П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 грудня 2025 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Писаної Т.О., Приходька К.П.,

за участю секретаря Павлової В.В.,

розглянувши справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 29 травня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В :

14 жовтня 2024 року позивач звернувся до Броварського міськрайонного суду Київської області з вказаним позовом до відповідачів.

На обґрунтування позовних вимог зазначено, що ОСОБА_1 , як єдиний спадкоємець за законом, прийняла спадщину померлого спадкодавця ОСОБА_4 , до складу якої входять зокрема, особисті майнові права спадкодавця, що виникли на підставі Договорів позики від 25 травня 2019 року та від 24 грудня 2019 року.

Так, 25 травня 2019 року ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_4 позику у розмірі 15 000 дол. США, строком на один рік та зобов`язався сплачувати проценти у розмірі 10 000 грн з 20 по 25 число кожного місяця, що підтверджується розпискою.

24 грудня 2019 року ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_4 позику у розмірі 30 000 дол. США та зобов`язався повернути позику до 01 листопада 2020 року разом з відсотками у розмірі 200 000 грн за 10 місяців.

Враховуючи, що подружжя несе солідарну відповідальність за зобов`язаннями вчиненими в інтересах сім`ї, ОСОБА_3 , як дружина ОСОБА_2 є співвідповідачем у даній справі.

Станом на час звернення до суду з позовом ОСОБА_2 позику не повернув.

Сума боргу за договором позики від 25 травня 2019 року станом на день подання позовної заяви становить 618 108 грн, що є еквівалентом 15 000 дол. США (згідно з курсом валют НБУ 1 дол. США = 41, 2072 грн).

Сума боргу за договором позики від 24 грудня 2019 року станом на день подання позовної заяви становить 1 236 216 грн, що є еквівалентом 30 000 дол. США (згідно з курсом валют НБУ 1 дол. США = 41, 2072 грн).

Як вбачається із умов розписки від 25 травня 2019 року ОСОБА_2 зобов`язався сплачувати проценти в розмірі 10 000 грн з 20 по 25 число кожного місяця. Таким чином, розмір процентів за період з 26 травня 2019 року до 14 жовтня 2024 року становить 650 000 грн.

Відповідно до умов розписки від 24 грудня 2019 року ОСОБА_2 зобов`язався сплачувати проценти в розмірі 200 000 грн за 10 місяців. Тобто, розмір процентів за 1 календарний місяць становить 20 000 грн. Таким чином, розмір процентів за період з 25 грудня 2019 року до 14 жовтня 2024 року становить 1 160 000 грн.

Таким чином, оскільки, позичальник та його дружина, солідарний боржник, добровільно не виконали умови договорів позики та всупереч вимог цивільного законодавства, не повернули борг за вказаними договорами позики, чим порушуються права позивачки, як спадкоємця ОСОБА_4 вважає, що є достатні правові підстави для стягнення основної суми боргу та відсотків.

Враховуючи викладене, позивач просив суд стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 : суму основної заборгованості та договором позики від 25 травня 2019 року в розмірі 618 108 грн; проценти за користування коштами за договором позики від 25 травня 2019 в сумі 650 000 грн; суму основної заборгованості за договором позики від 24 грудня 2019 року в розмірі 1 236 216 грн; проценти за користування коштами за договором позики від 24 грудня 2019 року в сумі 1 160 000 грн, судовий збір в розмірі 15 140 грн.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 29 травня 2025 року позов задоволено частково та стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 25 травня 2019 року, а саме: суму позики у розмірі 618 108, 00 грн та проценти за користування коштами у розмірі 120 000, 00 грн; стягнуто ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 24 грудня 2019 року, а саме: суму позики у розмірі 1 236 216, 00 грн та проценти за користування коштами у розмірі 200 000, 00 грн. У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено. Крім того стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору у розмірі 8 932, 60 грн.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, 17 липня 2025 року позивач направив апеляційну скаргу, у якій зазначив, що оскаржуване рішення вважає безпідставним, необґрунтованим та таким, що ухвалене з порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права, з неповним з`ясуванням судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, за невідповідності висновків, викладених у рішеннях суду, дійсним обставинам справи, за недоведеності обставин, які суд визнав встановленими.

Основними доводами апеляційної скарги є те, що рішення Броварського міськрайонного суду Київської області в частині відмови у задоволенні позову щодо солідарного стягнення боргу з ОСОБА_3 є неналежними, оскільки не було враховано, що отримані ОСОБА_2 кошти за договорами позики фактично використані в інтересах сім`ї, внаслідок чого майно, придбане його дружиною, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, що створює підстави для її солідарної відповідальності за борговими зобов`язаннями відповідно до частини четвертої статті 65 СК України та положень практики Великої Палати Верховного Суду.

У зв`язку з цим апелянт просив апеляційний суд скасувати оскаржуване рішення в частині відмови у задоволенні позову та прийняти нове рішення, яким задовольнити у зазначеній частині.

06 листопада 2025 року до апеляційного суду від відповідача ОСОБА_2 надійшло клопотання про передачу справи до господарського суду апеляційної інстанції для розгляду в межах справи № 911/2300/25 про неплатоспроможність ОСОБА_5 .

Станом на день розгляду справи відзивів на апеляційну скаргу від учасників справи до суду не надходило.

Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

У судове засідання, призначене на 11 грудня 2025 року з`явився представник позивача, який просив задовольнити апеляційну скаргу.

Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися, про розгляд справи належним чином повідомлялися, про причини неявки суд не повідомили, клопотання про відкладення розгляду справи до суду не надавали.

На підставі ст. 372 ЦПК України колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутності сторін, що не з`явились, оскільки відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представника чи сторони, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 24 січня 2018 року у справі № 907/425/16.

Згідно з вимогами ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими (за умови дотримання відповідної процедури та наявності передбачених законом підстав) доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Положеннями ст. 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції в ході розгляду справи, 25 травня 2019 року ОСОБА_2 власноручно написав розписку про отримання у ОСОБА_4 коштів у сумі 15 000 дол. США на один рік. Зобов`язався сплачувати проценти у розмірі 10 000 грн з 20-25 числа кожного місяця (а. с. 41).

24 грудня 2019 року ОСОБА_2 власноручно написав розписку про отримання у ОСОБА_4 коштів у сумі 30 000 дол. США. Зобов`язався їх повернути до 01 листопада 2020 року разом з відсотками, які складають за 10 місяців 200 000 грн (а. с. 42).

Як вбачається із свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 , 11 липня 1980 року ОСОБА_4 та ОСОБА_6 зареєстрували шлюб, актовий запис № 580. Після реєстрації шлюбу прізвище дружини - « ОСОБА_7 » (а. с. 43).

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , актовий запис про смерть № 2075, свідоцтво про смерть серія НОМЕР_2 (а. с. 44).

Відповідно до довідки про коло спадкоємців приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Сєніною О.О. 05 січня 2023 року Вих. № 01/01-16, щодо майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 було заведено спадкову справу № 01/2022. Єдиним спадкоємцем за законом, яка прийняла спадщину до майна померлою є його дружина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , яка на момент смерті чоловіка, була зареєстрована та проживала з ним за однією адресою (а. с. 45).

З огляду на інформацію Дарницького відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 01 червня 2023 року № 902/33.2-80 проведеною перевіркою за допомогою програмного забезпечення Державного реєстру актів цивільного стану громадян виявлено актовий запис про шлюб № 27 від 01 жовтня 2005 року, який складений виконавчим комітетом Калитянської селищної ради Броварського району Київської області на громадян ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (а. с.46).

Між сторонами виник спір щодо належного виконання ОСОБА_2 взятих на себе зобов`язань за договором позики.

Суд першої інстанції, частково відмовляючи у задоволенні позову, зазначив, що ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_4 кошти за договорами позики від 25 травня 2019 року та 24 грудня 2019 року, свої зобов`язання не виконав, а право вимоги щодо повернення позики після смерті позикодавця перейшло до його спадкоємця - ОСОБА_1 ; при цьому вимоги позивачки про стягнення процентів за користування позикою суд визнав обґрунтованими лише у межах строків та розмірів, передбачених розписками, а стягнення коштів з ОСОБА_3 суд відхилив через відсутність доказів укладення договорів позики в інтересах сім`ї та використання коштів у цих інтересах; суд виходив із положень ЦК України та практики Верховного Суду, встановивши належність позивачу частково задоволених вимог і підлягаючих стягненню сум основного боргу та процентів.

Колегія не погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відсутність підстав вважати укладення договорів позики в інтересах сім`ї та використання коштів у цих інтересах з огляду на таке:

Відповідно до статей 60 та 61 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям під час шлюбу, вважається спільною сумісною власністю подружжя, а дії одного з подружжя, вчинені в інтересах сім`ї, створюють правові наслідки також для іншого з подружжя. Ця норма встановлює презумпцію спільності майна та дій у інтересах сім`ї, яка діє, поки сторона, яка прагне заперечити цю спільність, не доведе протилежне. Якщо така презумпція не оскаржується або не спростовується належними доказами, вона вважається чинною і підлягає застосуванню судами.

Ст. 12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. При цьому сторона самостійно несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Обов`язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів міститься і в ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами. При цьому сторона сама визначає обсяг та достатність доказів, що надає до суду, а витребування таких доказів судом самостійно без наявності передбачених законом підстав у чітко визначених випадках було б порушення принципу змагальності сторін в судовому процесі, що є неприпустимим.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

У постанові Верховного Суду від 11 червня 2020 року (справа №757/1782/18) вказується, що змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він нівелюватиме можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Тому суд першої інстанції безпідставно самостійно поставив під сумнів факт вчинення правочину не в інтересах подружжя. У даному випадку саме сторона відповідача могла доводити, що договір було укладено не в інтересах подружжя. Вони були належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, проте самоусунулися від участі у засіданні та не надали жодної позиції, доказів чи доводів на підтвердження своїх тверджень. Відтак суд апеляційної інстанції не може вважати презумпцію спільного майна подружжя спростованою.

Оскільки презумпцію спільного майна подружжя не було спростовано, договір слід вважати укладеним в інтересах сім`ї. Відповідно, позивач правильно визначив, що заборгованість підлягає стягненню солідарно.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

У відповідності до положень ст. 376 ЦПК України підставами для зміни судового рішення повністю або частково є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи вищевказане, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про необхідність задоволення апеляційної скарги, відтак оскаржуване рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову щодо солідарного стягнення з ОСОБА_3 боргу за договорами позики, підлягає скасуванню та в цій частині необхідно ухвалити нове рішення, яким стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 25 травня 2019 року, а саме: суму позики у розмірі 618 108, 00 грн та проценти за користування коштами у розмірі 120 000, 00 грн; стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 24 грудня 2019 року, а саме: суму позики у розмірі 1 236 216, 00 грн та проценти за користування коштами у розмірі 200 000, 00 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 374, 376, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 29 травня 2025 року в частині відмови у задоволенні позову щодо солідарного стягнення з ОСОБА_3 боргу за договорами позики, скасувати та в цій частині ухвалити нове рішення, яким:

Стягнути солідарно з ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_3 , останнє відоме місце реєстрації: АДРЕСА_2 ) та ОСОБА_3 (РНОКПП: НОМЕР_3 , останнє відоме місце реєстрації: АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_4 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_1 ) заборгованість за договором позики від 25 травня 2019 року, а саме: суму позики у розмірі 618 108 (шістсот вісімнадцять тисяч сто вісім) грн 00 коп. та проценти за користування коштами у розмірі 120 000 (сто двадцять тисяч) грн 00 коп.

Стягнути солідарно з ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_3 , останнє відоме місце реєстрації: АДРЕСА_2 ) та ОСОБА_3 (РНОКПП: НОМЕР_3 , останнє відоме місце реєстрації: АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_4 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_1 ) заборгованість за договором позики від 24 грудня 2019 року, а саме: суму позики у розмірі 1 236 216 (один мільйон двісті тридцять шість тисяч двісті шістнадцять) грн 00 коп. та проценти за користування коштами у розмірі 200 000 (двісті тисяч) грн 00 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді Т.О. Писана

К.П. Приходько