КОРАБЕЛЬНИЙ РАЙОННИЙ СУД М.МИКОЛАЄВА
Справа № 488/4549/25
Провадження № 2/488/2324/25
РІШЕННЯ

Іменем України

26.12.2025 року м. Миколаїв

Суддя Корабельного районного суду м. Миколаєва Чернявська Я.А., розглянувши цивільну справу в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Миколаївської міської ради, третя особа: Товарна біржа "Нерухомість-Центр" про визнання права власності на нерухоме майно,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2025 року позивач, ОСОБА_1 , через свого представника адвоката Борщевську Г.Г,, звернулась до Корабельного районного суду м. Миколаєва з позовом до Миколаївської міської ради, третя особа: Товарна біржа "Нерухомість-Центр" про визнання права власності на нерухоме майно, в якій просила суд визнати за ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , право власності на нерухоме майно, а саме: однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 34,1 кв.м., житловою площею 18,7 кв.м., загальною вартістю 400 000 гривень, яка перебуває у фактичній власності ОСОБА_1 на підставі втраченого договору купівлі-продажу нерухомого майна, укладеного та зареєстрованого на товарній біржі «Нерухомість-Центр» () 27.01.1999 року, реєстраційний номер 2-259.

В обґрунтування заяви вказала, що 27.01.1999 року позивач придбала у ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 , належну йому на праві приватної власності на підставі Свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_2 від 20.11.1998 року, зареєстрованого Миколаївським МБТІ за реєстровим номером 11559 від 22.12.1998 року.

Договір купівлі-продажу був укладений на Товарній біржі «Недвижимость-Центр» за реєстровим № 2-259 від 27.01.1999 року. Продаж вказаної квартири було вчинено за 12 240,00 гривень, які до укладання договору були передані позивачем ОСОБА_2 в повному обсязі, про що зроблено відповідний запис у договорі.

Право приватної власності на вказану квартиру було зареєстровано за позивачем в БТІ 29.01.1999 року за реєстровим № 11559 на підставі вказаного договору купівлі продажу.

Вказала, що набуття права власності на зазначену квартиру позивачем в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно до теперішнього часу здійснено не було.

Відповідно довідки КП «ММБТІ» № 2-1746 від 23.09.2025 року власником квартири АДРЕСА_1 станом на 28.12.2012 року є ОСОБА_1 на підставі договору № 2-259, укладеному на Товарній біржі «Нерухомість-Центр» 27.01.1999 року, зареєстрованого в БТІ 29.01.1999 року за реєстровим № 11559.

З моменту придбання квартири вона знаходиться в повному володінні, користуванні та розпорядженні позивача. Будь-яких претензій з боку будь-яких осіб стосовно володіння, користування та розпорядження придбаного позивачем майна протягом 26 років безперервного володіння останню не мала.

Відповідно даних про реєстрацію, які містяться в паспорті позивача та витягу про зареєстрованих в житловому приміщенні, з лютого 1999 року позивач зареєстрований в зазначеній квартирі по теперішній час.

Також з моменту народження з 2002 року і по теперішній час в квартирі зареєстрована і її донька - ОСОБА_3 .

В вересні 2025 року позивач звернулася до приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Козленок С.І. для можливості відчуження вказаної квартири. Однак після перегляду нотаріусом наявних в неї документів, повідомлено, що у позивача відсутній оригінал договору купівлі-продажу, зареєстрований на Товарній біржі за реєстраційним номером № 2-259 від 27.01.1999 року, а наявна тільки копія зазначеного договору. Оригінал вказаного договору позивачем було втрачено, що підтверджується також оголошенням про втрату договору купівлі-продажу, розміщеного в газеті «Південна правда» від 01.10.2025 року.

Витребувати дублікат договору купівлі-продажу №2-259 від 27.01.1999 року на теперішній час неможливо, оскільки Товарна біржа «Нерухомість-Центр» з 06.06.2006 року знаходиться в стані припинення (підстава: за судовим рішення).

Таким чином, на даний час не представляється можливим посвідчити вказаний договір купівлі-продажу нотаріально, оскільки 29 січня 1999 року біржовий договір купівлі продажу був зареєстрований в Миколаївському МБТІ і з цього часу позивач визначена як власник цієї квартири, у зв`язку із чим вчинити повторно правочин купівлі-продажу з продавцем ОСОБА_2 та посвідчити його нотаріально позивач не може.

Посилаючись на вказані обставини, позивач був змушений звернутись в суд з даним позовом.

Ухвалою Корабельного районного суду м. Миколаєва від 17.10.2025 року відкрито загальне позовне провадження у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Миколаївської міської ради, третя особа: Товарна біржа "Нерухомість-Центр" про визнання права власності на нерухоме майно.

Ухвалою Корабельного районного суду м. Миколаєва від 26.11.2025 року закрито підготовче провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Миколаївської міської ради, третя особа: Товарна біржа "Нерухомість-Центр" про визнання права власності на нерухоме майно. Справу призначвено до судового розгляду по суті в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні на 19.12.2025 року

Сторони, повідомлені своєчасно та належним чином у судове засідання, призначене на 19.12.2025 року, не з`явились.

05.11.2025 року представник відповідача Миколаївської міської ради, через підсистему «Електронний Суд», подав до суду заяву, в якій просив про розгляд справи у відсутності представника Миколаївської міської ради та ухвалити рішення за наявними у справі матеріалами .

26.11.2025 року представник позивача ОСОБА_1 адвокат Борщевська Г.Г., через канцелярію суду подала заяву у якій просила розглянути справу без участі позивача та його представника за наявними у справі матеріалами.

Інші учасники справи, повідомлені своєчасно та належним чином, у судове засідання, призначене на 19.12.2025 року, не з`явились.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки у судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки, повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки.

З огляду на вказане, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності сторін по справі.

Враховуючи те, що розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, керуючись частиною другою статті 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані позивачем докази, суд доходить таких висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно зі статтями 12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності.

Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

27.01.1999 року позивач, яким є ОСОБА_1 , придбала у ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 , належну йому на праві приватної власності на підставі Свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_2 від 20.11.1998 року, зареєстрованого Миколаївським МБТІ за реєстровим номером 11559 від 22.12.1998 року.

Договір купівлі-продажу був укладений на Товарній біржі «Нерухомість-Центр» за реєстровим № 2-259 від 27.01.1999 року.

Продаж вказаної квартири, відповідно до п.5 вказаного Договору, було вчинено за 12 240,00 гривень, які до укладання договору були передані позивачем ОСОБА_2 в повному обсязі, про що зроблено відповідний запис у договорі.

Право приватної власності на вказану квартиру було зареєстровано за позивачем ОСОБА_1 в БТІ 29.01.1999 року за реєстровим № 11559 на підставі вказаного договору купівлі продажу.

Набуття права власності на зазначену квартиру позивачем в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно до теперішнього часу здійснено не було.

Відповідно до довідки КП «ММБТІ» № 2-1746 від 23.09.2025 року власником квартири АДРЕСА_1 станом на 28.12.2012 року була/є ОСОБА_1 на підставі договору № 2-259, укладеному на Товарній біржі «Нерухомість-Центр» 27.01.1999 року, зареєстрованого в БТІ 29.01.1999 року за реєстровим № 11559.

З матеріалів справи вбачається, що з моменту придбання квартири остання знаходиться в повному володінні, користуванні та розпорядженні позивача. Будь-яких претензій з боку будь-яких осіб стосовно володіння, користування та розпорядження придбаного позивачем майна протягом 26 років безперервного володіння останню не мала.

Відповідно даних про реєстрацію, які містяться в паспорті позивача та витягу № 19.04-06/58979/2025 від 10.10.2025 року про зареєстрованих в житловому приміщенні, з лютого 1999 року позивач зареєстрований в зазначеній квартирі по теперішній час.

Також з моменту народження, а саме з 2002 року і по теперішній час у вказаній квартирі зареєстрована і донька позивача - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В вересні 2025 року позивач звернулася до приватного нотаріуса для можливості відчуження квартири, проте було встановлено відсутність оригіналу договору купівлі-продажу № 2-259 від 27.01.1999 року, зареєстрованого на Товарній біржі «Нерухомість-Центр», наявна лише його копія.

Втрату оригіналу підтверджує оголошення в газеті «Південна правда» від 01.10.2025 року. Отримати дублікат договору неможливо, оскільки біржа припинила діяльність з 06.06.2006 року.

Таким чином, на даний час немає можливості нотаріально посвідчити договір повторно, оскільки квартира вже зареєстрована на позивача в Миколаївському МБТІ і вона є фактичним власником, що унеможливлює повторне оформлення договору з продавцем.

Ухвалюючи рішення у даній справі, суд виходить з такого.

Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема є договори та інші правочини.

У відповідності до ст. 227 ЦК У PCP (в редакції 1963 року, які діяли на момент виникнення спірних правовідносин) договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією зі сторін є громадянин.

Нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу (ч. 1ст. 47 цього Кодексу).

Згідно з ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною.

В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається.

Відповідно до частини 1 Закону України від 10.12.1991 року № 1956-ХІІ «Про товарну біржу» (в редакції, чинній на момент укладання спірного правочину), товарна біржа є організацією, що об`єднує юридичних і фізичних осіб, які здійснюють виробничу і комерційну діяльність, і мас за мету надання послу]' в укладенні біржових угод, виявлення товарних цін, попиту і пропозицій на товари, вивчення, упорядкування і полегшення товарообігу і пов`язаних з ним торговельних операцій.

Згідно ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», біржовою операцією визнається угода, що відповідає сукупності зазначених умов, а саме: якщо вона являє собою куплю продаж, допущений до обороту на товарній біржі, якщо її учасники - члени біржі, якщо вона зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня. Угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі.

Угоди, зареєстровані на товарній біржі не підлягають нотаріальному посвідченню, (ч. 2ст. 15 Закону України «Про товарну біржу»).

Тобто, чинне на момент укладання спірного правочину законодавство, а саме ч. 2 ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», дозволяло укладати угоди купівлі-продажу нерухомого майна за участю фізичних осіб, без нотаріального посвідчення біржового контракту.

Відповідно до абз. З п. 2 Постанови № 14 Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 року, в якому роз`яснено, що у випадку наявності суперечності між нормами законів (кодексів), що мають юридичну силу, застосуванню підлягає той, що прийнятий пізніше.

Оскільки в даних правовідносинах наявна колізія норм матеріального права, що мають однакову юридичну силу - ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» та ст. 277 ЦК Української PCP 1963 року, Закон України «Про товарну біржу» було прийнято в 1991 року, а Цивільний кодекс на момент укладання спірного правочину діяв з 1963 року, тому при вирішенні спору про необхідність чи відсутність необхідності нотаріального посвідчення правочину, укладеного на товарній біржі, позивач вважає правомірним застосування сторонами спірного правочину ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» (як нормативного акту, прийнятого пізніше), що дозволяв укладати біржові контракти щодо відчуження житлової нерухомості фізичною особою без нотаріального посвідчення.

Таким чином, сторони виконали всі умови договору купівлі-продажу, у результаті яких наступили юридичні наслідки, а саме одна сторона передала іншій квартиру.

Отже, докази щодо виконання умов договору купівлі-продажу ніким не спростовані та свідчать про те, що позивач є добросовісним набувачем нерухомого майна.

У відповідності до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлено судом.

Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Згідно зі ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 р. встановлено, що відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

На момент переходу права власності правовідносини підлягали регулюванню за нормами ЦК УРСР.

Згідно зі статтею 224 ЦК України за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно та сплатити за нього певну грошову суму.

Право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором (стаття 128 ЦК України (у редакції 1963 року).

До 01.01.2013 року виникнення права власності на нерухоме майно не пов`язувалося з його державною реєстрацією. Державна реєстрація здійснювалася за фактом права власності, яке вже виникло.

В даному випадку право власності виникло на підставі договору купівлі-продажу, який проведено у якості біржової операції між продавцем ОСОБА_2 та покупцем ОСОБА_1 .

При цьому, здійснивши держави реєстрацію в Миколаївському МБТІ право власності на вказану квартиру на підставі договору купівлі - продажу за № 2/259 від 27.01.1999 року, держава цим самим визнала право власності позивача на квартиру, як таке, що виникло на не заборонених законом підставах.

Визнання права власності на нерухоме майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення прав у нотаріальному порядку.

Відповідно до ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.

Аналізуючи зміст наведених норм цивільного законодавства, враховуючи, що на час укладання договору купівлі-продажу мала місце суперечність законодавства, приймаючи до уваги той факт, що відсутні підстави нікчемності правочину, права та інтереси сторін укладений правочин не порушував, а навпаки, позивач після набуття права на нерухоме майно в повному обсязі не може користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, що сторони вказаного вище договору домовились щодо всіх важливих його умов і відбулось повне виконання договору, а також відсутність на даний час у позивача оригіналу правовстановлюючого документу та можливості в позасудовий спосіб отримати дублікат договору, суд доходить висновку про задоволення позову.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Відповідно до Постанови КЦС ВС від 30.09.2022 року за № 761/38266/14, якщо проголошення судового рішення не відбувається, то датою його ухвалення є дата складення повного судового рішення, навіть, у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулося у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата, яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явилися всі учасники такої справи.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 258-259, 264-265, 268, 354 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до Миколаївської міської ради, третя особа: Товарна біржа "Нерухомість-Центр" про визнання права власності на нерухоме майно задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 , ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 ), право власності на нерухоме майно, а саме: однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 34,1 кв.м., житловою площею 18,7 кв.м., загальною вартістю 400 000 гривень, яка перебуває у фактичній власності ОСОБА_1 на підставі втраченого договору купівлі-продажу нерухомого майна, укладеного та зареєстрованого на товарній біржі «Недвижимость-Центр» () 27.01.1999 року, реєстраційний номер 2-259.

Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Миколаївського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повне найменування сторін по справі:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_2 ;

Відповідач: Миколаївська міська рада, , адреса: м. Миколаїв, вул. Адміральська, 20;

Третя особа: Товарна біржа "Нерухомість-Центр", , адреса: м. Миколаїв, вул. Пушкінська (Аркасівська), 28.

Суддя Я.А. Чернявська