ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2025 року

м. Харків

справа № 641/7352/24

провадження № 22-ц/818/4278/25

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді: Тичкової О.Ю.,

суддів: Мальованого Ю.М., Пилипчук Н.П.

за участю секретаря судового засідання Волобуєва О.О.

сторони справи:

позивач ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2 ,

треті особи Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, ІНФОРМАЦІЯ_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харків апеляційну скаргу ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_1 на рішення Слобідського районного суду м. Харкова від 30 червня 2025 року у складі судді Зелінської І.В.,-

УСТАНОВИВ:

У жовтні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом в якому просив позбавити ОСОБА_2 , батьківських прав щодо їх малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання сина у розмірі частини доходу щомісяця, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що з 24.07.2010 року перебував з відповідачем в зареєстрованому шлюбі, який був розірваний 23.09.2024 рокую. За час спільного подружнього життя у них народився син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . В червні 2022 року відповідач покинула сім`ю, син сторін залишився проживати з позивачем. Відповідач не цікавиться сином, його життям, не дбає про духовний та фізичний розвиток дитини, не цікавиться станом його здоров`я, вподобаннями, досягненнями, не забезпечує харчування, медичного догляду, не надає доступу до культурних та інших духовних цінностей, матеріальну допомогу на утримання також не надає.

Рішенням Слобідського районного суду м. Харкова від 30 червня 2025 року задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу) платника аліментів щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 18.10.2024 року та до досягнення дитиною повноліття.

В іншій частині у задоволенні позову відмовлено.

Рішення мотивовано тим, що за допомогою належних та допустимих доказів, які були б у своїй сукупності достатніми, не встановлено факту умисного невиконання батьківських обов`язків. Також, відповідно до матеріалів справи та наявних доказів вбачається, що малолітня дитина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , наразі проживає разом з батьком. Зазначені обставини жодним чином відповідачем не спростовані. Враховуючи вищевикладені обставини, а також рівний обов`язок батьків щодо утримання дітей, суд дійшов висновку, що позов в частині стягнення аліментів належить задовольнити.

Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просив рішення в частині відмовлених позовних вимог скасувати та ухвалити нове, яким позбавити відповідачку батьківських прав.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд не повно встановив обставини у справі та ухвалив рішення, що не відповідає дійсним обставинам у справі та вимогам закону. А саме, суд невірно витлумачив нотаріальну заяву відповідачки подану до органів опіки та піклування про те, що вона підтверджує невиконання своїх батьківських обов`язків відносно дитини. Суд не надав належної оцінки показам свідків. Відповідачка в судове засідання не з`явилась, що свідчить про відсутність інтересу до ходу справи. Суд не врахував ризики майбутнього порушення прав та інтересів дитини у зв`язку зі збереженням батьківських прав матері. Матеріали справи не містять жодного доказу того, що мати належним чином виконує свої обов`язки, що підтверджує законність та обґрунтованість позовних вимог.

Судове рішення переглядається лише в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 .

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

У відповідності до частин 1-5 статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає частково.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, що З 24.07.2010 сторони перебували у шлюбі, зареєстрованому Комінтернівським ВРАЦС ХМУЮ. Шлюб розірвано рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 23.09.2024.

Сторони є батьками малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

На підтвердження обставин, викладених у позовній заяві позивачем надано копію довідки з КЗ «Харківський ліцей №95 Харківської міської ради» №203/02-12/24 від 01.10.2024 року, згідно якого ОСОБА_1 постійно тримає зв`язок з класним керівником сина, спілкування відбувається через месенджери та мобільний зв`язок, батько цікавить навчальним процесом. За період навчання з 01.09.2024 року по 30.09.2024 року з матір`ю дитини класний керівник не спілкувався.

Згідно копії довідки з КНП «Міська дитяча поліклініка №1» Харківської міської ради № 151 від 27.09.2024 року, згідно якої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , перебуває під наглядом фахівців вказаного медичного закладу. Останнє відвідування поліклініки 22.07.2024 року відбулося в супроводі батька ОСОБА_1 .

Даними довідки про проходження попереднього, періодичного та позачергового психіатричних оглядів у тому числі на предмет вживання психоактивних речовин щодо позивача від 26.09.2024 року №3517, Витягу з інформаційно-аналітичної системи «Облік відомостей про притягнення особи до кримінальної відповідальності та наявності судимості» , характеристики позивача з місця проживання наданої ст. ДОП ВП №2 ХРУП №2 ГУНП в Харківській області, копій свідоцтв про державну реєстрацію ФОП та платника єдиного податку від 31.05.2012 року, ату обстеження умов проживання, довідки з додатку Резерв+ підтверджується стан здоров`я, особисті якості позивача, наявність у нього постійного доходу та належних умов проживання.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_5 , зазначив, що є хрещеним батьком сина сторін, знає позивача протягом 10-12 років, крім того, зазначив, що його дружина є подругою відповідача, з якою спілкується з 2006 року. Вказав, що до початку повномасштабного вторгнення РФ на територію України в сім`ї сторін були добрі стосунки. В подальшому відповідач пішла з сім`ї. Наразі син сторін проживає разом з батьком, з яким має дружні відносини. Дитиною повністю опікується позивач, відповідач же участі у вихованні та утриманні сина не бере, з дитиною не спілкується, мешкає з іншим чоловіком. Зазначив, що йому не відомо, що позивач перешкоджає відповідачу бачитись з дитиною.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_6 , зазначив, що є товаришем позивача, знає останнього близько 20 років, та близько 10 років занйомий з відповідачем. Вказав, що до початку повномасштабного вторгнення РФ на територію України в сім`ї сторін були добрі стосунки, сторони гарно ставились до дитини. З 2022 року відповідач покинула сім`ю та з того часу не бере участі у вихованні сина. Син сторін проживає разом з позивачем. Дитиною опікується позивач, з яким у дитини гарні відносини. Свідку відомо, що відповідач не бажає спілкуватись з дитиною та сина матеріально не забезпечує, має іншу сім`ю. Свідку також відомо, що позивач не перешкоджає відповідачу бачитись з дитиною.

Органом опіки та піклування складено висновок про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав.

У висновку орган опіки посилається на те, що від ОСОБА_2 надійшла нотаріально посвідчена заява від 30.07.2024 року, в якій зазначено, що мати не заперечує проти позбавлення її батьківських прав щодо ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджує, на думку органу опіки, байдуже ставлення останньої до дитини.

Згідно з частиною третьою статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

Частиною сьомою статті 7 Сімейного кодексу України (далі СК України) передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Згідно з частинами першоючетвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

Відповідно до частини першої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Частиною першою статті 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.

Згідно зі статтею 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини.

Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування необхідно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених статтею 164 СК України.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерело права.

ЄСПЛ у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини.

Відповідно до частини шостої статті 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

При вирішенні такої категорії спорів судам необхідно мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку.

Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків.

Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.

Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків.

Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом у постановах: від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18 (провадження № 61-4014св20), від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18 (провадження № 61-8883св19), від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17 (провадження № 61-13752св19), від 23 грудня 2020 року у справі № 522/21914/14 (провадження № 61-8179св19).

Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції.

Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

У рішенні по справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими.

Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України»).

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останнього батьківських прав, покладено на позивача.

Надані позивачем належні та допустимі докази свідчать про те, що відповідачка не виявляє до дитини батьківського піклування, не бере участь у його вихованні , не цікавиться його життям, навчанням, здоров`ям, матеріально не утримує.

В супереч вимог 12, 81 ЦПК, ОСОБА_2 не надала суду першої та апеляційної інстанції доказів належного виконання свого батьківського обов`язку щодо сина.

Таким чином судом зроблені не обґрунтовані висновки про недоведеність свідомої винної поведінки ОСОБА_7 у неналежному виконанні батьківських обов`язків.

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Подібних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 16 грудня 2022 року у справі № № 168/819/20 (провадження № № 61-8184св22), від 26 квітня 2023 року у справі № 520/17217/13-ц (провадження № 61-1165св23) та від 04 грудня 2024 року у справі № 133/747/23 (провадження № 61-9650св24).

З урахуванням того, що позбавлення батьківський прав є виключною мірою, враховуючи що для будь якої дитини важливою є підтримка зв`язку з мамою та існуючу можливість виправлення поведінки матері на краще, судова колегія погоджується з висновком суду про неврахування позиції відповідачки, яка проти позбавлення батьківських прав та відмову у задоволенні позову.

Одночасно колегія суддів вважає за необхідне попередити ОСОБА_2 про необхідність змінити ставлення до дитини та покласти контроль за виконанням рішення суду в цій частині на орган опіки та піклування .

Європейський суд з прав людини вказав, щопункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободзобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

За змістом частини четвертоїстатті 376 ЦПК Українипідставами для зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

З огляду на зазначене апеляційну скаргу належить задовольнити частково, а рішення суду - змінити, в задоволені позову про позбавлення батьківських прав належить відмовити з мотивів викладених в цій постанові.

Оскільки рішення суду змінено лише в частині мотивів відмови у задоволені позову понесені апелянтом судові витрати розподілу не підлягають.

На підставі викладеного та керуючись статтями 374,376,381,382-384 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Непокупного Михайла Анатолійовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Слобідського районного суду м. Харкова від 30 червня 2025 року в частині відмови у задоволені позову змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Попередити ОСОБА_2 про необхідність зміни ставлення до виховання сина, ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та покласти на органи опіки та піклування контроль за виконанням нею батьківських обов`язків.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 24 грудня 2025 року.

Головуючий О. Ю. Тичкова

Судді Ю.М. Мальований

Н.П. Пилипчук