ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2025 року

м. Київ

справа № 705/648/23

провадження № 61-16416св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М. (суддя-доповідач),

Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 15 серпня 2024 року у складі судді Піньковського Р. В. та постанову Черкаського апеляційного суду від 14 листопада 2024 року

у складі колегії суддів: Карпенко О. В., Гончар Н. І., Новікова О. М.,

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до

ОСОБА_2 про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна об`єктом спільної сумісної власності та визнання права власності на майно.

Позов мотивований тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер чоловік позивачки - ОСОБА_4 , з яким вона проживала однією сім`єю, але не перебувала

у зареєстрованому шлюбі.

Після смерті ОСОБА_4 залишилося спадкове майно, яке вона прийняла

у встановленому законом порядку, подавши до приватного нотаріуса Животовської Н. Г. заяву про прийняття спадщини у встановлені законом строки.

Також спадщину після смерті ОСОБА_4 прийняв відповідач, який є сином спадкодавця та спадкоємцем першої черги за законом.

Позивач указувала, що оскільки відповідач є сином спадкодавця, то

у прийнятті спадщини він має перевагу, як спадкоємець першої черги за законом, вона, як спадкоємець четвертої черги, права та отримання спадкового майна не має.

ОСОБА_1 зазначала, що за час спільного проживання з ОСОБА_4 однією сім`єю як чоловіка та дружини вони спільно придбали квартиру АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 06 липня 2011 року.

У зв`язку з тим, що з 1994 року вони з ОСОБА_4 проживали однією сім`єю як чоловік та дружина, але не перебували у шлюбі, то, відповідно, майно, яке було придбане ними за цей період, є таким, що придбане спільно і є об`єктом права спільної сумісної власності. Позивач вважала, що вона має рівне право із спадкодавцем на майно, яке було придбано в період їх спільного проживання та ведення господарства, тобто на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 .

Оскільки відповідач таке право за нею не визнає, ОСОБА_1 з урахуванням заяви про зміну предмета позову просила встановити юридичний факт, а саме, що вона проживала однією сім`єю з ОСОБА_4 , який помер

ІНФОРМАЦІЯ_1 , як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу, з 01 січня 2004 року до дня смерті ОСОБА_4 , тобто до ІНФОРМАЦІЯ_1 ; визнати квартиру АДРЕСА_1 об`єктом спільної сумісної власності; визнати за нею право власності на 1/2 частину майна, яке було придбано в період її проживання однією сім`єю з ОСОБА_4 , як жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу, а саме на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 15 серпня 2024 року позов задоволено.

Встановлено факт того, що ОСОБА_1 проживала однією сім`єю

з ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу з 01 січня 2004 року до дня смерті ОСОБА_4 , тобто до

ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Визнано квартиру АДРЕСА_1 об`єктом спільної сумісної власності.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири

АДРЕСА_1 , як майна, набутого за час її спільного проживання

з ОСОБА_4 як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Оцінивши належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо,

а також достатність і взаємний зв`язок зібраних у справі доказів у їх сукупності, суд вважав доведеним факт спільного проживання та ведення позивачем

і спадкодавцем спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, а отже, і факт проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, а також те, що встановлення цього факту породжує юридичні наслідки для позивача у виді права на спільне майно подружжя, а в позасудовому порядку неможливо встановити відповідний юридичний факт, тому суд вважав, що позов у цій частині підлягає задоволенню в повному обсязі.

На переконання суду, доведеності підстав факту спільного проживання позивача ОСОБА_1 з ОСОБА_4 однією сім`єю без реєстрації шлюбу

у період з 01 січня 2004 року, оскільки факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу може бути встановлено судом лише з 01 січня 2004 року (після набрання чинності СК України), тому що КпШС України не передбачав юридичних наслідків для чоловіка та жінки, які проживали разом без реєстрації шлюбу, і до дня смерті ОСОБА_5 , а саме до

ІНФОРМАЦІЯ_1 , і цей факт було підтверджено належними та допустимим доказами та не спростовано стороною відповідача.

Вирішуючи питання про визнання квартири спільною сумісною власністю подружжя, дотримуючись завдання цивільного судочинства, яким є, зокрема, справедливий та неупереджений розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, виходячи з презумпції рівності часток подружжя та враховуючи дійсну вартість на час розгляду справи спільно нажитого майна, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині визнання об`єктом спільної сумісної власності квартири, придбаної в період спільного проживання як чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу, підлягають задоволенню, а тому є підстави і для визнання за позивачем права власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 .

Постановою Черкаського апеляційного суду від 14 листопада 2024 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - Кецкала В. В. залишено без задоволення.

Рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 15 серпня

2024 року залишено без змін.

Залишаючи апеляційну скаргу без задоволення, апеляційний суд погодився

з висновком суду першої інстанції.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

05 грудня 2024 року представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 15 серпня 2024 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 14 листопада 2024 року

і ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій без урахування позицій Верховного Суду зазначили про доведеність факту спільного проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_4 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 01 січня 2004 року лише на підставі показань свідків та наданих позивачем фотознімків, які не є належними доказами для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу. У матеріалах справи немає доказів ведення ОСОБА_1

з ОСОБА_4 спільного господарства, наявності у них спільного бюджету, проведення спільних витрат та придбання іншого майна в інтересах сім`ї. Також вказує, що у матеріалах справи немає доказів фінансової участі ОСОБА_1 у придбанні спірної квартири

Аргументи інших учасників справи

28 січня 2025 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду відзив, у якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Відзив мотивований тим, що вона разом з ОСОБА_4 проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 1994 року до ІНФОРМАЦІЯ_1 . За цей час були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, придбавали разом майно. Вказує, що вона доглядала за ОСОБА_4 , коли той хворів,

а після його смерті поховала його та здійснила всі ритуальні обряди. Факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу також підтверджується тим, що вони були зареєстровані за однією адресою. Посилаючись на практику Верховного Суду, ОСОБА_1 вказує, що на спірну квартиру поширюється презумпція спільної сумісної власності.

Рух касаційної скарги та матеріалів справи

Ухвалою Верховного Суду від 12 грудня 2024 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з Уманського міськрайонного суду Черкаської області.

21 січня 2025 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 29 жовтня 2025 року справу призначено до судового розгляду.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті,

є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

У частині першій статті 400 ЦПК України встановлено, що, переглядаючи

у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіривши доводи касаційної скарги, урахувавши аргументи, наведені

у відзивах на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

Короткий зміст фактичних обставин справи

Згідно з довідкою Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Івана Гонти, 24» від 31 липня 2022 року № 15, виданою ОСОБА_1 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 ,

ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , на день смерті проживав за адресою: АДРЕСА_2 та в період з 1994 року до дня смерті проживав однією сім`єю і вів спільне господарство з ОСОБА_1 . Поховання ОСОБА_4 здійснила ОСОБА_1 власним коштом.

Відповідно до договору купівлі-продажу від 06 липня 2011 року ОСОБА_1 , яка діє за довіреністю від імені ОСОБА_7 , яка у цьому договорі зазначена як «продавець», і ОСОБА_4 , зазначений як «покупець», уклали договір про купівлю та продаж квартири АДРЕСА_1 , яка належить продавцю на праві власності на підставі свідоцтва про право власності.

Право власності на вказану квартиру зареєстроване за ОСОБА_4 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер.

15 серпня 2022 року ОСОБА_1 подала до приватного нотаріуса Животовської Н. Г. заяву про прийняття спадщини № 253.

16 січня 2023 року ОСОБА_2 подав до приватного нотаріуса

Животовської Н. Г. заяву про прийняття спадщини № 20.

Згідно з інформаційною довідкою зі спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) від 15 серпня 2023 року № 69752817 ОСОБА_4 17 грудня

2015 року склав заповіт, який зареєстровано приватним нотаріусом Пархоменко Н. М., відповідно до якого ОСОБА_4 заповів належне йому майно, а саме: 3/5 частин квартири АДРЕСА_3 ОСОБА_1 , а квартиру АДРЕСА_1 , 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_4 , земельну ділянку площею 0,0740 га, кадастровий номер :04:003:0362, яка розташована на

АДРЕСА_4 та усе інше майно, де б воно не було і з чого

б воно не складалося, і взагалі все те, що йому буде належати на день смерті

і на що він за законом матиме право, своєму синові ОСОБА_2 .

Відповідно до видаткової накладної ритуальної служби ФОП ОСОБА_8.

від 15 липня 2022 року № 99 ОСОБА_1 витратила на поховання

ОСОБА_4 65 82,00 грн.

Згідно з видатковою накладною Уманського комунального підприємства «Комунальник» від 15 липня 2022 року № 356 ОСОБА_1 витратила на поховання ОСОБА_4 3 841,10 грн.

Відповідно до видаткової накладної Уманського комунального підприємства «Комунальник» від 15 липня 2022 року № 357 ОСОБА_1 витратила на поховання ОСОБА_4 171,00 грн.

Згідно з відповіддю ГУ ПФУ від 14 липня 2023 року № 8271-7838/Ю-02/8-2300/23 ОСОБА_1 з 28 квітня 2006 року перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Черкаській області та отримує пенсію за віком, також додано довідку про розмір її пенсії з квітня 2006 року до липня

2011 року.

Згідно з довідкою Уманської психіатричної лікарні від 22 червня 2023 року

№ 289 ОСОБА_1 працювала у КНП «Психіатрична лікарня» на посаді молодшої медичної сестри, і її заробітна плата з 2000 до 2012 року становила

92 144,88 грн.

Також у судовому засіданні були допитані свідки.

З Єдиного державного реєстру судових рішень відомо, що у вересні 2022 року ОСОБА_1 звернулась до суду із заявою в порядку окремого провадження про встановлення факту проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу понад п`ять років, у якій просила встановити юридичний факт, що вона проживала однією сім`єю з ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу, не менш, як п`ять років до часу відкриття спадщини, з 1994 року до дня смерті ОСОБА_4 , тобто до

ІНФОРМАЦІЯ_1 (справа № 705/3708/22).

Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від

17 листопада 2022 року у справі № 705/3708/22 заяву задоволено. Встановлено факт, що ОСОБА_1 проживала однією сім`єю

з ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини,

з 1994 року до дня смерті ОСОБА_4 , тобто до ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Постановою Черкаського апеляційного суду від 05 вересня 2023 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Кецкало В. В. задоволено. Рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 17 листопада 2022 року скасовано. Заяву ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу понад п`ять років залишено без розгляду. Роз`яснено ОСОБА_1 право звернення до суду в загальному порядку.

Постанова мотивована тим, що ОСОБА_2 не залучено до розгляду справи судом першої інстанції як спадкоємця після смерті ОСОБА_4 , і у справі існує спір про право на спадкове майно.

Мотиви, якими керується Верховний Суд

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржувані судові рішення зазначеним вимогам закону відповідають.

Згідно з частиною другою статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Тобто і для «фактичного подружжя» повинні бути характерними усі ознаки сім`ї, передбачені статтею 3 СК України, а саме: спільне проживання, спільний побут та наявність взаємних прав та обов`язків.

Проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу

є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення

у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Саме лише встановлення судом факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу без вирішення питання виникнення, зміни або припинення юридичних наслідків чинним законодавством не передбачено.

Вимогу про встановлення факту проживання однією сім`єю позивач заявив

з певною правовою метою - визначення правового статусу майна, набутого сторонами у період спільного проживання, як такого, що є спільним майном сторін.

Правовими наслідками встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є встановлення належності їм майна на праві спільної сумісної власності на підставі статті 74 СК України.

Для визначення осіб такими, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період, упродовж якого було придбане спірне майно.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі

№ 554/8023/15-ц (провадження № 14-130цс19) викладено правовий висновок про те, що відповідно до статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Ураховуючи наведене, вирішуючи спір про поділ майна, необхідно встановити обсяг спільного нажитого майна і з`ясувати час та джерела його придбання,

а вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільного побуту; взаємних прав та обов`язків (статті 3, 74 СК України).

При застосуванні статті 74 СК України важливо врахувати, щоб особи не перебували у будь-якому іншому шлюбі на цей час, а також що між ними склалися усталені відносини, притаманні подружжю.

Для визнання осіб такими, що проживають однією сім`єю, крім факту спільного проживання, важливі також: наявність спільного бюджету, спільного харчування, придбання майна для спільного користування; участь у спільних витратах на утримання житла, його ремонт; надання взаємної допомоги; наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням; інші обставини, які засвідчують реальність сімейних відносин.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 січня 2024 року у справі

№ 523/14489/15-ц (провадження № 14-22цс20) погодилася із тим, що особа, яка вважає себе власником майна (або його частини), може здійснити захист свого цивільного права, обґрунтувавши в позові підставу позовних вимог про поділ майна тим, що воно набуте за час спільного проживання жінки та чоловіка однією сім`єю. Позовні вимоги про поділ майна, що належить сторонам на праві спільної сумісної власності, є ефективним способом захисту прав, здатним справедливо та без занадто обтяжливих для сторін судових процедур вирішити цивільну справу. Заявлення у таких справах позовного провадження окремої вимоги про встановлення факту спільного проживання жінки та чоловіка однією сім`єю без реєстрації шлюбу не здатне забезпечити захист прав власника.

У зазначеній постанові Велика Палата Верховного Суду сформувала правову позицію про те, що у частині другій статті 328 ЦК України передбачено презумпцію правомірності набуття права власності, котра означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, зокрема, якщо інше прямо не випливає із закону. Інше передбачене статтею 60 СК України, згідно з якою будь-яке майно, набуте за час шлюбу, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Спростовує презумпцію спільності майна подружжя той із подружжя, який заперечує, що майно, набуте у період шлюбу, є спільним сумісним майном (постанова Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року

у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18), постанова Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 595/324/17 (провадження

№ 61-38303св18)).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У частині шостій статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

У справі, що переглядається, суди попередніх інстанцій встановили, що на підставі наданих сторонами доказів у їх сукупності, підтверджено факт спільного проживання ОСОБА_1 однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , у період

з 01 січня 2004 року до 15 липня 2022 року, оскільки впродовж указаного періоду сторони вели спільне господарство, мали спільний бюджет, взаємні права та обов`язки.

Отже, повно та всебічно встановивши обставини справи, дослідивши та надавши правову оцінку всім зібраним доказам й доводам сторін за своїм внутрішнім переконанням, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про те, що у вказаний період сторони проживали разом, вели спільне господарство та були пов`язані спільним побутом, мали спільний бюджет, усі житлово-побутові витрати несли разом, тобто здійснювали свої права як подружжя. Суди дали оцінку як зібраним

у справі доказам в цілому, у їх сукупності, так і кожному доказу окремо.

Особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.

У частині другій статті 372 ЦК України передбачено, що в разі поділу майна, що

є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що

є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно зі статтею 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному

з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу щодо права спільної сумісної власності подружжя (стаття 74 СК України).

У постанові Верховного Суду від 10 травня 2023 року в справі № 215/1191/17 зазначено: «У статті 74 СК України регулюються тільки майнові права та обов`язки жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі. При цьому на рівні статті 74 СК України передбачено загальне правило: майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності цих осіб, поширюються положення глави 8 СК України. У статті 74 СК України закріплено спеціальний прийом юридичної техніки для того, щоб уникнути повторення норм СК України. Це означає, що майно, набуте цими особами за час спільного проживання, належить жінці та чоловікові, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, на праві спільної сумісної власності. Тобто і для жінки та чоловіка, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, передбачено презумпцію спільності права власності. Ця презумпція може бути спростована й жінка та (або) чоловік можуть оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт,

в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на жінку та (або) чоловіка, який її спростовує. Жінка та (або) чоловік, який заявляє про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів.».

Верховний Суд у постанові від 10 травня 2023 року у справі № 215/1191/17 зазначив: «Спільною сумісною власністю жінки та чоловіка, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з них вони були набуті. Як поділ спільного сумісного майна в натурі, так і визначення розміру часток жінки та чоловіка, може здійснюватися на підставі: (а) договору жінки та чоловіка, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі; (б) рішення суду при наявності спору між жінкою та чоловіком, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі.».

Верховний Суд погоджується з висновками судів про визнання спірної квартири об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_1

і ОСОБА_4 та визнання в порядку поділу спільного сумісного майна за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частини квартири

АДРЕСА_1 .

Заявник не надав до суду достатніх і допустимих доказів на спростування презумпції спільності права власності спірної квартири.

Аргументи заявника про те, що висновки судів зроблено лише на підставі показів свідків та фотокарток, є безпідставними, оскільки результат аналізу оскаржуваних судових рішень дає підстави зробити висновок про те, що в їх основу покладено як письмові докази, надані сторонами, так і покази свідків. Тобто суди дали оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, у їх сукупності, так і кожному доказу окремо.

Аргументи заявника про неврахування висновків Верховного Суду, наведених

у касаційній скарзі, є безпідставними, оскільки висновки, зроблені судами у цій справі, не суперечать висновкам Верховного Суду у справах, зазначених заявником у касаційній скарзі.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди заявника з висновками судів щодо встановлених обставин справи та необхідності переоцінки доказів. При цьому згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

У статті 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено

з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Переглянувши оскаржувані судові рішення в межах доводів касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 15 серпня 2024 року та постанови Черкаського апеляційного суду від

14 листопада 2024 року - без змін, оскільки підстав для їх скасування немає.

З огляду на те що Верховний Суд залишає касаційну скаргу без задоволення, розподіл судових витрат відповідно до статті 141 ЦПК України не здійснюється.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 15 серпня 2024 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 14 листопада

2024 рокузалишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді: А. Ю. Зайцев
Є. В. Коротенко
В. М. Коротун
М. Ю. Тітов