КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________
Апеляційне провадження
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 липня 2025 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Ящук Т.І.

при секретарі Кононовій Н.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 10 березня 2025 року (суддя Литвинова І.В.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Печерська панорама» про звільнення самовільно зайнятого приміщення,

встановив:

у серпні 2024 року позивач звернувся до суду з позовом, у якому просив зобов`язати відповідачку звільнити самовільно зайняте приміщення (запасний пожежний вихід) та привести у попередній (первісний стан) приміщення XVповерху V секції багатоквартирного будинку по АДРЕСА_1 .

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що є власником квартири АДРЕСА_2 . Відповідачка є власницею сусідньої квартири АДРЕСА_3 на цьому ж поверсі зазначеного будинку.

Позивач посилався на те, що 25 липня 2024 року правлінням ОСББ «Печерська панорама», яке створено у цьому будинку, було затверджено акт обстеження місць загального користування, яким встановлено, що власниця квартири АДРЕСА_3 ОСОБА_1 самовільно зайняла та перекрила запасний пожежний евакуаційний вихід, перепланувавши його під окреме приміщення, площею 3,1 кв.м, шляхом встановлення дверного замка на двері та стіни з гіпсокартону з іншої сторони, де знаходяться двері розміром 210 см на 126 см, фактично приєднавши це приміщення до своєї квартири, що порушує вимоги протипожежної безпеки і створює загрозу життю мешканцям XV поверху V секції багатоквартирного будинку вищевказаної адреси.

Позивач стверджував, що діями відповідачки обмежено його право на користування спільною сумісною власністю багатоквартирного будинку, а окрім того, ще й порушено його право на доступ до пожежного евакуаційного виходу, що в цілому та особливо у даний час несе небезпеку для його життя та життя його сім`ї. При цьому, ОСББ «Печерська панорама» неодноразово зверталось до відповідачки з вимогами добровільно усунути порушення права спільної сумісної власності, але остання не реагує на такі звернення.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 10 березня 2025 року позов

задоволено, зобов`язано власницю квартири АДРЕСА_3 - ОСОБА_1 звільнити самовільно зайняте приміщення (запасний пожежний вихід) та привести у попередній (первісний) стан приміщення п`ятнадцятого поверху, п`ятої секції багатоквартирного будинку по АДРЕСА_1 . Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 1 211,20грн.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції фактичних обставин справи.

Відповідачка вважає необґрунтованими та такими, що не відповідають дійсності висновки комісії ОСББ «Печерська панорама», оскільки ні позивач, ні комісія не навели жодного належного/допустимого доказу чи документального підтвердження, що приміщення запасного пожежного евакуаційного виходу зайняла саме вона.

Відповідачка заперечує, що вчинила зазначені позивачем дії, так як починаючи з травня 2015 року і по грудень 2023 року, вона постійно перебувала за кордоном, тому фізично не могла зайняти вказане приміщення, як про це зазначає позивач. Більше того, їй, на відміну від позивача, невідомо, що саме заходиться за зачиненими дверима у це приміщення, оскільки ключа вона не має, а висновки позивача про те, що вона приєднала це приміщення до своєї квартири, ґрунтуються виключно на припущеннях останнього.

Також відповідачка зазначає, що на жодному із 17 поверхів п`ятого під`їзду не відкритий такий евакуаційний вихід, всі двері зачинені на замки і неможливо скористатись таким виходом.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 - адвокат Драган Я.С. просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити, рішення суду залишити без змін, а також стягнути з відповідачки витрати на правничу допомогу, посилаючись на те, що факт того, що саме відповідачка зайняла спірне приміщення, підтверджується актом обстеження місць загального користування, складеним правлінням ОСББ «Печерська панорама», який відповідачкою не оскаржувався та недійсним не визнавався, відтак є належним та допустимим доказом на підтвердження такого факту.

Представник позивача вважає, що доводи відповідачки, що вона у період з травня 2015 року по грудень 2023 року перебувала за кордоном, належними доказами не підтверджені, відповідачка є власницею квартири АДРЕСА_3 у цьому будинку, тому, враховуючи встановлені комісією ОСББ «Печерська панорама» факти, саме вона є належною відповідачкою у даній справі.

Також, представник позивача стверджує, що відповідачка свідомо вводить суд в оману, зазначаючи спершу, що будь-які переобладнання спірного приміщення відсутні взагалі, а потім зазначає про неможливість визначення того, що саме знаходиться за зачиненими дверима спірного приміщення, надаючи при цьому суду фотознімки зовсім іншої частини коридору та іншого пожежного виходу.

Крім цього, представник позивача зазначає, що 5 серпня 2024 року між нею та позивачем був укладений договір про надання правничої допомоги у даній справі, відповідно до якого позивачу було надано правничу допомогу на загальну суму 26 000грн.

Відповідачка ОСОБА_1 про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлялась за наявною у матеріалах справи поштовою адресою, зазначеною у апеляційній скарзі, однак судова повістка-повідомлення повернулась до апеляційного суду без вручення з відміткою листоноші «адресат відсутній за вказаною адресою» (с.с.116-117).

Згідно ч. 6 ст. 128 ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, - разом з копіями відповідних документів, надсилається до електронного кабінету відповідного учасника справи, а в разі його відсутності - разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення або кур`єром за адресою,

зазначеною стороною чи іншим учасником справи.

Відповідно до п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Матеріали справи не містять іншої адреси місця проживання або місця знаходження відповідачки ОСОБА_1 .

Крім того, судова повістка була направлена на електронну пошту відповідачки, зазначену в апеляційній скарзі, та нею отримана 24 червня 2025 року, що підтверджено звітом про доставку вихідної кореспонденції Київського апеляційного суду (с.с.115).

Отже, відповідачка належним чином повідомлена про день, час та місце розгляду її апеляційної скарги, у судове засідання не з`явилася.

Третя особа - ОСББ «Печерська панорама» про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлялося шляхом направлення судової повістки-повідомлення до електронного кабінету у системі «Електронний суд» (с.с. 122), у судове засідання свого представника не направило.

Враховуючи зазначене та відповідно до положень ст. 372 ЦПК України колегія суддів провела судовий розгляд у їх відсутність.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення позивача ОСОБА_2 та його представника - адвоката Драган Я.С., які проти задоволення апеляційної скарги заперечували, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що позивач є власником квартири АДРЕСА_2 на підставі свідоцтва про право власності на майно від 20 квітня 2015 року (с.с.5).

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 18 грудня 2024 року, відповідачка є власницею квартири АДРЕСА_3 у цьому ж будинку (с.с.61), що в апеляційній скарзі нею не заперечується.

Відповідно до виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань у будинку АДРЕСА_1 створено ОСББ «Печерська панорама» (с.с.10-11).

25 липня 2024 року комісією у складі майстра будинку (члена правління) ОСББ «Печерська Панорама» ОСОБА_5., головного інженера ОСОБА_4., електрика ОСОБА_3 , в присутності ОСОБА_2 складено акт обстеження місць загального користування, який затверджений головою правління ОСББ «Печерська панорама», згідно якого власниця квартири АДРЕСА_3 ОСОБА_1 самовільно зайняла та перекрила запасний пожежний евакуаційний вихід, перепланувавши його під окреме приміщення, площею 3,1кв. м, шляхом встановлення дверного замка на двері та стіни з гіпсокартону з іншої сторони, де знаходяться двері розміром 210 см на 126 см, фактично приєднавши це приміщення до приналежної їй квартири, що порушує вимоги протипожежної безпеки і створює загрозу життю мешканцям XV поверху 5-ї секції багатоквартирного будинку за вищевказаною адресою (с.с.12).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачка здійснила самовільне зайняття запасного пожежного евакуаційного виходу XV поверху 5-ї секції вказаного будинку (міждверного проходу), перепланувавши його під окреме приміщення, що призвело до порушення прав інших співвласників багатоквартирного будинку на приміщення, призначене для забезпечення потреб усіх власників квартир.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з таких підстав.

Згідно з частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а за частиною першою статті 16 цього Кодексу кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права або інтересу.

Частиною другою статті 382 ЦК України визначено, що усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав.

Відповідно до частини 1 статті 385 ЦК власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку (будинках) для забезпечення експлуатації такого будинку (будинків), користування квартирами та нежитловими приміщеннями та управління, утримання і використання спільного майна багатоквартирного будинку (будинків) можуть створювати об`єднання співвласників багатоквартирного будинку (будинків).

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном (стаття 391 ЦК України).

Зазначена норма матеріального права визначає право власника вимагати усунення будь-яких порушень свого права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом факту існування перешкод у користуванні власником своєю власністю.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 15 березня 2018 року у справі № 300/690/16-ц.

Згідно з пунктом 6 частини першої статті 1 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку», спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі, допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташовані багатоквартирний будинок і належні до нього будівлі та споруди і його прибудинкова територія.

Як визначено у пункті 2 частини першої статті 1 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку», допоміжні приміщення багатоквартирного будинку - приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців (колясочні, комори, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші підсобні і технічні приміщення).

Спільне майно багатоквартирного будинку є спільною сумісною власністю співвласників. Спільне майно багатоквартирного будинку не може бути поділено між співвласниками, і такі співвласники не мають права на виділення в натурі частки із

спільного майна багатоквартирного будинку (частина перша, друга статті 5 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку»).

Положеннями статті 369 ЦК України передбачено, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач стверджував, що відповідачка самовільно зайняла приміщення запасного пожежного евакуаційного виходу, перепланувавши його під окреме приміщення, шляхом встановлення дверного замка на двері, що виходять у коридор, та стіни з гіпсокартону з іншої сторони, де знаходяться двері, фактично приєднавши його до своєї квартири, чим порушила його права та права мешканців на користування пожежним виходом.

У підтвердження своїх позовних вимог позивач надав суду першої інстанції акт обстеження місць загального користування від 25 липня 2024 року, складений працівниками ОСББ «Печерська панорама», копію плану XV поверху 5-ї секції багатоквартирного будинку АДРЕСА_1 та фотознімки дверей спірного приміщення (с.с. 12-17).

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частини 1 та 2 статті 77 ЦПК України визначають, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Стаття 80 ЦПК України передбачає, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає

сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).

З наданого поверхового плану вбачається, що спірне приміщення знаходиться навпроти квартири відповідачки № 706, а відтак воно не може бути приєднаним до квартири відповідачки.

Зі змісту акту обстеження місць загального користування від 25 липня 2024 року вбачається, що комісією було встановлено, що відповідачка самовільно зайняла та перекрила запасний пожежний вихід.

Разом з цим, в акті не наведено обґрунтування такого висновку, а також відсутні посилання на обставини, інформацію, докази, на підставі яких комісія прийшла до висновку, що саме відповідачка зайняла спірне приміщення.

До акту не додані докази, які підтверджують, що саме відповідачка одноособово користується спірним приміщенням.

Під час складання даного акту письмове опитування сусідів не проводилось, будь-яких письмових пояснень не надавалось, зроблені фотознімки не надають змоги встановити хто саме використовує це приміщення.

Також суду не було надано доказів, що відповідачка повідомлялася про дату огляду комісією спірного приміщення та пропонувалося звільнити зайняте приміщення.

Під час розгляду справи судом першої інстанції позивач клопотання про виклик та допит свідків, на підтвердження факту використання спірного приміщення саме відповідачкою не заявляв, будь-яких доказів на підтвердження даного факту не надавав.

При цьому, відповідачка заперечує факт користування даним приміщенням та встановлення замка на вхідних дверях до нього.

Доводи представника позивача, що відповідачка не надала докази недійсності акту огляду від 25 липня 2024 року, тому доводи апеляційної скарги є припущеннями, колегія суддів вважає необґрунтованими.

Згідно з пунктом 2 частини 2 статті 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Акт обстеження місць загального користування від 25 липня 2024 року не є правочином у розумінні ст. 202 ЦК України, оскільки його підписання не створює, не змінює та не припиняє прав та обов`язків сторін, а лише засвідчує певні обставини, фіксує наявність/відсутність певних порушень. Відповідно, до акту не можуть застосовуватися положення статей 203 та 215 ЦК України, які визначають підстави недійсності правочину.

Отже, наданий акт підлягав оцінці судом, як письмовий доказ.

Разом з цим, як вже зазначалося вище, колегія суддів вважає, що зазначений акт складений на припущеннях, так як не містить обґрунтування та посилання на докази, на підставі яких зроблені висновки, зазначені в акті.

Частина 6 статті 81 ЦПК України визначає, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Стаття 263 ЦПК України передбачає, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Однак, рішення суду першої інстанції зазначеній нормі процесуального права не відповідає, так як не містить посилання на докази, оцінивши які, суд прийшов до висновку, що саме відповідачка зайняла спірне приміщення.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає правомірними доводи

апеляційної скарги, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи, не звернув увагу на те, що надані суду докази не підтверджують твердження позивача, що саме відповідачка самовільно зайняла місце загального користування, перепланувавши його під окреме приміщення, а висновки суду ґрунтуються на припущеннях.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції неповно встановив обставини справи, не оцінив надані докази, допустив порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у зв`язку з їх недоведеністю.

Згідно частини 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення чи ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі по 1 816,80грн за подання апеляційної скарги.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381- 383 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 10 березня 2025 року скасувати, ухваливши нове судове рішення, яким у позові ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Печерська панорама» про звільнення самовільно зайнятого приміщення відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , який проживає у АДРЕСА_4 , на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , яка проживає у АДРЕСА_5 , сплачений судовий збір у сумі 1 816грн 80коп.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 5 березня 2026 року.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.І. Ящук