Справа № 214/7412/23
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

10 листопада 2025 року Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, у складі:

головуючого судді Попова В.В.,

при секретарі Собченко Н.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, у м. Кривому Розі, в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» про стягнення безпідставно списаних коштів, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач, через свого представника, звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просить суд стягнути з Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (далі - Відповідач) безпідставно списані в якості відсотків, пені та штрафу за користування кредитом кошти в сумі 22037 грн. 59 коп.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивачем 19 грудня 2011 року було підписавши Анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, встановлених АТ КБ «ПРИВАТБАНК» та укладений Договір про надання банківських послуг, згідно якого позивачу було надано кредит у розмірі 5000 грн. у виглядівстановленого кредитного ліміту на картковий рахунок зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі та на умовах визначених укладеним договором. 31 липня 2018 року Відповідач звернувся до суду з позовом про стягнення з позивача за вказаним вище договором заборгованості, яка за розрахунками Відповідачастаном на 01 липня 2018 року становила 28437 грн. 96 коп. та складалась з наступного: 4573 грн. 85 коп. заборгованість за кредитом; 9513 грн. 97 коп. заборгованість по процентам за користування кредитом; 12519 грн. 76 коп. заборгованість за пенею, 500 грн. штраф (фіксована частина) та 1330 грн. 38 коп. штраф (процентна складова). Заочним рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 13.11.2019 року та залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 29.01.2020 року, було ухвалено позовні вимоги АТ КБ «ПРИВАТБАНК» задовольнити частково та стягнути з ОСОБА_1 на користь банку, в рахунок погашення заборгованості за Кредитним договором №б/н від 19.12.2011 року, суму заборгованості станом на 01 липня 2018 року у розмірі 4573 грн. 85 коп., яка складається із заборгованості за кредитом, у задоволенні решти позовних вимог було відмовлено, оскільки підписана позивачем Анкета-заява не містить визначення розміру відсотків за користування кредитом, розміру неустойки (пені, штрафів), Умови та правила, які містились у матеріалах тієї справи не містили підпису позичальника, тому не можуть розцінюватись як частина кредитного договору, укладеного між сторонами 19 грудня 2011 року шляхом підписання заяви, інших доказів щодо визначення розміру відсотків за користування кредитом, розміру неустойки (пені, штрафів) банком надано не було, а відтак суд вважав, що відсутні правові підстави для стягнення з позичальника на користь банку сум нарахованих відсотків, пені та штрафу. Однак, як убачається із довідки від 16.05.2023 року, наданої Відповідачем, автоматичне списання грошових коштів по картці позивача у погашення простроченої заборгованості відповідно до Кредитного договору №б/н від 19.12.2011 року продовжується і сукупна сума безпідставно стягнутих коштів становить 22037 грн. 59 коп., у зв`язку з чим позивач вимушений був звернутись до суду з даним позовом.

Ухвалою суду від 08.12.2023 року прийнято до розгляду дану позовну заяву та відкрито провадження у справі, розгляд справи призначено проводити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами та надано відповідачу 15-денний строк з дня отримання даної ухвали суду для подання відзиву на позовну заяву.

Відповідач належним чином повідомлявся про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, при цьому своїм правом не скористався, відзиву на позов не надав.

Таким чином, у зв`язку з тим, що відзив на позов, інші заяви чи клопотання від сторін по суті розгляду справи до суду не надходили, суд уважає за можливе вирішити справу за наявними у ній матеріалами та дослідивши які, приходить до наступного.

Як убачається зі змісту повторного заочного рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 13.11.2019 року, ухваленого по справі №652/592/18 за позовом АТ КБ «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, представник АТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернувся до суду з позовом, в якому просив суд стягнути з ОСОБА_1 на користь банку, в рахунок погашення заборгованості за Кредитним договором №б/н від 19.12.2011 року, суму заборгованості станом на 01 липня 2018 року у розмірі 28437 грн. 96 коп., яка складалась з наступного: 4573 грн. 85 коп. заборгованість за кредитом; 9513 грн. 97 коп. заборгованість по процентам за користування кредитом; 12519 грн. 76 коп. заборгованість за пенею, 500 грн. штраф (фіксована частина) та 1330 грн. 38 коп. штраф (процентна складова). Однак, зазначеним рішенням суду позовні вимоги АТ КБ «ПРИВАТБАНК» було задоволено частково, а саме ухвалено стягнути з ОСОБА_1 на користь банку, в рахунок погашення заборгованості за Кредитним договором №б/н від 19.12.2011 року, суму заборгованості станом на 01 липня 2018 року у розмірі 4573 грн. 85 коп., яка складається із заборгованості за кредитом, у задоволенні решти позовних вимог було відмовлено, позаяк вказаним рішенням було встановлено, що 19 грудня 2011 року ОСОБА_1 став клієнтом АТ КБ «ПРИВАТБАНК» підписавши Анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг та підтвердивши свою згоду на те, що підписана Анкета-заява, Пам`ятка клієнта, Умови та Правила надання банківських послуг та Тарифи банку складають укладений між ними Договір про надання банківських послуг, згідно якого ОСОБА_1 було надано кредит у розмірі 5000 грн. у виглядівстановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, однак оскільки підписана ним Анкета-заява не містила визначення розміру відсотків за користування кредитом, розміру неустойки (пені, штрафів), Умови та Правила, які містились у матеріалах тієї справи не містили підпису позичальника, тому не можуть розцінюватись як частина кредитного договору, укладеного між сторонами 19 грудня 2011 року шляхом підписання заяви, інших доказів щодо визначення розміру відсотків за користування кредитом, розміру неустойки (пені, штрафів) банком надано не було, а відтак суд вважав, що відсутні правові підстави для стягнення з позичальника на користь банку сум нарахованих відсотків, пені та штрафу.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 29.01.2020 року вказане вище рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 13.11.2019 року було залишено без змін, оскільки колегія суддів погодилась із висновком суду першої інстанції щодо відсутності підстав вважати, що, при укладенні договору з ОСОБА_1 , банк дотримався вимог, передбачених чинним законодавством України про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк, а відтак відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Між тим, як зазначає позивач у своєму позові, Відповідач незважаючи на ухвалені вказані вище судові рішення, згідно наданої ним до суду довідки від 16.05.2023 року, продовжує автоматичне списання грошових коштів по картці позивача у погашення простроченої заборгованості відповідно до Кредитного договору №б/н від 19.12.2011 року і сукупна сума безпідставно стягнутих коштів становить 22037 грн. 59 коп., яку позивач і просить стягнути з Відповідача на його користь посилаючись на положення ст. 1212 ЦК України.

Так, дослідивши надану позивачем довідку-виписку від 16.05.2023 року по витратам по картці/рахунку НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 ) і додатковим рахункам договору SAMDNWFC8 від 07.10.2014 року, за період з 01 травня 2015 року по 16 травня 2023 року, судом установлено, що:

16 жовтня 2016 року по рахунку НОМЕР_3 угода №SAMDNWFC8 від 07.10.2014 року відбулось автоматичне списання грошей для погашення простроченої заборгованості по карті 51**65 на суму 175 грн. 51 коп.;

02 квітня 2020 року, 03 квітня 2020 року, 04 квітня 2020 року, 30 квітня 2020 року, 02 травня 2020 року, 04 травня 2020 року та 29 травня 2020 року по рахунку НОМЕР_1 угода №SAMDNWFC8 від 07.10.2014 року відбулось автоматичне списання грошей для погашення простроченої заборгованості по карті НОМЕР_4 на загальну суму 357 грн. 75 коп.;

01 липня 2020 року, 31 липня 2020 року, 01 вересня 2020 року, 03 вересня 2020 року, 04 вересня 2020 року, 30 вересня 2020 року, 02 жовтня 2020 року, 03 жовтня 2020 року, 01 листопада 2020 року, 02 листопада 2020 року, 03 листопада 2020 року, 02 грудня 2020 року, 04 грудня 2020 року, 05 грудня 2020 року, 13 січня 2021 року, 15 січня 2021 року, 16 січня 2021 року, 03 лютого 2021 року, 05 лютого 2021 року, 06 лютого 2021 року, 07 лютого 2021 року, 04 березня 2021 року, 06 березня 2021 року, 07 березня 2021 року, 08 березня 2021 року, 01 червня 2022 року та 25 грудня 2022 року по рахунку НОМЕР_1 угода №SAMDNWFC8 від 07.10.2014 року відбулось автоматичне списання грошей для погашення простроченої заборгованості по карті НОМЕР_5 на загальну суму 19742 грн. 62 коп.;

25 грудня 2022 року по рахунку НОМЕР_1 угода №SAMDNWFC8 від 07.10.2014 року відбулось автоматичне списання грошей для погашення простроченої заборгованості по карті НОМЕР_6 на суму 1762 грн. 00 коп.

Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування. Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд.

Статтею 1071 ЦК України передбачено, що банк може списати грошові кошти з рахунку клієнта на підставі його розпорядження. Грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом чи договором між банком і клієнтом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку.

Відповідно до ст. 1073 ЦК України у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Тобто зобов`язання з повернення безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна.

Відсутність правової підстави - це такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала.

Положення 83 глави ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави полягає у вилученні в особи - набувача частини її майна, що набута поза межами правової підстави, у випадку якщо правова підстава переходу відпала згодом, або взагалі без неї - якщо майновий перехід не ґрунтувався на правовій підставі від самого початку правовідношення, та передання майна тій особі - потерпілому, яка має належний правовий титул на нього.

Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У відповідності до ч. 3 та ч. 4 ст. 12, ч. 1 ст. 13 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч. 3 ст. 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

За загальними правилами доказування, визначеними ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до п. 27 постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Відповідно до ч.ч. 1-2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).

Згідно з ч.ч. 2, 3 ст. 83 ЦПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Відповідно до ч. 2 ст. 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до п. 6 зазначеної вище постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18.12.2009 року, враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

У рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява №26864/03) від 26.06.2008 року зазначено, що у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

В постанові Верховного Суду від 27.02.2020 року по справі №560/898/16-ц зроблено висновок, що обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень. Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову. У випадку невиконання учасником справи його обов`язку із доведення відповідних обставин необхідними доказами, такий учасник має усвідомлювати та несе ризик відповідних наслідків, зокрема, відмови у задоволенні позовних вимог, у зв`язку із їх недоведеністю.

Так, оцінивши належність, допустимість і достовірність доказів, наданих позивачем, а також їх достатність і взаємний зв`язок між собою, суд дійшов висновку, що позивач, розпорядившись своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд, не надав суду доказів у порядку ст.ст. 76-80, ч. 1 ст. 81 ЦПК України на підтвердження наявності обставин, що обґрунтовують його позовні вимоги, позаяк ним не доведено факту того, що зазначені грошові кошти, що були списані банком з його рахунку в рахунок погашення сум нарахованих відсотків, пені та штрафу саме за Кредитним договором №б/н від 19.12.2011 року, у стягненні яких рішенням суду було відмовлено, оскільки як убачається з наданої позивачем виписки по рахунку такі списання здійснювались за угодою №SAMDNWFC8 від 07.10.2014 року, по рахункам НОМЕР_3 та НОМЕР_1 для погашення простроченої заборгованості по картам 51** НОМЕР_7 , НОМЕР_8 ** НОМЕР_9 та НОМЕР_10 ** НОМЕР_11 . При цьому, жодного доказу в обґрунтування зв`язку між укладеним позивачем та Відповідачем Кредитним договором №б/н від 19.12.2011 року та угодою №SAMDNWFC8 від 07.10.2014 року, за якою здійснювались спірні списання грошових коштів, до матеріалів справи не додано, долучені судові рішення судів першої та апеляційної інстанції таких відомостей за своїм змістом також не містять, клопотань про витребування доказів на підтвердження викладених у позові обставин позивачем заявлено не було, тоді як суд, в силу приписів ч. 7 ст. 81 ЦПК України, не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи.

Згідно ч. 1 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Таким чином, беручи до уваги принципи змагальності та диспозитивності цивільного процесу, враховуючи, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження позовних вимог та порушення Відповідачем його прав, суд уважає позовні вимоги не обґрунтованими та не підтвердженими належними, достатніми та допустимими доказами, а відтак підстави для задоволення позовних вимог відсутні та у їх задоволенні слід відмовити.

У зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог, відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, а також враховуючи, що позивача звільнено від сплати судового збору, суд відносить судові витрати по справі на рахунок держави.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 19, 23, 77, 78, 141, 263-265, 268, 273, 354-355 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» про стягнення безпідставно списаних коштів.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Дніпровського апеляційного суду протягом 30-ти днів з дня його складення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя В.В. Попов.