаток №3)

об`єкт 4: група нежитлових приміщень №4: загальною площею 168,2 кв. м., що складається з площі приміщень 2-го поверху з урахуванням площі всіх приміщень 2-го поверху (додаток №4).

Судова колегія вважає, що суд правильно встановив характер спірних правовідносин та застосував до них норми матеріального права, що їх регулюють.

Відповідно до вимог ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Суб`єктами права спільної часткової власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади 9 ст. 356 ЦК України).

За змістом ст. ст. 357, 358 ЦК України частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов`язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно.

Співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації. Договір про виділ у натурі частки з нерухомого спільного майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню ( ст. 364 ЦК України).

З огляду на зазначені положення закону спільна часткова власність є специфічною конструкцією оскільки, існує: (а) множинність суб`єктів. Для права власності характерна наявність одного суб`єкта, якому належить відповідне майно (наприклад, один будинок - один власник). Навпаки, спільна часткова власність завжди відзначається множинністю суб`єктів (наприклад, один будинок - два співвласники); (б) єдність об`єкта. Декільком учасникам спільної часткової власності завжди належить певна сукупність майна. Причому право спільної часткової власності може стосуватися як подільних/неподільних речей, так і майнових прав та обов`язків.

Частка в праві спільної часткової власності, що належить кожному

з співвласників, виступає не як частина речі й не як право на частину речі,

а як частина права на всю річ як єдине ціле. Тобто право спільної часткової власності поширюється на все спільне майно, а частка в праві спільної часткової власності не стосується частки майна.

Тлумачення частини другої статті 367 ЦК України свідчить, що поділ спільного майна відрізняється від виділу частки співвласника або припинення його права на частку у спільному майні однією суттєвою ознакою у разі поділу майна право спільної часткової власності на нього припиняється.

Аналіз статей 183, 358, 364 ЦК України дозволяє зробити висновок, що виділ часток (поділ) нерухомого майна, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін буде виділено нерухоме майно, яке за розміром відповідає розміру часток співвласників у праві власності. Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників, то з урахуванням конкретних обставин поділ (виділ) може бути проведений зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась. Визначальним для виділу частки або поділу нерухомого майна в натурі, який перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування майном, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу нерухомого майна відповідно до часток співвласників.

Оскільки учасники спільної часткової власності мають рівні права стосовно спільного майна пропорційно своїй частці в ньому, суд, здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), повинен передати співвласнику частку нерухомого майна, яка відповідає розміру й вартості його частки, якщо це можливо без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенню будівлі.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 лютого 2021 року у справі № 445/442/16-ц (провадження № 61-13434св19) зроблено висновок, що «допустимим доказом про технічну можливість поділу в натурі об`єкту нерухомого майна є висновок експерта або уповноваженого суб`єкта господарювання саме щодо технічної можливості такого поділу».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 лютого 2022 року у справі № 495/6053/19 (провадження № 61-1694св21) вказано, що «кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно в цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у дрібному виразі. Статтею 358 ЦК України визначено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен зі співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Виділ часток (поділ) нерухомого майна, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін буде виділено нерухоме майно, яке за розміром відповідає розміру часток співвласників у праві власності. Отже, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації».

За змістом статті 102 ЦПК України, учасник справи має право подати до суду висновок експерта, складений на його замовлення. Порядок проведення експертизи та складення висновків експерта за результатами проведеної експертизи визначається відповідно до чинного законодавства України про проведення судових експертиз. У висновку експерта зазначається, що висновок підготовлено для подання до суду та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок.

Верховний Суд у постанові від 17 травня 2022 року у справі № 570/2438/19 (провадження 61-11448св20) зазначив, що виділ з нерухомого майна частки як самостійного об`єкта повинен відповідати умовам, що передбачені чинними будівельними нормами, що, зокрема, встановлюється за результатами проведення будівельно-технічної експертизи та висновку щодо технічної можливості виділу.

У частині третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до частин першої, другої статті 76, частини першої статті 95 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Згідно зі статтею 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані

з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Судом встановлено, що відповідно до висновку експерта від 25.12.2024 №2966 за результатами проведення будівельно-технічної експертизи, встановлено:

«Відсутня технічна можливість відповідно до вимог нормативно-правових актів в галузі будівництва виділити 1/2 частку у праві власності на нежитлову будівлю літ «Л-2», загальною площею 367, 7 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , що належить на праві власності ТОВ «Виробничо-комерційна фірма «ВЕНТА-ПЛЮС».

Надати варіанти виділу в натурі виділити 1/2 частку у праві власності на нежитлову будівлю літ «Л-2», загальною площею 367, 7 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , що належить на праві власності ТОВ «Виробничо-комерційна фірма «ВЕНТА-ПЛЮС», відповідно до часток співвласників та вимог нормативно-правових актів, не надається можливим.

Розділити об`єкт дослідження, який розташований за адресою: АДРЕСА_2 , між усіма співвласниками з урахуванням того, що у позивача ТОВ «Виробничо-комерційна фірма «ВЕНТА-ПЛЮС» мається у власності 1/2 частина, а у відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_1 по 1/4 частині спірного приміщення відповідно, не надається можливим.

Ринкова вартість 1/2 частини нежитлової будівлі, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , складає 1 402 900, 00 грн.».

Згідно висновку ФОП ОСОБА_6 щодо технічної можливості виділу частки з об`єкта нерухомого майна, що складений 23.01.2023, складений за замовленням позивача вбачається можливим проведення поділу.

Враховуючи, що у наданих висновках містяться протилежні підходи щодо вирішення питання про можливість виділення в натурі частки майна, яке є предметом спору, суд обґрунтовано відхилив звіт, оскільки він не є експертним висновком у розумінні ст. 102 ЦПК України та не відповідає вимогам до належного та допустимого доказу.

Натомість висновок експерта від 25.12.2024 № 2966, виконаний на підставі ухвали суду ліцензованим експертом уповноваженої установи за результатами будівельно-технічної експертизи, проведеної на підставі матеріалів цивільної справи та шляхом безпосереднього дослідження об`єкта нерухомого майна, є належним та допустимим доказом у розумінні процесуального закону.

Доказів на підтвердження своїх доводів щодо неправильності (недопустимості) зазначеного висновку ТОВ не надало, клопотань про проведення повторної, додаткової або комісійної будівельно-технічної експертизи не заявляла, тому суд правильно врахував вказаний висновок як допустимий доказ та відмовив у його задоволенні позовних вимог.

Судова колегія відхиляє доводи апелянта з приводу безпідставного врахування цільвого призначення нежитлової будівлі при проведенні експертизи та вирішенні спору.

Так, згідно з договором купівлі-продажу нежитлової будівлі від 19 листопада 2011 року позивачі набули у відповідачів по 1/4 частці у праві власності на нежитлову будівлю літ. «Л-2». Разом із тим, відповідно до технічного паспорта виробничого будинку, складеного 11 серпня 2020 року, зазначена нежитлова будівля літ. «Л-2» визначена як пекарня.

Крім того, з актів приймання-передачі від 10 серпня 2023 року вбачається, що ОСОБА_4 та ОСОБА_3 передали до статутного капіталу ТОВ належні їм по 1/4 частці у праві власності на нежитлову будівлю літ. «Л-2», при цьому у зазначених актах об`єкт передачі прямо ідентифіковано як пекарню.

Доводи апелянта, про те, що висновок експертного дослідження №2966 від 25.12.2024 не відповідає вимогам ст. 89 ЦПК України є необґрунтованими, оскільки при перевірці й оцінці експертного висновку суд з`ясував достатність поданих експертові об`єктів дослідження, повноту відповідей на поставлені питання та їх відповідність іншим фактичним даним, узгодженість між дослідницькою частиною та підсумковим висновком експертизи, обґрунтованість експертного висновку та його узгодженість з іншими матеріалами справи.

В супереч вимог 12, 81 ЦПК України позивач не заявив клопотання про проведення у справі повторної або комплексної експертизи.

Таким чином судом було надано обґрунтовану правову оцінку обставинам у справі, застосована релевантна практика Верховного Суду та зроблено обґрунтований висновок про відсутність підстав для задоволення позову,

Прийняття цього судового рішення не позбавляє позивачів права на звернення до суду з окремим позовом про усунення перешкод у користуванні Частиною будівлі та визначення порядку користування ними без поділу та виділу в натурі.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої у інстанцій, фактично зводяться до переоцінки доказів, яким суд надав обґрунтовану правову оцінку.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки доводи апелянта не знайшли свого підтвердження, тому апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, рішення суду без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 368, 374,375, 382 - 384 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Тищенко Вікторії Анатоліївни, яка діє в інтересах Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробничо-Комерційна Фірма «Вента-Плюс» - залишити без задоволення.

Рішення Основ`янського районного суду м. Харкова від 27 травня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційна скарга може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови безпосередньо до Верховного Суду, у порядку передбаченому ст.389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 23.12.2025.

Головуючий О.Ю.Тичкова

Судді Н.П.Пилипчук

Ю.М. Мальований