КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 381/3457/25
П О С Т А Н О В А

Іменем України

26 грудня 2025 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Кашперської Т.Ц. (суддя - доповідач), Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» на рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області, ухвалене у складі судді Анапріюк С.П. у м. Фастів 22 вересня 2025 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

В червні 2025 року позивач ТОВ «Діджи Фінанс» звернувся до суду із позовом про стягнення заборгованості, просив стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за кредитним договором № 7699400 від 18 березня 2024 року у розмірі 22590 грн. та судові витрати.

Заявлені вимоги мотивував тим, що 18 березня 2024 року ТОВ «Авентус Україна» та ОСОБА_1 було укладено договір № 7699400 про надання споживчого кредиту за власного волевиявлення відповідача, з повним розумінням умов кредитування та усвідомленням рівня відповідальності, в особистому кабінеті на офіційному веб-сайті товариства. ТОВ «Авентус Україна» при укладенні договору направлено відповідачу електронним повідомленням (sms) одноразовий ідентифікатор, при введенні якого відповідач підтверджує прийняття умов кредитного договору № 7699400 від 18 березня 2024 року, який також знаходиться у власному кабінеті відповідача на офіційному веб-сайті товариства.

Відповідно до умов кредитного договору, до укладення договору відповідач отримав проект цього кредитного договору разом з додатками (в електронному вигляді в особистому кабінеті), ознайомився з усіма його умовами та Правилами, що розміщені на веб-сайті товариства та є невід`ємною частиною цього договору. Правила надання коштів та банківських металів ТОВ «Авентус Україна» розміщені на веб-сайті в мобільному застосунку «CreditPlus».

Хронологія вчинення дій щодо укладення кредитного договору у формі електронного правочину, інформація з інформаційно-телекомунікаційної системи ТОВ «Авентус Україна» про надсилання sms із зазначенням одноразового ідентифікатора на номер телефону відповідача та інформація щодо його підтвердження підписання позичальником електронним підписом (одноразовим ідентифікатором) кредитного договору у формі електронного правочину містяться у розділі «Предмет договору» кредитного договору. У відповідності до умов кредитного договору, його підписання здійснювалось електронним підписом позичальника шляхом використання одноразового ідентифікатора, який було надіслано на номер мобільного телефону, вказаний позичальником при укладенні кредитного договору.

Таким чином, відповідачем був укладений договір № 7699400 про надання споживчого кредиту від 18 березня 2024 року із ТОВ «Авентус Україна», за умовами якого кошти кредиту надаються товариством у безготівковій формі шляхом їх перерахування на поточний рахунок споживача, включаючи використання реквізитів платіжної картки, у розмірі 5000 грн., на споживчі (особисті) потреби, не пізніше двох днів від дати підписання договору. Для платіжних операцій по картках товариством використовуються відповідні сертифіковані платіжними системами сервіси.

Нарахування процентів за кредитним договором здійснюється на залишок фактичної заборгованості за кредитом за кожен день користування кредитом протягом строку кредиту, виходячи з фактичної кількості днів у місяці та у році, тобто за методом «факт - факт».

Розмір процентної ставки, встановлений у кредитному договорі, залежить від умов її встановлення та є незмінним протягом усього строку дії договору та не може бути збільшений товариством в односторонньому порядку.

Сторони домовились, що повернення кредиту та сплата процентів за користування кредитом включно із кількістю платежів, їх розміром та періодичністю внесення здійснюватимуться згідно графіка платежів, крім випадку, визначеного умовами кредитного договору.

Відповідачем не виконані належним чином кредитні зобов`язання, що є порушенням законодавства в частині виконання договірних відносин (ст. 526, 527 ЦК України), внаслідок чого, керуючись нормами ст. 530, 1082, 1084 ЦК України, 27 листопада 2024 року ТОВ «Діджи Фінанс» та ТОВ «Авентус Україна» було укладено договір факторингу № 27.11/24-Ф, за умовами якого ТОВ «Діджи Фінанс» набуто право вимоги до відповідача.

Згідно договору факторингу сума боргу перед новим кредитором ТОВ «Діджи Фінанс» є обґрунтованою, документально підтвердженою та становить 22590 грн., з яких заборгованість та тілом кредиту становить 5000 грн., заборгованість за відсотками - 13090 грн., заборгованість за комісійними винагородами становить 0 грн., заборгованість за пенею становить 4500 грн.

Керуючись ст. 512 - 514, 516 ЦК України та в зв`язку з істотними порушеннями відповідачем умов кредитного договору від 18 березня 2024 року № 7699400 позивачем на останню відому адресу реєстрації відповідача, зазначену ним в кредитному договорі, направлено повідомлення про відступлення права вимоги, зазначивши інформацію про порядок погашення заборгованості по кредитному договору.

Позичальник не виконав свого обов`язку та припинив повертати наданий йому кредит в строки, передбачені кредитним договором.

Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 22 вересня 2025 року в позові відмовлено.

Позивач ТОВ «Діджи Фінанс», не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 22 вересня 2025 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов, покласти на відповідача судові витрати.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, вказував, що суд першої інстанції не сприяв повному, об`єктивному та неупередженому розгляду справи.

Повторно викладав обставини укладення електронного кредитного договору № 7699400 від 18 березня 2024 року ОСОБА_1 та ТОВ «Авентус Україна», посилався на п. 2.1 кредитного договору, ч. 2 ст. 29 Закону України «Про фінансові послуги та фінансові компанії», якою передбачено, що фінансова компанія має право надавати фінансову платіжну послуг з переказу коштів без відкриття рахунку та/або із здійснення еквайрингу платіжних інструментів на підставі ліцензії на діяльність фінансової компанії лише за умови, що така фінансова послуга поєднується з іншими видами фінансових послуг, передбаченими п. 1-5 ч. 1 цієї статті; ч. 2 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», якою передбачено вимоги до обов`язкових реквізитів первинних та зведених облікових документів, п. 22.1 ст. 22 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», якою передбачено, що ініціювання платежу здійснюється за такими видами розрахункових документів як платіжне доручення, платіжна вимога-доручення, розрахунковий чек, платіжна вимога, меморіальний ордер.

Під час використання розрахункового документа ініціювання переказу є завершеним для платника - дати надходження розрахункового документа на виконання до банку платника (п. 4 ст. 22 Закону).

Вказував, що з урахуванням вищенаведеного наявна в матеріалах справи копія листа вих. № 2 від 19 травня 2025 року є належним та допустимим доказом на підтвердження перерахування первісним кредитором кредитних коштів відповідачу на умовах, визначених договором про споживчий кредит № 7699400 від 18 березня 2024 року.

Звертав увагу, що факт зарахування кредитних коштів на картковий рахунок позичальника не входить до компетенції первісного кредитора.

Наводив зміст ст. 1054 ЦК України, вказував, що як вбачається з матеріалів справи, між Товариством та ТОВ «Авентус Україна» було укладено договір про організацію переказу грошових коштів № 190122-1 від 19 січня 2022 року.

Відповідно до зазначеного договору було успішно перераховано кошти на платіжну картку клієнта від ТОВ «Авентус Україна» 18 березня 2024 року о 20:03:13 на загальну суму 5000 грн.

Номер транзакції в системі ТОВ «Пейтек» - 9ed5b776-e05c-4c31-b7bdd1f0a819ec. Номер транзакції в системі ТОВ «Авентус Україна» 43810943. Session ID - 08. Сайт торгівця https://creditplus.ua. Код авторизації 260575. Банк-еквайр АТ «ПУМБ». Призначення платежу - зарахування на картку, маска картки НОМЕР_1 .

Наводив зміст ч. 1 ст. 1051 ЦК України, вказував, що доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір, є первинні документи, оформлені відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з указаними положеннями закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або електронній формі.

Водночас, відповідно до п. 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління НБУ від 04 липня 2018 року № 75, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі та відсилання клієнту. Згідно з п. 3 вказаного Положення, клієнтські рахунки є особовими рахунками, за якими обліковуються кошти клієнтів банку. До клієнтських рахунків належить кореспондентські, поточні, вкладні (депозитні) рахунки, рахунки умовного зберігання (ескроу).

Звертав увагу, що відповідно до умов спірного договору кредитні кошти були перераховані первісним кредитором на банківську картку позичальника, і фактично ці кошти були видані позичальнику банківською установою. В зв`язку з цим, первісний кредитор не несе обов`язку відстежувати факт зарахування коштів на картковий рахунок позичальника.

Таким чином, з метою всебічного та об`єктивного розгляду справи вважав за необхідне заявити клопотання про витребування додаткових доказів на підтвердження факту перерахування відповідачеві кредитних коштів, так як апелянт не уповноважений на самостійне отримання доказів, що містять інформацію, яка є банківською таємницею, та яка відповідно до ст. 62 Закону України «Про банки та банківську діяльність» розкривається банками за рішеннями суду.

Таким чином, для того, щоб точно визначити, чи було виконано зобов`язання, важливо перевірити відповідні бухгалтерські записи. Однак суд першої інстанції ухилився від вирішення спору по суті та неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, порушивши принцип змагальності та об`єктивності, і виніс незаконне та необґрунтоване рішення про відмову в позові.

Наголошував, що матеріали справи містять належні та допустимі докази укладення первісним кредитором та відповідачем договору про споживчий кредит, а також підтвердження перерахування кредитором позичальнику кредитних коштів.

З урахуванням вищевикладеного, просив витребувати у АТ КБ «ПриватБанк» інформацію, чи було емітовано на ім`я ОСОБА_1 платіжну картку № НОМЕР_1 ; виписку про рух коштів з карткового рахунку, відкритого до платіжної картки № НОМЕР_1 , за період з 18 березня 2024 року оп 23 березня 2024 року з відображенням часу зарахування коштів; ідентифікаційні дані власника карткового рахунку № НОМЕР_1 , у тому числі прізвище, ім`я та по батькові, РНОКПП, серію та номер паспорта, адресу місця проживання, контактні дані та всі інші наявні відомості щодо даної особи.

Відзивів на апеляційну скаргу не надійшло.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 369 ЦПК України з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга ТОВ «Діджи Фінанс» не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відмовляючи ТОВ «Діджи Фінанс» у позові, суд першої інстанції виходив із необґрунтованості і недоведеності заявлених вимог, вказавши, що додані до позовної заяви документи не є належними, достатніми та допустимими доказами в справі на підтвердження факту існування у відповідача простроченої заборгованості у розмірі, зазначеному в позові.

Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

З матеріалів справи вбачається та судом встановлено, що 18 березня 2024 року ТОВ «Авентус Україна» та відповідач ОСОБА_1 уклали кредитний договір № 7699400 (а. с. 22 - 40).

Відповідно до п. 1.2 договору, товариство надає споживачу кредит у гривні, а споживач зобов`язується одержати та повернути кошти кредиту, сплатити проценти за користування ним та виконати обов`язки, передбачені договором.

Відповідно до п.1.3-1-4 договору, сума кредиту складає 5000,00 грн., тип кредиту кредит, строк кредиту 360 днів, періодичність платежів зі сплатою процентів кожні 30 днів. Тип процентної ставки фіксована.

Відповідно до п. 1.5.1-1.5.2 стандартна процентна ставка 2,20% в день та застосовується у межах строку кредиту. Знижена процентна ставка 1,32% в день та застосовується відповідно до умов, якщо споживач до 17 квітня 2024 року або протягом трьох календарних днів, що слідують за вказаною датою, сплатить кошти у сумі не менше першого платежу. Денна процентна ставка на дату укладення договору становить: За стандартною ставкою за весь строк користування кредитом 2,20% в день. За стандартною ставкою з урахуванням періоду застосування зниженої процентної ставки 2,13% в день.

Загальні витрати на дату укладення договору становлять: За стандартною ставкою за весь строк користування кредитом 39600,00 грн. За стандартною процентною ставкою з урахуванням періоду застосування зниженої процентної ставки 38280,00 грн.

Орієнтовна реальна річна процентна ставка на дату укладення договору складає: За стандартною процентною ставкою становить 47541,10% річних. За стандартною процентною ставкою з урахуванням періоду застосування зниженої процентної ставки становить 23036,00% річних.

Орієнтовна загальна вартість кредиту на дату укладення договору складає: За стандартною процентною ставкою становить 44600,00 грн. За стандартною процентною ставкою з урахуванням періоду застосування зниженої процентної ставки становить 43280,00 грн.

Відповідно до п. 2.1 договору, кошти кредиту надаються у безготівковій формі шляхом їх перерахування на поточний рахунок споживача за № НОМЕР_1 .

На підтвердження надання кредиту позивач надав лист ТОВ «Пейтек» від 19 травня 2025 року, згідно з відомостями якого перераховано кошти на рахунок відповідача в розмірі 5000,00 грн., маска картки № НОМЕР_1 (а. с. 56).

27 листопада 2024 року ТОВ «Авентус Україна» та ТОВ «Діджи Фінанс» уклали договір факторингу № 27.11/24-Ф (а. с. 46 - 54, 60).

За умовами цього договору до позивача перейшли права грошової вимоги до боржників, сума грошових вимог та інші дані зазначені у реєстрі боржників, який формується згідно додатку 1 та є невід`ємною частиною цього договору.

На підтвердження права вимоги до відповідача позивач надав документ з назвою «Витяг з додатку №1 до договору факторингу № 27.11/24-Ф від 27 листопада 2024 року», згідно з відомостями якого від ТОВ «Авентус Україна» до позивача перейшло право вимоги до відповідача (а. с. 21).

На підтвердження розміру заборгованості позивач подав до суду документ з назвою «Картка обліку договору (розрахунок заборгованості)», згідно з відомостями якого загальна сума заборгованості відповідача становить 22590,00 грн., з яких заборгованість за тілом кредиту становить 5000,00 грн.; заборгованість за процентами становить 13200 грн., заборгованість за пенею 4500,00 грн. (а. с. 69 - 79).

На підтвердження вжиття заходів досудового врегулювання спору позивач надав до суду досудову вимогу від 08 квітня 2025 року (а. с. 61 - 62).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно із ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно із ст. 525, 526, 546 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов`язання.

Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (ст. 611 ЦК України).

Згідно зі ст. 625 ЦК України,боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно із ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до статті 639 ЦК України, договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами. Якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

За змістом ч. 1 ст. 1048 ЦК України,позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України,за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Закон України «Про електронну комерцію» визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-комунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції.

У статті 3 цього Закону «Про електронну комерцію» встановлено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Відповідно до ч. 7 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»,електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі (ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ.

Положення статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» передбачають використання як електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», так і електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом.

Електронний цифровий підпис як вид електронного підпису накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа.

Електронний підпис одноразовим ідентифікатором це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору (п. 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію»).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно зі статтею 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статей 1077-1078 ЦК України, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язань клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає. Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. У цих випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається.

Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Стаття 80 ЦПК України передбачає, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Отже, за змістом цих норм процесуального права сторона справи зобов`язана та має право довести обставини, на які вона посилається на підставі доказів, які вона надає самостійно або за допомогою суду.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом (ч. 2 ст. 13 ЦПК України).

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ч. 3 ст. 13 ЦПК України).

Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).

Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням балансу вірогідностей. Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує на довіру.

Так, судом встановлено, що надані позивачем на обґрунтування позовних вимог докази містять відомості про укладений між сторонами договір та погоджені сторонами умови щодо розміру кредиту; розміру, порядку нарахування та погашення процентів за користування кредитом та прострочення погашення боргових зобов`язань; інші умови, що свідчать про фіксацію волі сторін договору кредитування, на цих документах наявний підпис відповідача.

За даних обставин суд дійшов висновку, що сторони обумовили у письмовому вигляді суттєві умови договору про розмір процентної ставки, порядок їх сплати, і що позивач довів на підставі належних та допустимих доказів погодження сторонами договору умов про розмір та порядок отриманого кредиту, нарахування процентів за користування ним, а також умови повернення отриманих у позику грошей та плати за користування ними.

Разом із тим, кредитний договір має консенсуальний характер, оскільки на відміну від договору позики набирає чинності з моменту, коли сторони в належній формі досягли згоди з усіх його істотних умов (ч. 1 ст. 638 ЦК). Це, в свою чергу, надає сторонам кредитного договору право на відмову від надання або одержання кредиту за вже укладеним договором. Таким чином, укладення кредитного договору підтверджує наявність правовідносин, що наділяє сторін певними правами і обов`язками, однак сам факт укладення договору не є беззаперечним доказом наявності заборгованості.

За даних обставин, посилання в апеляційній скарзі на укладення з ОСОБА_2 договору № 7703870 про надання споживчого кредиту від 18 березня 2024 року за власного волевиявлення відповідача, з повним розумінням умов кредитування та усвідомленням рівня відповідальності в особистому кабінеті на офіційному веб-сайті Товариства, не є самі по собі підставою для задоволення позову, є необґрунтованими та відхиляються апеляційним судом.

Неподання стороною позивача на підтвердження своїх позовних вимог належних і допустимих доказів надання кредитних коштів відповідачу стало підставою для вмотивованого висновку суду про недоведеність та необґрунтованість позовних вимог, адже зазначені позивачем обставини ґрунтуються на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 - 4 ст. 13 Закону України «Про електронну комерцію» розрахунки у сфері електронної комерції здійснюються відповідно до законів України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», інших законів та нормативно-правових актів Національного банку України.

Розрахунки у сфері електронної комерції можуть здійснюватися з використанням платіжних інструментів, електронних грошей, шляхом переказу коштів або оплати готівкою з дотриманням вимог законодавства щодо оформлення готівкових та безготівкових розрахунків, а також в інший спосіб, передбачений законодавством України.

Способи, строки та порядок розрахунків у сфері електронної комерції визначаються в електронному договорі з урахуванням вимог законодавства України.

Продавець (виконавець, постачальник), оператор платіжної системи або інша особа, яка отримала оплату за товар, роботу, послугу відповідно до умов електронного договору, повинні надати покупцеві (замовнику, споживачу) електронний документ, квитанцію, товарний чи касовий чек, квиток, талон або інший документ, що підтверджує факт отримання коштів, із зазначенням дати здійснення розрахунку.

Крім цього, Верховним Судом у постанові від 25 травня 2021 року у справі №554/4300/16-ц зроблені висновки про те, що належними доказами, які підтверджують наявність заборгованості за укладеними кредитними договорами та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно із зазначеною нормою закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі. Пунктом 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75, виписки з клієнтських рахунків є підтвердженням виконаних за операційний день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. Тобто, виписки за картковими рахунками можуть бути належними доказами щодо заборгованості за кредитними договорами.

Позивачем на підтвердження факту укладення відповідачем кредитного договору та виконання первісним кредитором як позикодавцем його умов в частині передачі грошових коштів позичальнику до позову надано лист від товариства-оператора технологічних систем про успішність операцій, а саме лист ТОВ «Пейтек».

Суд першої інстанції надав вірну правову оцінку даному доказу, зазначивши, що цей лист не є первинним бухгалтерським документом, він не містить даних щодо власника банківської картки, на яку були перераховані кошти, повного номеру картки, що позбавляє можливості вважати доведеним факт переказу коштів на картковий рахунок, який належить саме відповідачу.

Також на підтвердження факту невиконання відповідачем зобов`язань за означеним кредитним договором позивач надав до суду документи з назвою «Картка обліку договору (розрахунок заборгованості)».

Апеляційний суд погоджується з критичною оцінкою судом наданого товариством документу з назвою «Картка обліку договору (розрахунок заборгованості)», про те, що цей доказ створений самим позивачем, не є первинним документом, який підтверджує отримання кредиту, користування ним, нарахування процентів відповідно до укладеного договору на умовах, які вказані в позовній заяві, також не відображає інформацію про здійснення чи нездійснення відповідачем будь-яких сплат за кредитним договором. Отже, цей документ не є належним доказом наявності заборгованості, який суду необхідно оцінити відповідно до вимог цивільного процесуального закону під час перевірки доводів позивача про реальне виконання чи невиконання кредитного договору боржником/відповідачем. Зазначена у цьому документі інформація за умови відсутності первинних документів, на підставі яких він складений, не може бути доказом наявності заборгованості, на якій наполягає позивач.

Таким чином, забезпечивши повний та всебічний розгляд справи, проаналізувавши всі доводи сторін, дослідивши та надавши правову оцінку всім зібраним у справі доказам за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справах доказів, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, не спростованого доводами апеляційної скарги, що позивач не довів наявність у відповідача заборгованості за вказаним договором кредиту у розмірі, зазначеному у цьому документі та позові; додатки до позовної заяви без банківської виписки з особового рахунку відповідача та без детального розрахунку не підтверджують правильності нарахування процентів за кредитним договором, факту наявності у відповідача боргу за невиконаним зобов`язанням по кредитному договору.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги, з посиланням на ст. 22 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» та ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік і фінансову звітність в Україні», що лист ТОВ «Пейтек» є належним та допустимим доказом на підтвердження перерахування первісним кредитором кредитних коштів відповідачу, апеляційний суд враховує, що Закон України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» втратив чинність на дату укладення кредитного договору, а тому позивач посилається на норми матеріального права, які не підлягають застосуванню.

Крім того, лист ТОВ «Пейтек» від 19 травня 2025 року не відноситься до документів на переказ, визначених законом, не відповідає законодавчо визначеним вимогам бухгалтерських документів, які підтверджують вчинення фінансової операції, а є інформаційним документом, складеним ТОВ «Пейтек» для відома первісного кредитора ТОВ «Авентус Україна», отже, не може вважатися належним та допустимим доказом заборгованості.

Виходячи із правових висновків, викладених в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року по справі №342/180/17 (провадження №14-131цс19), згідно ч. 1 ст. 1050 ЦК України, з урахуванням положень статей 526, 527, 530 ЦК України, кредитор має довести надання позичальникові грошових коштів у розмірі та на умовах, встановлених договором.

Враховуючи вищевикладене, є припущеннями, не звільняють позивача від обов`язку довести факт надання позичальникові грошових коштів і не спростовують правильних висновків суду першої інстанції доводи апеляційної скарги, з детальним аналізом змісту листа ТОВ «Пейтек» від 19 травня 2025 року, що відповідно до умов спірного договору кредитні кошти були перераховані первісним кредитором на банківську картку позичальника, фактично ці кошти були видані позичальнику банківською установою, первісний кредитор не несе обов`язку відстежувати факт зарахування коштів на картковий рахунок позичальника і перевірка такого зарахування не входить до компетенції первісного кредитора.

Є необґрунтованими та відхиляються апеляційним судом доводи апеляційної скарги, що для розуміння того, чи виконані певні зобов`язання повністю або частково, основним джерелом інформації є саме бухгалтерські записи ТОВ «Авентус Україна», які важливо перевірити, проте суд першої інстанції ухилився від вирішення спору по суті та неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, порушивши принципи змагальності та об`єктивності.

Так, апеляційний суд враховує, що в матеріалах справи відсутні будь-які клопотання позивача ТОВ «Діджи Фінанс» до суду першої інстанції про витребування доказів, зокрема відповідної документації ТОВ «Авентус Україна», яка могла би підтвердити обставини, на які посилався позивач.

Відповідно до ч. 1 - 3 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Відповідно до ст. 84 ЦПК України учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений у частинах другій та третій статті 83 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї.

Частиною 1 статті 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Враховуючи наведене, є також необґрунтованим та не підлягає задоволенню клопотання ТОВ «Діджи Фінанс», заявлене у апеляційній скарзі, про витребування доказів, оскільки позивачем не надано докази неможливості заявлення відповідного клопотання у суді першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Таким чином, оскаржене судове рішення є достатньо вмотивованим та містить висновки суду щодо обставин, які мають значення для вирішення спору. Суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі, зводяться до незгоди із рішенням суду першої інстанції і переоцінки доказів та не спростовують висновків суду першої інстанції.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в рішенні суду першої інстанції, питання вичерпності висновків суду першої інстанції, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, учасникам спору було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних по суті висновків суду.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Оскільки за наслідками апеляційного перегляду в позові відмовлено, перерозподіл судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України апеляційним судом не здійснюється, а також не розглядається клопотання про стягнення судового збору за подання апеляційної скарги та витрат на правничу допомогу в розмірі 6000 грн., понесених позивачем у суді апеляційної інстанції.

Керуючись ст. 7, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» залишити без задоволення.

Рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 22 вересня 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді : Кашперська Т.Ц.

Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.