ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 грудня 2025 року

м. Київ

справа № 206/2266/24

провадження № 61-10923св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротенка Є. В. (судді-доповідача), Зайцева А. Ю., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Акціонерне товариство «Сенс Банк», ОСОБА_2 ,

треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянув при попередньому розгляді справи у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 , в інтересах якого діє представник - адвокат Коломоєць Сергій Володимирович, на рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 22 січня 2025 року у складі судді Плінської А. В. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 23 липня 2025 року ускладі колегії суддів: Ткаченко І. Ю., Свистунової О. В., Пищиди М. М.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2024 року ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства «Сенс Банк» (далі - АТ «Сенс Банк»), ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про визнання припиненим зобов`язання за кредитним договором.

В обґрунтування позову посилався на те, що з 16 травня 1997 року він перебував з ОСОБА_3 у зареєстрованому шлюбі, під час якого ними булопобудовано домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до Акту Державної технічної комісії про готовність індивідуального житлового будинку до експлуатації, затвердженого рішенням виконавчого комітету Бабушкінської районної ради від 18 листопада 2005 року за № 1117, встановлено, що будівництво розпочато у 2003 році і закінчено у 2005 році.

Рішенням виконавчого комітету Бабушкінської районної ради від 18 листопада 2005 року № 1117 затверджено акт приймання нового житлового будинку літ «Е-2» з цокольним поверхом та мансардою у домоволодінні по АДРЕСА_1 , в межах землекористування на земельній ділянці площею 666 кв. м, та ОСОБА_3 набула право власності на вказаний будинок.

На початку лютого 2008 року відповідачка ОСОБА_2 з метою отримання кредитних коштів у ЗАТ «Альфа Банк», правонаступником якого є АТ «Сенс Банк», умовила його дружину ОСОБА_3 на забезпечення виконання зобов`язань за укладеним нею кредитним договором, передавши в заставу за договороміпотеки спільне набуте майно подружжя, а саме домоволодіння та земельну ділянку, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .

Щодо шахрайських дій ОСОБА_2 у відділенні поліції № 7 Дніпровського районного управління поліції ГУ Національної поліції в Дніпропетровській області перебуває кримінальне провадження № 0001500 від 13 червня 2019 року про вчинення відносно ОСОБА_5 та ОСОБА_3 кримінального правопорушення, передбаченого частиною четвертою статті 190 КК України.

При підписанні іпотечного договору в забезпечення виконання кредитного договору №SME0008083 від 01 лютого2008 року ОСОБА_3 кредитний договір не було надано для ознайомлення, що призвело до порушення її прав та інтересів, а також прав та інтересів позивача.

Оскільки позивач та його дружина не є сторонами кредитного договору, банк відмовляв у наданні вказаного документа для ознайомлення.

З умовами кредитного договору №SME0008083 від 01 лютого2008 рокупозивач ознайомився лише у 2024 році під час розгляду справи Бабушкінським районним судом м. Дніпропетровська № 932/9449/20 за його позовом до ОСОБА_3 , АТ «Сенс Банк» про поділ майна подружжя та визнання іпотечного договору недійсним.

Крім цього, позивач вказує, що банком не здійснювався контроль за цільовим використанням ОСОБА_2 отриманих нею кредитних коштів.

Також зазначає, що безнадійний борг за умовами кредитного договору № SME0008083 від 01 лютого2008 рокусписаний банком за рахунок резерву.

Посилаючись на викладені обставини, ОСОБА_5 просив суд визнати припиненим зобов`язання за укладеним кредитним договором № SME0008083 від 01 лютого 2008 року між ЗАТ «Альфа Банк» та ОСОБА_2 в повному обсязі.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 22 січня 2025 рокуу задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження позовних вимог.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_5 звернувся до суду з апеляційною скаргою.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 23 липня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 залишено без задоволення, а рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 22 січня 2025 року - без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, зазначивши, що вони відповідають встановленим обставинам справи та нормам матеріального і процесуального права, а передбачених законом підстав для скасування рішення місцевого суду при апеляційному розгляді не встановлено.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

23 серпня 2025 року ОСОБА_5 , в інтересах якого діє представник - адвокат Коломоєць С. В., звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 22 січня

2025 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 23 липня

2025 року.

У касаційній скарзі заявник просить скасувати вказані судові рішення і ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувані судові рішення ухвалені судами попередніх інстанцій з порушенням норм матеріального та процесуального права, без повного дослідження усіх доказів та обставин, що мають значення для справи, та без урахування правових висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.

Доводи інших учасників справи

Інші учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги, відзиву на касаційну скаргу до касаційного суду не направили.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Ухвалою Верховного Суду від 27 серпня 2025року відкрито касаційне провадження за поданою касаційною скаргою та витребувано матеріали цивільної справи.

19 вересня 2025 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи

Судами встановлено, що ОСОБА_5 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі з 16 травня 1997 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб Серії НОМЕР_1 , виданим 27 лютого 2007 року Красногвардійським ВРАЦС Дніпропетровського МУЮ Дніпропетровської області.

16 лютого 2006 року ОСОБА_3 отримала свідоцтво про право власності на домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 .

01 лютого 2008 року між ЗАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_2 було укладено договір про надання траншу № SME0008083, відповідно до якого банк (кредитор) згідно умов рамкової угоди надав позичальнику кредит в сумі 220 000 доларів США на 120 місяців зі сплатою процентів 13,5% річних, а ОСОБА_2 зобов`язалась повернути кредитні кошти і сплатити відсотки та комісії за кредитом.

21 серпня 2008 року між вказаним сторонами було укладено додаткову угоду до договору про надання траншу від 01 лютого 2008 року, яким збільшено відсотки за користування кредитом з 13,5% до 15,5% річних.

01 лютого 2008 року між ОСОБА_3 та ЗАТ «Альфа Банк», правонаступником якого є АТ «Сенс Банк», було укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого ОСОБА_3 в забезпечення виконання зобов`язання ОСОБА_2 . рамкової угоди від 01 лютого 2008 року та додаткових договорів до неї щодо основного зобов`язання, що еквівалентно 500 000 доларів США передала в іпотеку домоволодіння, що розташоване на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 .

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частини другої статті 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржувані рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції відповідають.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частин першої та другої статті 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

За положеннями статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Зобов`язання може припинятися припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом (частина перша статті 598 ЦК України).

Зокрема, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Також, за певних обставин, зобов`язання припиняється переданням відступного (стаття 600 ЦК України), зарахуванням (стаття 601 ЦК України), за домовленістю сторін(стаття 604 ЦК України), прощенням боргу (стаття 605 ЦК України), поєднанням боржника і кредитора в одній особі (стаття 606 ЦК України), неможливістю його виконанняу зв`язку з обставиною, за яку жодна із сторін не відповідає (стаття 607 ЦК України), внаслідок смерті фізичної особи або ліквідації юридичної особи (статті 608-609 ЦК України).

Згідно з частинами першою-четвертою статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).

У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

У справі, яка переглядається, судами попередніх інстанцій встановлено, що позивачем не надано доказів того, що предмет іпотеки є об`єктом спільного майна подружжя, а також на підтвердження інших обставин, на які він посилається як на підставу своїх вимог.

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18).

При таких обставинах, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди правильно визначились з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги про неврахування судами висновків про застосування норм права у подібних спірних правовідносинах, які викладені у наведених постановах Верховного Суду є необгрунтованими, оскільки висновки у цих справах і у справі, яка переглядається, та встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, у кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

Саме по собі посилання на справи з подібними правовідносинами, але з різними встановленими обставинами, не має правового значення для справи, яка є предметом перегляду, та не свідчить про різне застосування чи тлумачення норм процесуального права. При цьому, питання щодо подібних правовідносин вирішується у кожному конкретному випадку, з урахуванням встановлених обставин справи.

Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені без додержання норм матеріального і процесуального права. Фактично доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів та встановлення фактичних обставин справи, що відповідно до правил частини першої статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.

При цьому Верховний Суд враховує, що, як неодноразово відзначав ЄСПЛ, рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (§§ 29-30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії», заява № 18390/91). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії», заява № 49684/99).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції - без змін, оскільки підстави для їх скасування відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 , в інтересах якого діє представник - адвокат Коломоєць Сергій Володимирович, залишити без задоволення.

Рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 22 січня 2025 рокута постанову Дніпровського апеляційного суду від 23 липня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Коротенко

А. Ю. Зайцев

М. Ю. Тітов