ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2025 року місто Київ

Справа № 363/1279/22

Апеляційне провадження № 22-ц/824/15237/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді Желепи О.В., суддів: Поліщук Н.В., Соколової В.В.,

за участю секретаря судового засідання Рябошапки М.О.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Мірошником Олександром Миколайовичем, на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 17 липня 2025 року (ухвалено у складі судді Журибеда О.М.)

у справі за позовом Вишгородської окружної прокуратури, в інтересах держави в особі Вишгородської міської ради до ОСОБА_1 про стягнення коштів за договором пайової участі

ВСТАНОВИВ

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2022 року керівник Вишгородської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Вишгородської міської ради звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просив стягнути з ОСОБА_1 на користь Вишгородської міської ради:

111 470,67 грн на розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м. Вишгород;

2 129,09 грн втрат від інфляції;

806,25 грн 3 % річних від простроченої суми;

4 9 44,41 грн пені за несвоєчасне виконання зобов`язання.

Усього 119 350,42 грн та вирішити питання щодо судових витрат.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 01.12.2020 між Вишгородською міською радою, в особі Вишгородського міського голови Момота О.В., з однієї сторони, та ОСОБА_1 (замовник), з другої сторони, укладено Договір про пайову участь замовника (юридичної, фізичної особи) у створенні і розвитку Інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м. Вишгорода №139 (далі - Договір), предметом якого є пайова участь замовника у розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста Вишгорода при здійсненні будівництва об`єкта містобудування - садового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею - 453,8 м.кв., на умовах, зазначених цим Договором.

Відповідно до умов укладеного Договору розмір пайової участі замовника у розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста Вишгорода становить 117 470,67 грн (2 % вартості будівництва об`єкта, що розраховується відповідно до основних показників опосередкованої вартості спорудження житла за регіонами України, затверджених центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну житлову політику у сфері будівництва, архітектури, містобудування), які замовник перераховує на розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста Вишгорода, єдиним платежем, на рахунок Вишгородської міської ради, відповідно до розрахунку (згідно з додаток №1 до цього Договору) у строк до 20.11.2021.

Разом із цим, на запит Вишгородської окружної прокуратури, Вишгородська міська рада листом № 2-28/89 від 13.01.2019 надала інформацію, що станом на 13.01.2022 ОСОБА_1 за Договором, відповідно до звіту про надходження до бюджету, сплатила лише 6 000 грн.

Тобто, заборгованість ОСОБА_1 за Договором становить 111 470,67 грн.

Також, позивач зазначав, що в ОСОБА_1 обов`язок укласти договір щодо пайової участі у розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури виник ще у 2019 році, оскільки тоді ще діяла стаття 40 Закону «Про регулювання містобудівної діяльності». Однак сам договір з Вишгородською міською радою був укладений вже у грудні 2020 року, коли набули чинності зміни, внесені Законом №132-ІХ від 20.09.2019. Водночас оскільки декларація про готовність будинку до експлуатації була зареєстрована 08.12.2020, тобто ще до скасування пайової участі, ОСОБА_1 як замовник будівництва має обов`язок виконати договір і сплатити визначену пайову участь у повному обсязі.

Крім цього, у зв`язку із простроченням ОСОБА_1 виконання грошового зобов`язання, позивач також заявляв вимоги про стягнення пені, інфляційних збитків та 3% річних.

Рух справи в судах

Вишгородський районний суд Київської області рішенням від 29 квітня 2024 року, з урахуванням ухвали цього ж суду про виправлення описки від 10 травня 2024 року, позов задовольнив у повному обсязі.

Київський апеляційний суд постановою від 05 грудня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану від її імені та в її інтересах адвокатом Мірошником О.М., - задовольнив частково; рішення Вишгородського районного суду Київської області від 29 квітня 2024 року та ухвалу Вишгородського районного суду Київської області від 10 травня 2024 року - скасував, а справу направив на розгляд до Святошинського районного суду м. Києва за встановленою законом підсудністю.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Святошинський районний суд м. Києва рішенням від 17 липня 2025 року позов задовольнив, стягнув з ОСОБА_1 на користь Вишгородської міської ради на розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м. Вишгород 111 470,67 грн, інфляційних втрат - 2 129,09 грн, 3% річних від простроченої суми - 806,25 грн, пеня за несвоєчасне виконання зобов`язання - 4 944,41 грн, а всього стягнув - 119 350,42 грн.

Стягнув з ОСОБА_1 на користь Київської обласної прокуратури витрати про сплаті судового збору у розмірі 2 481 грн.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Не погодившись з таким рішенням, представник ОСОБА_1 - адвокат Мірошник О.М., 03 серпня 2025 року через систему «Електронний суд» подав до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, у якій просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Апелянт вважає, що керівник прокуратури може бути лише представником органу, а не позивачем, оскільки він не наділений законом правом бути позивачем, а лише сама юридична особа - прокуратура, у виключних випадках, може подавати позов в інтересах держави, а не в інтересах органу місцевого самоврядування.

Посилається на те, що таких виключних випадків позивачем доведено не було, оскільки перший лист прокуратури на адресу міської ради датований 22.07.2021, коли строк виконання зобов`язань за договором ще не сплив, а другий - 20.05.2022, одночасно із поданням позовної заяви. З урахуванням викладеного вважає, що прокуратура не надала строку та можливості компетентному органу самостійно реалізувати своє право на пред`явлення позову.

Наголошує на тому, що Договір був укладений 01.12.2020, тобто після прийняття Закону № 132-ХІ від 20.09.2019, яким виключено ст. 40 Закону України «Про містобудівну діяльність», на якій базувався Договір. З огляду на викладене, у ОСОБА_1 відсутній обов`язок сплачувати пайові внески, оскільки була скасована норма, яка передбачала такий обов`язок (постанова Верховного Суду від 23 березня 2021 року у справі № 904/454/18, від 27 січня 2023 року у справі № 344/16890/19, від 09 березня 2023 року у справі № 352/2033/19).

Вважає, що звернутися за судовим захистом після припинення дії закону, з яких вони виникли, можуть лише фізичні особи, а тому таке право не розповсюджується на юридичних осіб, у тому числі місцеві ради та органи прокуратури.

Також звертає увагу на невідповідність позовної заяви вимогам ст. 175 ЦПК України в частині зазначення відомостей про вжиття заходів досудового врегулювання спору, заходів забезпечення доказів або позову до подання позовної заяви, не зазначення щодо наявності у позивача або іншої особи оригіналів письмових або електронних доказів, копії яких додано до заяви та відсутності підтвердження, що позивачем не подано іншого позову (позовів) до цього ж відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

У відзиві на апеляційну скаргу прокуратура проти апеляційної скарги заперечувала, просила її відхилити з підстав необґрунтованості викладених у ній доводів, а оскаржуване рішення залишити без змін як законне та обґрунтоване.

Вишгородська міська рада не скористалися правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу.

Позиція учасників справи, які з`явилися в судове засідання

У судовому засіданні представник позивача - прокурор Постемський А.В. проти апеляційної скарги заперечував з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу.

Представник відповідача - адвокат Мірошник О.М. 22 грудня 2025 року повторно до суду не з`явився, подав суду заяву про відкладення розгляду справи, яка обґрунтована тим, що він потрапив у ДТП, а тому не може вчасно повернутися до м. Києва.

Колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення такого клопотання, оскільки це третє судове засідання в апеляційному суді. Минуле судове засідання теж було відкладено за клопотанням представника відповідача, позиція відповідача докладно викладена в апеляційній скарзі, необхідності в заслуховувані пояснень сторони відповідача колегія суддів не встановила, натомість встановила, що матеріалів справи достатньо для правильного перегляду оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Верховний Суд в постанові від 01 жовтня 2020 року по справі №361/8331/18 висловився, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Ураховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутності учасників справи, які не з`явилися в судове засідання.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Суд першої інстанції встановив, що 01.12.2020 між Вишгородською міською радою, в особі Вишгородського міського голови Момота О.В., з однієї сторони, та ОСОБА_1 (замовник), з другої сторони, укладено Договір №139 про пайову участь замовника (юридичної, фізичної особи) у створенні і розвитку Інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м. Вишгорода.

Відповідно до пункту 1.1 договору, його предметом є пайова участь замовника у розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста Вишгорода при здійсненні будівництва об`єкта містобудування на умовах, зазначених цим Договором.

Згідно із пунктами 1.2, 1.3. Договору, назва та місце розташування об`єкта містобудування, а також цільове призначення об`єкта містобудування - «Садовий будинок» за адресою: АДРЕСА_2 ?їздна Західна, 26 (повідомлення про початок виконання будівельних робіт КС08). Кадастровий номер земельної ділянки :38:061:0013. Загальна площа будинку - 453,8 м.кв, відповідно до технічного паспорту на садовий (дачний) будинок від 18.03.2020, виготовлений КП «Вишгородське бюро технічної інвентаризації», інвентаризаційна справа №5700633.

Пунктом 2.1 та 2.2 Договору встановлено, що розмір пайової участі Замовника у розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста Вишгорода складає 117470,67 грн. (сто сімнадцять тисяч чотириста сімдесят гривень 67 копійок). Замовник перераховує кошти на розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста Вишгорода у розмірі 117470,67 грн. єдиним платежем, на рахунок Вишгородської міської ради, відповідно до розрахунку (згідно додатка №1 до цього Договору) у строк до 20.11.2021. Сплата коштів Замовником на розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста Вишгорода здійснюється у безготівковій формі на розрахунковий рахунок Вишгородської міської ради, що має уточнюватися Замовником на момент перерахування коштів.

Пункт 3.1 Договору встановлено, що Замовник зобов`язується перерахувати кошти в сумі, зазначеній у пункті 2.1. розділу 2 цього Договору до 20.11.2021.

У Розділі IV Договору передбачено відповідальність сторін та вирішення спорів, зокрема, сторони несуть відповідальність за виконання цього Договору в межах чинного законодавства (пункт 4.1 Договору). Всі спірні питання вирішуються шляхом переговорів або у судовому порядку (пункт 4.2 Договору). У випадку несвоєчасного внесення коштів як пайової участі в розвитку інфраструктури міста Вишгорода Замовник сплачує пеню в розмірі 0,1 % від загальної суми пайової участі, визначеної пунктом 2.1 розділу 2 цього Договору, за кожний день прострочення платежу (пункт 4.3 Договору).

Крім цього у пункті 5.1 Договору зазначено, що Замовник підтверджує, що він ознайомлений в повному обсязі з прикінцевими та перехідними положеннями Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів, України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» від 20.09.2019 №132-ІХ (пункт 5.1 Договору).

Одностороння зміна умов або одностороння відмова від цього Договору не допускається (пункт 5.3 Договору).

Цей Договір укладений Сторонами добровільно. При укладанні Договору Сторони не мають будь-яких претензій одна до одної. Договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами і діє до повного його виконання (пункти 5.4, 5.6 Договору).

Сторонами Договору №139 - Вишгородською міською радою, в особі Вишгородського міського голови Момота О.В., та ОСОБА_1 , погоджено Розрахунок розміру пайової участі Замовника у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста Вишгорода по об`єкту будівництва, вартість якого визначена на підставі нормативів для одиниці створеної потужності (для житлових будинків).

Як вбачається із вказаного Розрахунку, сторони Договору №139 погодили, що, згідно прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» від 20.09.2019 №132-IX, розмір пайової участі у розвитку інфраструктури міста становить: для житлових будинків - 2% вартості будівництва об`єкта, що розраховується відповідно до основних показників опосередкованої вартості спорудження житла за регіонами України, затверджених центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну житлову політику і політику у сфері будівництва, архітектури, містобудування. Відповідно до інформації, розміщеної станом на 20.11.2020 на офіційному веб-сайті Мінрегіону (www.minregion.gov.ua). показники опосередкованої вартості будівництва житла за регіонами України, визначені на рівні, встановленому на 01.04.2020 (наказ Мінрегіону від 26.06.2020 №151 «Про показники опосередкованої вартості спорудження житла за регіонами України»), є чинними станом на 01.07.2020. Показник опосередкованої вартості спорудження житла по Київській області 12943 грн за 1 кв.м. Розрахунок: ПУ = 453,8 м2 х 12 943 грн х 2% = 117 470,67 грн (сто сімнадцять тисяч чотириста сімдесят гривень 67 колійок).

Розрахунок є невід`ємною частиною Договору №139 про пайову участь замовників у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури (пункт 5.7 Договору).

Відповідно до листа виконавчого комітету Вишгородської міської ради від 06.07.2021 №2-28/1946, за підписом міського голови О.Момота, адресованого керівнику Вишгородської окружної прокуратури М.Василенку, серед об`єктів будівництва на території Вишгородської міської ради, які не сплатили кошти пайової участі, є також - будівництво «Садовий будинок» в с/т «Дніпро-8», Садовий масив «Дніпро», вул. Об?їздна Західна, 26 (Договір №139 від 01.12.2020 про пайову участь замовника (юридичної, фізичної, особи) у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м. Вишгород). Громадянка ОСОБА_1 відповідно Договору, кошти не сплачує.

Як вбачається із листа виконавчого комітету Вишгородської міської ради від 13.01.2022 №2-28/89, за підписом т.в.о. міського голови І.Свистуна, адресованого керівнику Вишгородської окружної прокуратури М.Василенку, ОСОБА_1, за Договором №139 від 01.12.2020 про пайову участь замовника (юридичної, фізичної, особи) у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м. Вишгород, відповідно звіту про надходження до бюджету, сплачено 6000,00 гривень.

Таким чином, у зв`язку із неналежним виконанням взятих на себе зобов`язань, відповідачем порушено умови Договору №139 від 01.12.2020 про пайову участь замовника (юридичної, фізичної, особи) у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м. Вишгород.

13.12.2019 ОСОБА_1 повідомила про початок будівельних робіт, що зареєстроване Департаментом Державної архітектурно-будівельної інспекції у Київській області 13.12.2019, реєстраційний номер КС 08.

01.12.2020 між Вишгородською міською радою та ОСОБА_1 укладено Договір №139 про пайову участь замовника (юридичної, фізичної особи) у створенні і розвитку Інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м. Вишгорода.

Декларація про готовність до експлуатації об`єкта - садового будинку ОСОБА_1 , за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею - 453,8 м.кв., зареєстрована у відділі державного архітектурно-будівельного контролю Вишгородської міської ради 08.12.2020 за № КС28.

Відповідно до листа Міністерства розвитку громад та територій України «Щодо надання роз`яснення застосування положень законів, які регулюють відносини щодо сплати пайової участі у розвитку інфраструктури населених пунктів №1/15.2/515-21 від 12.02.2021, зобов`язання щодо сплати коштів пайової участі, визначені умовами договорів про пайову участь, які було укладено замовниками будівництва з органами місцевого самоврядування до 01.01.2021 мають бути виконані в повному обсязі.

10.12.2021 прокурор Вишгородської окружної прокуратури звернувся із запитом №54-3417 до Вишгородської міської ради щодо надання інформації про заходи цивільно-правового характеру, які вжито чи планується вжити міською радою з метою усунення виявлених порушень умов договору шляхом пред`явлення позовної заяви про стягнення із ОСОБА_1 коштів пайовової участі за укладеним договором №139 від 01.12.2020.

Листом від 13.01.2022 №2-28/89, Вишгородська міська рада повідомила про часткову сплату за Договором.

Позиція суду апеляційної інстанції

Заслухавши доповідь головуючого судді Желепи О.В., пояснення представника позивача, переглянувши справу в межах доводів та вимог апеляційної скарги, з урахуванням доводів відзиву на апеляційну скаргу, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення зміні чи скасуванню.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Указаним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За приписами норм статті 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч. 4 ст. 12 ЦПК України).

Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За приписами ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із суті договору.

Статтею 627 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Задовольняючи позовні вимоги в повному обсязі суд першої інстанції виходив із такого:

- враховуючи прикінцеві та перехідні положення Закону №132-ІХ та Договір, у ОСОБА_1 , як замовника будівництва, виник обов`язок щодо сплати пайової участі замовника у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м. Вишгорода. Відповідно до пункту 5.1 Договору ОСОБА_1 ознайомлена із змістом прикінцевих та перехідних положень Закону №132-ІХ.

- у порушення вищевказаних вимог законодавства та умов Договору ОСОБА_1 кошти пайового внеску сплатила лише частково у розмірі 6 000 грн, що також свідчить про те, що остання визнає умови Договору;

- посилання сторони відповідача на те, що на момент укладення Договору, вказаний договір та вказані відносини були припинені, є помилковими, з огляду на презумпцію правомірності правочину й обов`язковості виконання договору та оскільки відповідач не вживав заходів щодо сплати цих коштів за Договором по теперішній час;

- оскільки, відповідач свої зобов`язання за Договором щодо перерахування пайового внеску у розмірі 117 470,67 грн, у строк встановлений Договором до 20.11.2021, не виконала, та суду не надано жодного належного доказу, що спростовують наявність договірних відносин, у період з 21.11.2021 по 16.02.2022 розмір пені за несвоєчасну сплату пайового внеску за Договором становить 4 944,41 грн, інфляційні втрати - 2 129,09 грн, 3% річних - 896,25 грн;

- оскільки кошти пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту належать до джерел формування бюджету розвитку місцевого бюджету, їх стягнення безумовно становить інтерес територіальної громади та держави, який пов`язаний із накопиченням бюджетних коштів, необхідних для забезпечення належного функціонування інституцій місцевого самоврядування;

- прокуратура, відповідно до вимог ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», поінформувала Вишгородську міську раду про існування спірних порушень інтересів держави (лист від 10.12.2021 №54-3417 вих.), однак, позивачем не вжито заходів до усунення порушень вказаних інтересів держави, зокрема, не пред`явлено до суду позову про стягнення із відповідача грошових коштів (пайової участі) до місцевого бюджету. Внаслідок нездійснення позивачем належних заходів інтереси держави залишаються незахищеними. У зв`язку із викладеним, у прокурора виникло не тільки право, а й обов`язок відреагувати на їх порушення шляхом пред`явлення до суду цього позову.

Колегія суддів повністю погоджується із такими висновками суду першої інстанції та вказує на таке.

Щодо повноважень прокуратури подавати позов

Скаржник вважає, що керівник прокуратури може бути лише представником органу, а не позивачем, оскільки він не наділений законом правом бути позивачем, а лише сама юридична особа - прокуратура, у виключних випадках, може подавати позов в інтересах держави, а не в інтересах органу місцевого самоврядування. Окрім цього, скаржник посилається на те, що таких виключних випадків позивачем доведено не було, оскільки перший лист прокуратури на адресу міської ради датований 22.07.2021, коли строк виконання зобов`язань за договором ще не сплив, а другий - 20.05.2022, одночасно із поданням позовної заяви, тобто прокуратура не надала строку та можливості компетентному органу самостійно реалізувати своє право на пред`явлення позову.

Колегія суддів надає оцінку вказаним доводам апеляційної скарги, проте відхиляє їх з огляду на таке.

Щодо зазначення керівника прокуратури позивачем

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 13 Закону України «Про прокуратуру» (далі - Закон № 1697-VII) керівник окружної прокуратури представляє окружну прокуратуру у зносинах з органами державної влади, іншими державними органами, органами місцевого самоврядування, особами, підприємствами, установами та організаціями.

Суд є органом державної влади, а звернення до суду з процесуальними документами, у тому числі позовною заявою, є однією з форм здійснення зносин із таким органом.

Таким чином, подання позовної заяви до суду від імені окружної прокуратури є різновидом «представництва інтересів прокуратури», а тому належить до повноважень її керівника, оскільки саме він наділений правом представляти прокуратуру у цих правовідносинах. Відповідно, керівник окружної прокуратури уповноважений підписувати позовні заяви як прояв офіційного волевиявлення прокуратури у відносинах із судом.

Зазначення його як позивача у позовній заяві не свідчить про самостійний процесуальний статус «керівника прокуратури», а радше є технічною обставиною, оскільки, очевидно з огляду на принцип jura novit curia («суд знає закони»), що керівник прокуратури в цьому випадку лише подав позов в інтересах держави від імені Вишгородської окружної прокуратури.

Щодо співвідношення інтересів держави та інтересів органу місцевого самоврядування

У пунктах 10.2-10.3 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 червня 2023 року у справі № 905/1907/21 викладено такі правові висновки: «Використання коштів місцевого бюджету становить суспільний інтерес та стосується прав та інтересів великого кола осіб - мешканців відповідної області. Завданням органу місцевого самоврядування є забезпечення раціонального використання майна та інших ресурсів, що перебувають у комунальній власності. Неефективне витрачання коштів місцевого бюджету, зокрема шляхом укладення підконтрольним органу місцевого самоврядування комунальним закладом незаконних правочинів, може порушувати економічні інтереси відповідної територіальної громади. Оскільки засновником комунального закладу та власником його майна є територіальна громада в особі органу місцевого самоврядування, що фінансує і контролює діяльність такого комунального закладу, а також зобов`язаний контролювати виконання обласного бюджету, зокрема законність та ефективність використання зазначеним закладом коштів цього бюджету за договорами про закупівлю товарів, то вказаний орган місцевого самоврядування є особою, уповноваженою на вжиття заходів представницького характеру щодо захисту інтересів територіальної громади, інтереси якої є складовою інтересів держави, пов`язаних із законним та ефективним витрачанням коштів обласного бюджету. Схожі висновки викладені у постановах Верховного Суду від 22.12.2022 у справі № 904/123/22, від 26.10.2022 у справі № 904/5558/20 (підпункти 5.50, 5.51) та від 21.12.2022 у справі № 904/8332/21 (пункт 33)».

У пункті 76 постанови від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що відповідно до частини третьої статті 23 Закону № 1697-VII прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган; 2) у разі відсутності такого органу. При цьому поняття «компетентний орган» у цій постанові вживається в значенні органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження (див. пункт 27 зазначеної постанови).

Інтереси органу місцевого самоврядування, будучи спрямованими на забезпечення потреб відповідної територіальної громади (зокрема належного використання майна, ресурсів і бюджетних коштів) не існують ізольовано, а становлять складову частину ширших інтересів держави. Держава, реалізуючи свої функції, діє як у загальнонаціональному масштабі, так і через систему місцевого самоврядування, покликану виконувати публічні завдання на локальному рівні.

Таким чином, інтереси органів місцевого самоврядування, хоча і мають власну сферу прояву, за своєю правовою природою є елементом публічного інтересу держави.

З урахуванням викладеного безпідставними є доводи скарги щодо необхідності розмежування представництва прокуратурою інтересів територіальної громади (через представницький орган - міську раду) та інтересів держави.

Щодо виключних випадків представництва прокуратурою інтересів держави

За приписами ч.ч. 1, 3, 4 ст. 23 Закону № 1697-VII представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом.

Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, крім випадку, визначеного абзацом четвертим цієї частини.

Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень. Виключно з метою встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, прокурор має право отримувати інформацію, яка на законних підставах належить цьому суб`єкту, витребовувати та отримувати від нього матеріали та їх копії.

У пункті 37 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц зроблено висновок, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави в разі порушення або загрози порушення інтересів держави у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах; 2) якщо немає органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.

Бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону № 1697-VII, прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло з власності держави), а також таких чинників, як значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо.

Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону № 1697-VII, і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого не звернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.

У матеріалах справи міститься лист виконавчого комітету Вишгородської міської ради від 13.01.2022 №2-28/89, за підписом т.в.о. міського голови І. Свистуна, адресований керівнику Вишгородської окружної прокуратури М. Василенку у відповідь на його заяву від 10.12.2021, яким повідомлено, що ОСОБА_1 за Договором № 139 від 01.12.2020 відповідно звіту про надходження до бюджету сплатила лише 6000 гривень (т. 1 а. с. 31).

Тобто із січня по травень 2022 року Вишгородська міська рада, усвідомлюючи та визнаючи обставину порушення ОСОБА_1 умов Договору № 139 від 01.12.2020, не вчиняла дії щодо захисту інтересів територіальної громади в частині пред`явлення позову до ОСОБА_1 про стягнення коштів за договором пайової участі, чим проявила свою бездіяльність, а тому прокурор мав достатні підстави для звернення до суду із цим позовом в інтересах держави.

Доводи скарги про не надання Раді достатнього строку для реагування із посиланням на лист від 20 травня 2022 року є безпідставними, оскільки лист № 54-1170вих-22 від 20.05.2022 (т. 1 а. с. 37) направлений Вишгородській міській раді в порядку інформування про подання в її інтересів позову, що є предметом цього судового розгляду, на виконання вимог абзацу 3 ч. 4 ст. 23 Закону № 1697-VII.

Також неналежними є доводи про передчасність, з огляду на не закінчений строк виконання зобов`язань за Договором, листа прокуратури від 22.07.2021 (т. 1 а. с. 25), оскільки вказаний лист стосується невиконання умов договору про поймову участь іншої особи - ОСОБА_2 .

Водночас колегія суддів враховує, що в матеріалах справи міститься лист виконавчого комітету Вишгородської міської ради від 06.07.2021 №2-28/1946, за підписом міського голови О. Момота, адресований керівнику Вишгородської окружної прокуратури М. Василенку у відповідь на його звернення від 16.06.2021, яким повідомлено, що на території Вишгородської міської ради знаходиться, зокрема об`єкт «Садовий будинок» вул. Об`їзна Західна 26, щодо якого не сплачені кошти пайової участі громадянкою ОСОБА_1 (т. 1 а. с. 14).

Указану відповідь разом зі зверненням прокурора, що передувало їй, не можна вважати такими, що підтверджують проходження прокурором порядку, передбаченого статтею 23 Закону № 1697-VII. Ці дії свідчать про вжиття підготовчих заходів до можливого реагування на порушення забудовниками умов договорів пайової участі.

Щодо спору по суті

Апелюючи до незаконності оскаржуваного рішення скаржник наголошував на тому, що Договір був укладений 01.12.2020, тобто після прийняття Закону № 132-ХІ від 20.09.2019, яким виключено ст. 40 Закону України «Про містобудівну діяльність», на якій базувався Договір. З огляду на викладене, у ОСОБА_1 відсутній обов`язок сплачувати пайові внески, оскільки була скасована норма, яка передбачала такий обов`язок.

Колегія суддів відхиляє вказані доводи як безпідставні враховуючи таке.

Нормами статті 40 Закону № 3038-VI було визначено обов`язок у передбачених цим Законом випадках щодо перерахування замовником об`єкта будівництва до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту до прийняття такого об`єкта в експлуатацію, а також обов`язок щодо укладення відповідного договору про пайову участь, положеннями якого мала бути визначеною належна до перерахування сума (розмір пайової участі).

При цьому, частиною дев`ятою статті 40 Закону № 3038-VI було передбачено, що договір про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту укладається не пізніше ніж через 15 робочих днів з дня реєстрації звернення замовника про його укладення, але до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію.

Відповідно до Закону № 132-IX статтю 40 Закону № 3038-VI було виключено з 1 січня 2020 року.

Таким чином, починаючи з 01.01.2020 передбачений до цього статтею 40 Закону №3038-VI обов`язок замовників забудови земельної ділянки у населеному пункті щодо необхідності укладення договору про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту перестав існувати.

Водночасзаконодавцем під час внесення змін до Закону № 3038-VI (шляхом виключення статті 40 вказаного Закону на підставі Закону № 132-IX) було чітко встановлено, що протягом 2020 року замовники будівництва на земельній ділянці у населеному пункті перераховують до відповідного місцевого бюджету кошти для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту (далі - пайова участь) (абзац другий пункт 2 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 132-IX у такому розмірі та порядку:

1) розмір пайової участі становить (якщо менший розмір не встановлено рішенням органу місцевого самоврядування, чинним на день набрання чинності цим Законом):

для нежитлових будівель та споруд - 4 відсотки загальної кошторисної вартості будівництва об`єкта;

для житлових будинків - 2 відсотки вартості будівництва об`єкта, що розраховується відповідно до основних показників опосередкованої вартості спорудження житла за регіонами України, затверджених центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну житлову політику і політику у сфері будівництва, архітектури, містобудування;

способами захисту суб`єктивних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника. Тобто це дії, спрямовані на запобігання порушенню або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу, і такі способи мають бути доступними й ефективними.

3) замовник будівництва зобов`язаний протягом 10 робочих днів після початку будівництва об`єкта звернутися до відповідного органу місцевого самоврядування із заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва, до якої додаються документи, які підтверджують вартість будівництва об`єкта. Орган місцевого самоврядування протягом 15 робочих днів з дня отримання зазначених документів надає замовнику будівництва розрахунок пайової участі щодо об`єкта будівництва;

4) пайова участь сплачується виключно грошовими коштами до прийняття відповідного об`єкта будівництва в експлуатацію;

5) кошти, отримані як пайова участь, можуть використовуватися виключно для створення і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури відповідного населеного пункту;

6) інформація щодо сплати пайової участі зазначається у декларації про готовність об`єкта до експлуатації або в акті готовності об`єкта до експлуатації.

Таким чином, стверджуючи про те, що на час розгляду справи відсутнє положення закону, яке б зобов`язувало відповідача укласти з позивачем відповідний договір про пайову участь, оскільки стаття 40 Закону № 3038-VI, яка є підставою для укладення договору про пайову участь, втратила чинність внаслідок прийняття Закону № 132-IX, відповідач не врахував, що його обов`язок, як замовника будівництва, здійснити оплату пайового внеску визначений безпосередньо приписами пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №132-IX, а також самим Договором, який укладений ним з урахуванням цих положень та на реалізацію принципу свободи договору.

Безпідставними є посилання в апеляційній скарзі на висновки Верховного Суду, зокрема у справах № 904/454/18, № 344/16890/19 та № 352/2033/19, оскільки предметом розгляду зазначених справ було визнання укладеними договорів про пайову участь на підставі статті 40 № 3038-VI (спонукання до їх укладення), а у справі, що переглядається, предметом розгляду є стягнення пайової участі за наявності укладеного договору про пайову участь.

Колегія суддів також зазначає, що передбачений прикінцевими та перехідними положеннями Закону № 132-IX порядок пайової участі замовника будівництва було впроваджено законодавцем для:

1) об`єктів будівництва, зведення яких розпочато у попередні роки, однак які станом на 01.01.2020 не були введені в експлуатацію, а договори про сплату пайової участі між замовниками та органами місцевого самоврядування до 01.01.2020 не були укладені;

2) об`єктів, будівництво яких розпочате у 2020 році.

Норми абзацу першого та другого пункту 2 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 132-IX не перебувають у взаємозв`язку та не є взаємодоповнюючими.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 20.07.2022 у справі № 910/9548/21.

Враховуючи, що у цій справі будівництво об`єкту розпочате до 2020 року, абзацом другим пункту 2 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 132-IX визначено обов`язок (за винятком передбачених підпунктом 2 цього абзацу випадків) щодо перерахування замовником об`єкта будівництва до відповідного місцевого бюджету пайової участі (коштів для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту) до прийняття такого об`єкта в експлуатацію.

Наведене свідчить про правильність висновків суду першої інстанції про наявність обов`язку у відповідача сплачувати заявлену позивачем суму пайової участі та необґрунтованість доводів відповідача про відсутність в нього такого обов`язку.

Інші доводи апеляційної скарги, зокрема щодо невідповідності позовної заяви вимогам ст. 175 ЦПК України та неможливості звернення до суду юридичної особи за захистом прав після припинення дії закону, з яких вони виникли, є формальними та явно необґрунтованими, законних та обґрунтованих висновків суду першої інстанції не спростовують, зводяться до власного й помилкового тлумачення скаржником норм матеріального права, а тому колегія суддів їх відхилила як такі, що не є підставою для скасування чи зміни оскаржуваного рішення.

При цьому колегія суддів ураховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (п. 30 рішення ЄСПЛ у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії» від 27 вересня 2001 року).

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів, встановила, що при вирішенні справи суд першої інстанції не допустив неправильного застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, висновки суду відповідають обставинам справи, а тому відсутні підстави для задоволення вимог апеляційної скарги та скасування чи зміни законного та обґрунтованого рішення суду першої інстанції.

Судові витрати

Оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, відсутні підстави для розподілу витрат на стадії апеляційного провадження відповідно до статей 141, 382 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 259, 263, 268, 367, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Мірошником Олександром Миколайовичем, - залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 17 липня 2025 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у ст. 389 ЦПК України.

Повна постанова складена 23 грудня 2025 року.

Головуючий О.В. Желепа

Судді: Н.В. Поліщук

В.В. Соколова