Справа № 463/7653/22 Головуючий у 1 інстанції: Ціпивко І.І
Провадження № 22-ц/811/1872/25 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2025 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Копняк С. М.,

суддів: Бойко С. М., Ніткевича А. В.,

секретар судового засідання Гаврилюк Я. Ю.,

з участю відповідачки ОСОБА_1 , представника відповідача адвоката Буковецької Н. В., представника позивачки адвоката Шумелди Р. Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_2 , яка підписана представником ОСОБА_3 , на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 09 травня 2025 року, у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про поділ майна,

ВСТАНОВИВ:

у жовтні 2022 року ОСОБА_4 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 , в якому просив поділити житловий будинок АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0, 1000 га, кадастровий № :02:004:0115, що знаходиться у спільній власності, між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , пропорційно до часток у власності житлового будинку з приналежними до нього будівлями та спорудами:

- виділити у власність ОСОБА_4 , наступні приміщення у домоволодінні, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 : 2-1 коридор, 2-2 ванна, 2-3 вбиральня, 2-4 коридор, 2-5 коридор, 2-6 кухня, 2-7 житлова, 2-8 - житлова, 2-9 житлова, 2-10 житлова, 2-11 житлова, IV господарська, V комора, VI коридор, «Г» - гараж, ворота з хвірткою №2, сходи «сх», що складають 58 % всього будинковолодіння;

- виділити у власність ОСОБА_2 , наступні приміщення у домоволодінні, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 : 1-1 - коридор, 1-2 - житлова, 1-3 - житлова, 1-4 - житлова, 1-5 - господарське, 1-6 - кухня, І - підвал, II - коридор, III - підвал, В - вбиральня, №2 - ворота з хвірткою, «сх» - сходи, що складають 42% всього будинковолодіння;

- поділити між співвласниками земельну ділянку кадастровий №.02.004.0115 пропорційно до часток у праві спільної часткової власності на об`єкт нерухомого майна із забезпеченням доступу до об`єктів нерухомого майна.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що в спільній частковій власності ОСОБА_4 58/100 частки та ОСОБА_2 42/100 частки перебуває житловий будинок АДРЕСА_1 . Згідно висновку про визначення ідеальних долей між співвласниками від 12 лютого 2002 року № 632, виданого Львівським обласним державним комунальним бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки: ОСОБА_4 займає такі приміщення: 2-1 коридор, 2-2 ванна, 2-3 вбиральня, 2-4 коридор, 2-5 коридор, 2-6 кухня, 2-7 житлова, 2-8 - житлова, 2-9 - житлова, 2-10 житлова, 2-11 - житлова, IV - господарська, V комора, VI коридор, «Г» - гараж, ворота з хвірткою № 2, сходи «сх», що складають 58% всього будинковолодіння; інший співвласник займає такі приміщення: 1-1 коридор, 1-2 житлова, 1-3 житлова, 1-4 - житлова, 1-5 господарське, 1-6 кухня, І - підвал, II - коридор, III - підвал, В - вбиральня, №2 - ворота з хвірткою, «сх» - сходи, що складають 42% всього будинковолодіння. Позивач маючи намір провести розподіл будинковолодіння між співвласниками, надіслав відповідачці відповідну пропозицію, повідомивши, що хоче виділити в натурі свою частку в житловому будинку АДРЕСА_1 , а саме приміщення позначені: 2-1 коридор, 2-2 ванна, вбиральня, 2-4 - коридор, 2-5 коридор, 2-6 - кухня, 2-7 - житлова, 2-8 житлова, 2-10 житлова, 2-11 житлова, ІV господарська, V комора, VІ коридор, «Г»- гараж, ворота хвірткою №2, сходи «сх». Та пропонував провести розподіл земельної ділянки кадастровий номер №:02:004:0115 пропорційно до часток у праві спільної часткової власності на об`єкт нерухомого майна із забезпеченням доступу до об`єкту нерухомого майна. На замовлення позивача, сертифікованим інженером- землевпорядником розроблено план розподілу земельної ділянки пропорційно до часток у праві спільної часткової власності на об`єкт нерухомого майна із забезпеченням доступу до об`єкту нерухомого майна. План розподілу долучено до пропозиції. Відповідачка не надала згоди на поділ майна у досудовому порядку, чим позбавила його права на користування та самостійне розпорядження майном.

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 09 травня 2025 року позовні вимоги задоволено повністю.

Поділено майно: житловий будинок АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,1000 га, кадастровий номер ::02:004:0115, що знаходиться у спільній власності між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , пропорційно до часток у власності житлового будинку з прилеглими до нього будівлями та спорудами, відповідно до варіанту № 1 розподілу житлового будинку з варіантом № 1 розподілу господарських будівель і споруд та варіантом № 1 розподілу земельної ділянки висновку експерта № 002/24 від 17 січня 2024 року.

Виділено ОСОБА_4 у власність такі приміщення у домоволодінні, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 : IV господарське приміщення площею 7,8 кв.м., V комора площею 2,6 кв.м., VI коридор площею 4,8 кв.м., 2-1 коридор площею 7,9 кв.м., 2-2 ванна кімната площею 4,6 кв.м., 2-3 вбиральня площею 1,2 кв.м., 2-4 коридор площею 2,7 кв.м., 2-5 коридор площею 10, кв.м., 2-6 кухня площею 8,6 кв.м., 2-7 житлова кімната, площею 14,9 кв.м., 2-8 житлова кімната, площею 11,2 кв.м., 2-9 житлова кімната площею 11,9 кв.м., 2-10 житлова кімната площею 21,8 кв.м., 2-11 коридор площею 9,0 кв.м., погріб, площею 13,6 кв.м., гараж літ «Г», сходи літ «сх», частина огорожі №1, криниця в спільному користуванні з ОСОБА_2 .; дві земельні ділянки загальною площею 482,48 кв.м., з наступними геометричними розмірами по периметру за ходом годинникової стрілки, в тому числі під будівлями та спорудами, від т.Б: 6,75 м; 2,33 м; 6,6 м; 2,49 м; 3,0 м; 4,99 м; 1,0 м; 1,0 м; 4,1 м; 2,92 м; 0,32 м; 7,75 м; 0, 57 м; 1,0 м; 3,33 м; 1,75 м; с22,63 м; 0,88 м; 15,88м; 0,09 м площею 389,65 кв.м. (без врахування площі землі під криницею) та від т.В: 0,63 м; 4,28 м; 4,04 м; 1,43 м; 6,5 м; 1,17 м; 6,94 м; 0,97 м; 6,97 м; 5,32 м; 2,45 м; 4,0 м площею 102,83 кв.м.

Встановлено сервітути ОСОБА_4 : для обслуговування конструктивних елементів житлового будинку ОСОБА_2 площею 8,31 м. на відстані 1 м від стін будинку з наступними параметрами: 8,3 м; 1,0 м; 7,75 м; 0,57 м; 1,0м, для користування та обслуговування криниці площею 5,98 м з наступними параметрами: 3,0 м; 2,24 м; 2,99 м; 2,25 м.

Виділено ОСОБА_2 у власність такі приміщення у домоволодінні, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 : IV господарське приміщення площею 7,8 кв.м., V комора площею 2,6 кв.м., I підвал площею 13,0 кв.м.; ІІ коридор площею 3,7 кв.м; ІІІ підвал площею 30,2 кв.м; 1-1 коридор площею 6,6 кв.м; 1-2 житлова кімната площею 11,7 кв.м; 1-3 житлова кімната площею 12,9 кв.м; 1-4 житлова кімната площею 16,2 кв.м; 1-5 господарське приміщення площею 7,2 кв.м; 1-6 кухня площею 8,5 кв.м. погріб площею 6,1 кв.м; вбиральня літ. «В»; сходи літ. «сх»; частина огорожі №1; ворота з хвірткою № 2; криниця у спільному користуванні з ОСОБА_4 ; земельна ділянка площею 322,48 кв. м з наступними геометричними розмірами по периметру за ходом годинникової стрілки, в т.ч. під будівлями та спорудами, від т. Б: 10,98 м; 5,32 м; 6,97 м; 3,01 м; 8,91 м; 0,97 м; 2,88 м; 1,6 м; 5,73 м; 7,21 м; 1,57 м; 13,34 м; 0,75 м; 3,71 м; 1,0 м; 0,57 м; 4,36 м; 7,62 м; 5,23 м; 1,0 м; 1,0 м; 4,99 м; 3,0 м; 2,49 м; 6,6 м; 2,33 м; 6,75 м (синій штрихований колір Таблиці N? 6 додатку до Висновку).

Встановлено ОСОБА_2 три сервітути: для обслуговування конструктивних елементів житлового будинку зі сторони головного фасаду ОСОБА_4 площею 4,69 м з наступними параметрами: 8,27 м; 0,57 м; 0,58 м; 7,69 м; 0,57 м; для обслуговування конструктивних елементів житлового будинку зі сторони бокового фасаду ОСОБА_4 площею 4,89 м з наступними параметрами: 4,88 м; 1,0 м; 0,57 м; 4,36 м; 1,0 м; для обслуговування конструктивних елементів житлового будинку зі сторони другого фасаду ОСОБА_4 площею 6,29 м з наступними параметрами: 6,24 м; 1,0 м; 1,0 м; 5,23 м; 1,0 м.

У спільній власності ОСОБА_4 з ОСОБА_2 залишити криницю, земельні ділянки загальною площею 195,04 кв.м (під частиною житлового будинку площею 87,37 кв.м. з наступними геометричними розмірами по периметру за ходом годинникової стрілки: 7,62 м; 4,36 м; 8,27 м; 7,75 м; 0,32 м; 2,92 м; 4,1 м; 5,23 м, для заїзду в гараж та для заїзду спецтехніки до інженерних споруд площею 106,89 кв.м з наступними геометричними розмірами по периметру за ходом годинникової стрілки від т.А: 11,47 м; 4,41 м; 10,54 м; 3,73 м; 4,0 м; 2,45 м; 10,98 м; 0,09 м; 15,88 м; 3,85 м, під криницею площею 0,78 кв.м.

Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 суму сплаченого судового збору в розмірі 3 690 грн 16 коп.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_2 , подавши в травні 2025 року апеляційну скаргу, яка підписана також її представником ОСОБА_3 , в якій просять скасувати рішення Личаківського районного суду м. Львова від 09 травня 2025 року, ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог про спосіб поділу майна відповідно до варіанту № 1 розподілу житлового будинку з варіантом № 1 розподілу господарських будівель і споруд та варіантом № 1 розподілу земельної ділянки висновку експерта № 002/24 від 17 січня 2024 року.

Апеляційна скарга мотивована тим, що незважаючи на встановлення судом обставини щодо належності спірної земельної ділянки її співвласниками на праві спільної сумісної власності, при її поділу суд застосовує законодавство, яке регулює тільки спільну часткову власність, і такий поділ, на думку особи, яка подала апеляційну скаргу, є незаконним, оскільки суперечить принципи рівності часток співвласників у спільній сумісній власності. В оскарженому рішенні не зазначено мотивів частково позбавлення відповідача права власності на частину земельної ділянки, способу та розміру компенсації за таке позбавлення. Порушено судом і норми процесуального права, адже безпідставно відмовлено в задоволенні клопотання відповідача про залучення до участі у справі як третьої особи сина позивача ОСОБА_5 , який є власником суміжної земельної ділянки, через яку, згідно із висновком експерта має пролягати сервітут для виїзду з гаража відповідача. Не відповідають фактичним обставинам справи висновки суду, що спадкування після смерті ОСОБА_6 відбулося за заповітом, при цьому під час спадкування майна, мати відповідачки ОСОБА_7 погодилась на зменшення своєї частки для зручності користування земельної ділянкою, адже спадкування відбувалось за законом, а встановлення часток кожного із співвласників у будинковолодінні відбулось відповідно до займаних співвласниками приміщень у спільному майні. Місцевим судом необґрунтовано відхилено висновок експертизи, складений на замовлення відповідачки з підстав того, що така проводилась без виїзду експерта на місце, адже нормативними документами з питань проведення експертизи не передбачено обов`язок експерта виїзду на місце, він може користуватися законно проведеною відповідною зйомкою інших об`єктів.

В червні 2025 року від ОСОБА_4 через систему «Електронний суд» надійшов відзив на апеляційну скаргу, який підписаний представником ОСОБА_8 , в якому міститься прохання залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, такий мотивований законністю та обґрунтованістю оскарженого рішення суду.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення відповідачки та її представника, а також представника позивача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково.

До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з такого.

Судом встановлено, що житловий будинок АДРЕСА_1 на праві приватної спільної часткової власності належав ОСОБА_4 (58/100) та ОСОБА_7 (42/100), що підтверджується витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно № 4729361 від 14 вересня 2004 року, що міститься у витребуваній судом інвентаризаційній справі на будинковолодіння АДРЕСА_1 .

З долучених до матеріалів справи копій свідоцтва про право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 від 28 березня 2002 року встановлено, що 58/100 частин належить ОСОБА_4 .

З долучених до матеріалів справи копій свідоцтва про право на спадщину за законом від 18 жовтня 2004 року встановлено, що після смерті ОСОБА_7 належну останній частку будинку АДРЕСА_1 успадкувала ОСОБА_2 .

Таким чином судом встановлено, що житловий будинок АДРЕСА_1 на праві спільної часткової власності належить сторонам ОСОБА_4 (58/100) та ОСОБА_2 (42/100).

Згідно копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 18 липня 2014 року земельна ділянка № :02:004:0115 перебуває у спільній сумісній власності ОСОБА_4 та ОСОБА_2 .

Ухвалою Личаківського районного суду міста Львова від 20 квітня 2023 року по справі призначено судову будівельно-технічну експертизу, на вирішення якої поставлено такі питання:

1. Які варіанти розподілу (виділення частки) будинковолодіння (житлового будинку, обслуговуючих/допоміжних будівель і споруд та земельної ділянки кадастровий № :02:004:0115) можливі, відповідно до часток у праві спільної часткової власності на об`єкт нерухомого майна ( ОСОБА_4 58/100, ОСОБА_2 42/100) із забезпеченням доступу до об`єктів нерухомого майна, та вимог нормативно правових актів ?

2. Які варіанти розподілу (виділення частки) будинковолодіння (житлового будинку, обслуговуючих/допоміжних будівель і споруд та земельної ділянки кадастровий № :02:004:0115) можливі, відповідно до часток у праві спільної часткової власності на об`єкт нерухомого майна ( ОСОБА_4 58/100, ОСОБА_2 42/100) із забезпеченням доступу до об`єктів нерухомого майна, інженерних споруд (вигрібних ям) з врахуванням можливості доступу спецтехніки до інженерних споруд відповідно до вимог нормативно-правових актів ?

Аналіз змісту цього висновку свідчить, що експертом запропоновано варіанти розподілу (виділу частки) як житлового будинку, обслуговуючих/допоміжних будівель і споруд, так і земельної ділянки, виходячи з розміру часток у праві спільної часткової власності на об`єкт нерухомого майна ( ОСОБА_4 58/100, ОСОБА_2 42/100).

Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном, визначено у статті 317 ЦК України.

За приписами статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до статті 396 ЦК України особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу.

Статтею 355 ЦК України визначено, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Відповідно до частини першої статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом (частина перша статті 357 ЦК України).

Як зазначено в частині третій, четвертій статті 358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов`язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно.

Співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації (частина перша, третя статті 364 ЦК України).

Відповідно до положень частини першої, другої статті 367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Питання виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, а також поділу майна, що є у спільній сумісній власності врегульовано положеннями статей 370, 372 ЦК України, яким визначено, що у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду (частина друга статті 370 ЦК України), а у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється (частина друга, третя статті 372 ЦК України).

Згідно зі статтею 1225 ЦК України в редакції, чинній на час відкриття спадщини право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, яка необхідна для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом.

Частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах (частина перша статті 1226 ЦК України).

У постанові Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 442/7505/14-ц (провадження № 61-4536св18) зроблено висновок, що «спільна часткова власність є специфічною конструкцією оскільки, існує: (а) множинність суб`єктів. Для права власності характерна наявність одного суб`єкта, якому належить відповідне майно (наприклад, один будинок - один власник). Навпаки, спільна часткова власність завжди відзначається множинністю суб`єктів (наприклад, один будинок - два співвласники); (б) єдність об`єкта. Декільком учасникам спільної часткової власності завжди належить певна сукупність майна. Причому право спільної часткової власності може стосуватися як подільних/неподільних речей, так і майнових прав та обов`язків. Аналіз статті 361 ЦК України дозволяє зробити висновок, що об`єктом розпорядження співвласника є частка у праві спільної часткової власності, а не частка у майні. Тобто право самостійного розпорядження часткою у праві власності, не тотожне розпорядження частиною майна. Частка в праві спільної часткової власності, що належить кожному з співвласників, виступає не як частина речі й не як право на частину речі, а як частина права на всю річ як єдине ціле. Тобто право спільної часткової власності поширюється на все спільне майно, а частка в праві спільної часткової власності не стосується частки майна».

Згідно з частиною першою статті 78 ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками.

Відповідно до частини другої статті 116 ЗК України набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

За змістом частини першої статті 86 ЗК України земельна ділянка може знаходитись у спільній власності з визначенням частки кожного з учасників спільної власності (спільна часткова власність) або без визначення часток учасників спільної власності (спільна сумісна власність).

Відповідно до статті 87 ЗК України в редакції чинній на час набуття права власності на земельну ділянку право спільної часткової власності на земельну ділянку виникає: а) при добровільному об`єднанні власниками належних їм земельних ділянок; б) при придбанні у власність земельної ділянки двома чи більше особами за цивільно-правовими угодами; в) при прийнятті спадщини на земельну ділянку двома або більше особами; г) за рішенням суду.

Згідно з частинами першою, третьою, четвертою статті 88 ЗК України володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюються за згодою всіх співвласників згідно з договором, а у разі недосягнення згоди - у судовому порядку. Учасник спільної часткової власності має право вимагати виділення належної йому частки із складу земельної ділянки як окремо, так і разом з іншими учасниками, які вимагають виділення, а у разі неможливості виділення частки - вимагати відповідної компенсації. Учасник спільної часткової власності на земельну ділянку має право на отримання в його володіння, користування частини спільної земельної ділянки, що відповідає розміру належної йому частки.

У спільній сумісній власності перебувають земельні ділянки співвласників жилого будинку (пункт «в» частини другої статті 89 ЗК України).

Відповідно до частин третьої, четвертої та п`ятої статті 89 ЗК України володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою спільної сумісної власності здійснюються за договором або законом. Співвласники земельної ділянки, що перебуває у спільній сумісній власності, мають право на її поділ або на виділення з неї окремої частки, крім випадків, установлених законом. Поділ земельної ділянки, яка є у спільній сумісній власності, з виділенням частки співвласника, може бути здійснено за умови попереднього визначення розміру земельних часток, які є рівними, якщо інше не передбачено законом або не встановлено судом.

Відповідно до статі 120 ЗК України в редакції, чинній на момент набуття сторонами права власності на домоволодіння, при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди.

Також відповідно до частини першої статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Зазначеними нормами права закріплено загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. Визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

У справі, що переглядається встановлено, що сторони є співвласниками житлового будинку на праві спільної часткової власності і між ними, а також між попередніми власниками часток не визначався порядок користування земельною ділянкою, а у подальшому право власності на земельну ділянку набуто сторонами у справі саме у спільну сумісну власність.

Отже, суд першої інстанції дійшов неправильного висновку, що при поділі земельної ділянки підлягають врахуванню частки сторін у будинковолодінні, а не положення статті 89 ЗК України, виходячи з рівності часток співвласників у такій земельній ділянці.

У матеріалах справи відсутні відомості про те, що на момент набуття земельної ділянки в спільну сумісну власність сторонами було визначено чи ними було досягнуто угоди про певний порядок користування нею, з якої можна дійти висновку про зміну розміру часток у праві на земельну ділянку.

Аналіз змісту позовної заяви та матеріалів справи свідчить, що позивач не заявляв вимог про зміну розміру земельних часток, та відповідно не обґрунтував їх.

За таких обставин, колегія суддів доходить висновку, що поділ земельної ділянки між співвласниками мав відбуватися з врахуванням рівності часток, а не виходячи з розміру їх часток у будинковолодінні.

Основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, диспозитивність (пункт 5 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (частина друга статті 12 ЦПК України).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Диспозитивність - один з базових принципів судочинства, керуючись яким, позивач самостійно вирішує, які позовні вимоги заявляти. (див. пункт 118 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 грудня 2022 року в справі № 914/2350/18 (914/608/20) (провадження № 12-83гс21)).

У цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин), та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача. Отже, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Таким чином, суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову (див. постанову Верховного Суду від 02 червня 2022 року в справі № 602/1455/20 (провадження № 61-475св22)).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина перша, третя статті 12, частина перша, п`ята, шоста статті 81 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

З матеріалів справи убачається, що позивач не змінював (уточняв) позовних вимог в частині поділу земельної ділянки, виходячи з рівності часток сторін у такій, а відповідач, незважаючи на виготовлення на його замовлення висновку експерта про поділ земельної ділянки, який зроблений виходячи з рівності часток її співвласників в такій, до суду із зустрічним позовом не звертався, що унеможливлює використання цього доказу під час розгляду справи.

У цьому зв`язку, колегія суддів не знаходить підстав для детальної відповіді на аргумент апеляційної скарги щодо необґрунтованого відхилення місцевим судом висновку цієї експертизи.

Отже, доводи апеляційної скарги у цій частині знайшли своє часткове підтвердження під час апеляційного розгляду.

Враховуючи наведене, рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог про поділ земельної ділянки підлягає скасуванню, з ухваленням у цій частині нового про відмову в їх задоволенні.

З огляду на результати розгляду апеляційної скарги, колегія суддів вважає за недоцільне аналізувати доводи скарги щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права, а саме про необґрунтоване відхилення судом клопотання відповідача про залучення до участі у справі як третьої особи сина позивача ОСОБА_5 .

Оскільки апеляційна скарга не містить доводів щодо неправильного поділу будинковолодіння, а під час апеляційного перегляду не встановлено порушення судом матеріального та процесуального права, які би могли бути підставою для зміни чи скасування рішення суду у цій частині, таке у цій частині, як законне та обґрунтоване, належить залишити без змін, незважаючи на те, що в апеляційній скарзі міститься прохання скасувати оскаржене рішення повністю.

Пунктами 1 та 2 частини першої статті 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За приписами частини другої статті 376 ЦПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню; порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Враховуючи наведене, апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, рішення суду в частині вирішення позовних вимог про поділ земельної ділянки скасувати, ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в їх задоволенні, а в решті залишити без змін.

Відповідно до статті 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначаються, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд, відповідно, змінює розподіл судових витрат (частина тринадцята статті 141 ЦПК України).

Згідно зі частиною першою, другою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З урахуванням висновків суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги - задоволення такої частково, належить провести новий розподіл судових витрат за розгляд справи судом першої інстанції, а також розподілити судові витрати за розгляд справи судом апеляційної інстанції, виходячи з того, що в позові об`єднано три позовні вимоги немайнового характеру, а в задоволенні однієї із них відмовлено.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 375, 376, 382 - 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,

УХВАЛИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 , яка підписана представником ОСОБА_3 , задовольнити частково.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 09 травня 2025 року в частині вирішення позовних вимог про поділ земельної ділянки за варіантом № 1 розподілу земельної ділянки висновку експерта № 002/24 від 17 січня 2024 року скасувати, ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні цих вимог.

В решті рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 судовий збір у розмірі 2 460 грн 11 коп. за розгляд справи судом першої інстанції.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 1 845 грн 08 коп. за розгляд справи судом апеляційної інстанції.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 29 грудня 2025 року.

Головуючий С.М. Копняк

Судді: С.М. Бойко

А.В. Ніткевич