Справа № 522/4776/25
Провадження№ 2/522/4438/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2025 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді Домусчі Л.В.,

за участю секретаря судового засідання Навроцької Є.І.,

розглянувши у судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення трьох відсотків річних,

ВСТАНОВИВ:

До Приморського районного суду м. Одеси 11.03.2025 року надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення трьох відсотків річних у розмірі 7 200 дол.США.

В обґрунтування позову зазначено, що 13.09.2011 року ОСОБА_1 позичив ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 30 000 доларів США, які останній зобов`язався повернути до 13.10.2011 року, на підтвердження чого ОСОБА_2 було власноручно складено та підписано розписку від 13.09.2011 року. Проте, в порушення вищезазначених зобов`язань, ОСОБА_2 не повернув ОСОБА_1 зазначені грошові кошти до 13.10.2011 року та досі ухиляється від повернення цих грошових коштів. Строк позовної давності позивачем не пропущено, оскільки він продовжується з 12.03.2020 року, а позовні вимоги позивачем пред`явлені з 12.03.2017 року. Загальний розмір 3% річних за період з 12.03.2017 року по 11.03.2025 року становить 7 200 дол.США.

Справа була розподілена на суддю Приморського районного суду м. Одеси Чернявську Л.М. згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.03.2025 року.

Ухвалою суду від 13.03.2025 року провадження у справі було відкрито та призначено до розгляду в підготовчому засіданні.

До суду 18.04.2025 року від представника ОСОБА_2 адвоката Кукало О.М. надійшла заява про закриття провадження у справі на підставі п.3 ч.1 ст.255 ЦПК України.

До суду 18.04.2025 року від представника ОСОБА_2 адвоката Кукало О.М. надійшов відзив на позов, згідно якого просили відмовити у задоволенні позову.

В обґрунтування відзиву зазначено, що включення позивачем у період нарахування суми стягнення з 24.02.2022 року суперечить положенням чинного законодавства. Крім того просить застосувати строки позовної давності.

Відповідно до рішення Вищої ради правосуддя від 06.05.2025 року про звільнення ОСОБА_3 з посади судді Приморського районного суду міста Одеси у зв`язку з поданням заяви про відставку, на підставі службової записки діловода суду ОСОБА_4 , з метою дотримання розумних строків розгляду справи, недопущення порушень законних інтересів сторін по справі, згідно розпорядження в.о.керівника апарату Приморського районного суду м. Одеси Чукова Л.В. №569/25 від 14.05.2025 року, було здійснено повторний автоматизований розподіл судової справи.

Справа надійшла до провадження судді Домусчі Л.В. та отримана суддею 16.05.2025 року.

21.05.2025 року, з 26.05.2025 року по 29.05.2025 року та 05.06.2025 року суддя Домусчі Л.В. перебувала у відпустці.

Ухвалою суду від 06.06.2025 року справу прийнято до провадження та призначено до судового розгляду в загальному позовному провадженні з призначенням підготовчого засідання на 14.07.2025 року.

У підготовчому засіданні 14.07.2025 року з`явилися представник ОСОБА_1 адвокат Василін В.В. та представник ОСОБА_2 адвокат Кукало О.М.

Представник ОСОБА_1 адвокат Василін В.В. просив відкласти розгляд справи з метою надання відповіді на відзив.

Представник ОСОБА_2 адвокат Кукало О.М. просила відмовити у задоволені клопотання представника позивача щодо відкладення, оскільки відзив був наданий до суду ще 18.04.2025 року, який також був направлений стороні позивача. Також просила закрити провадження у даній справі, оскільки вже є судове рішення з цього приводу, зобов`язання вже виконане.

Представник ОСОБА_1 адвокат Василін В.В. зауважив, що не отримали відзив. Щодо закриття провадження, то вважає таку заяву необґрунтованою. Всі інші справи були за іншою розпискою, тобто інші боргові зобов`язання. За даною розпискою не має судових рішень.

Протокольною ухвалою суду задоволено клопотання представника позивача, розгляд справи відкладено на 25.08.2025 року з метою надання права на відповідь на відзив.

Ухвалою суду від 14.07.2025 року відмовлено у задоволенні заяви представника ОСОБА_2 - адвоката Кукало Олени Миколаївни про закриття провадження у справі.

До суду 25.07.2025 року представник ОСОБА_1 адвокат Василін В.В. надав відповідь на відзив, в обґрунтування якої зазначено, що відповідно до розписки від 13.09.2011 р., позивач мав повернути грошові кошти до 13.10.2011 р. Таким чином, грошове зобов`язання у розмірі 30 000,00 доларів США виникло у відповідача 14.10.2011 р., після прострочення зобов`язання за розпискою від 13.09.2011 р. Позовні вимоги розраховані по 11.03.2025 р. (дата подання позову до суду). За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята статті 261 ЦК України). Відповідно до усталеної судової практики, до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених статтею 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність, тривалістю у три роки. Велика Палата ВС у постанові від 24.04.2024 р. у справі № 657/1024/16-ц наголосила, що оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст. 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Згідно з п. 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, яким було доповнено Цивільний кодекс України відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30.03.2020 №540-ІХ, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби, строки, визначені у тому числі статтями 257 та 258 ЦК України, продовжуються на строк дії такого карантину. Постановою Кабінету Міністрів України «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 11.03.2020 № 211 карантин було встановлено з 12 березня 2020 р. на всій території України. Запроваджено обмежувальні заходи щодо протидії поширенню коронавірусу COVID-19, які безпосередньо впливають на виконання державою своєї соціальної, економічної, правозахисної функцій, введено певні обмеження прав та свобод людини і громадянина. Якщо строк позовної давності закінчувався після набрання чинності Законом України від 30 березня 2020 року № 540-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», строки, визначені статтями 257,258 ЦК України, продовжилися на строк дії такого карантину. Зазначене застосування положень Закону України від 30 березня 2020 року № 540-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» узгоджується з правовими висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 06 вересня 2023 року у справі № 910/18489/20, постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року у справі № 947/8885/21, а також постановах Верховного Суду від 10 січня 2024 року у справі № 343/2389/22, від 17 січня 2024 року у справі № 130/1596/22. Зазначене застосування положень Закону України від 30 березня 2020 року узгоджується з правовими висновками, викладеними у постанові Одеського апеляційного суду від 24.01.2025 р. по справі № 522/16144/24 та постанові від 08.08.2024 р. по справі № 523/18533/23. Строк карантину неодноразово продовжувався. Постановою від 27.04.2023 р. № 383 дію карантину було востаннє продовжено до 30.06.2023 р. Отже Карантин в Україні безперервно діяв з 12.03.2020 р. до 30.06.2023 р. Таким чином, строк позовної давності продовжується у зв`язку з карантином в Україні з 12.03.2020 р. до 30.06.2023 р. Крім того, згідно з Указом Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом № 2102-ІХ від 24 лютого 2022 року, в зв`язку з військовою агресією рф проти України, в Україні було введено воєнний стан з 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, з подальшими його продовженнями, який триває і наразі. Законом України від 15 березня 2022 року № 2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» внесено зміни до ЦК України щодо строків позовної давності. Так, розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено зокрема п. 19, згідно з яким у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. Таким чином, зважаючи на те, що строк позовної давності досі продовжується з 12.03.2020 р., позивачем не пропущено строк позовної давності за позовними вимогами з 12.03.2017 року.

У підготовче засідання 25.08.2025 року ОСОБА_1 не з`явився, представник позивача адвокат Василін В.В. надав заяву, в якій просив розгляд справи відкласти через незаплановану участь у термінових слідчих діях.

У підготовчому засіданні була присутня представник ОСОБА_2 адвокат Кукало О.М., заперечувала проти клопотання представника позивача про відкладення розгляду справи, просила відмовити у задоволенні даного клопотання, оскільки відсутні докази щодо перебування у слідчих діях.

Протокольною ухвалою суду, відкладено розгляд справи у зв`язку з першою його неявкою у підготовче засідання на 22.09.2025 року та зобов`язано представника позивача адвоката Василіна В.В. надати докази поважності причин своєї неявки.

У підготовчому засіданні 22.09.2025 року був присутній представник ОСОБА_1 адвокат Василін В.В., позов підтримав у повному обсязі, вважав за можливе закрити підготовче засідання по справі та призначити її до розгляду по суті.

Представник ОСОБА_2 адвокат Кукало О.М. у підготовчому засіданні позов не визнала в повному обсязі, вважала за можливе закрити підготовче засідання по справі та призначити її до розгляду по суті.

Ухвалою суду від 22.09.2025 року закрито підготовче засідання та справу призначено до розгляду по суті на 18.11.2025 року.

До суду 13.11.2025 року від представника ОСОБА_2 адвоката Кукало О.М. надійшла заява про приєднання до матеріалів справи доказів.

До суду 17.11.2025 року від представника ОСОБА_1 адвоката Василіна В.В. надійшли додаткові пояснення.

У судове засідання 18.11.2025 року з`явилися представник ОСОБА_1 адвокат Василін В.В. та представник ОСОБА_2 адвокат Кукало О.М.

Представник ОСОБА_2 адвокат Кукало О.М. просила долучити до матеріалів справи доказ.

Представник ОСОБА_1 адвокат Василін В.В. заперечував.

Протокольною ухвалою суд задовольнив клопотання представника відповідача, приєднав до матеріалів справи постанову ОАС від 22.07.2025 року (справа № 522/10997/15-ц) та рішення Приморського районного суду м. Одеси від 10.07.2025 року (справа № 522/4775/25)

Представник ОСОБА_1 адвокат Василін В.В. позов підтримав у повному обсязі, просив задовольнити його з підстав зазначених у позові та у відповіді на відзив. Зазначив, що оригінал розписки знаходиться у позивача, можуть надати його для огляду судом.

Представник ОСОБА_2 адвокат Кукало О.М. позов не визнала у повному обсязі, просила відмовити з підстав, визначених у відзиві. Також просила застосувати строки позовної давності.

Протокольною ухвалою суд зобов`язав сторону позивача надати для огляду судом оригінал розписки.

Представник ОСОБА_2 адвокат Кукало О.М. просила визнати явку позивача у судове засідання обов`язковою.

Протокольною ухвалою суд оголосив перерву до 02.12.2025 року.

До суду 02.12.2025 року від представника ОСОБА_2 адвоката Кукало О.М. надійшли заперечення на додаткові пояснення.

У судове засідання 02.12.2025 року з`явилися представник ОСОБА_1 адвокат Василін В.В. та представник ОСОБА_2 адвокат Кукало О.М.

Представник ОСОБА_1 адвокат Василін В.В. надав для огляду судом оригінал розписки від 13.09.2011 року про отримання ОСОБА_2 грошових коштів у позику від ОСОБА_1 у розмірі 30 000 дол.США. та позов підтримав у повному обсязі, просив задовольнити його з підстав зазначених у позові та у відповіді на відзив. Зазначив, що оригінал розписки знаходиться у позивача, можуть надати його для огляду судом. Зазначив, що позивач не звертався до суду з позовом про стягнення заборгованості за вказаної розпискою.

Представник ОСОБА_2 адвокат Кукало О.М. позов не визнала у повному обсязі, просила відмовити з підстав, визначених у відзиві. Також просила застосувати строки позовної давності.

Суд, дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення представників сторін, приходить до наступного висновку.

Із матеріалів справи вбачається, що 13.09.2011 року ОСОБА_1 позичив ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 30 000 доларів США, які останній зобов`язався повернути до 13.10.2011 року, на підтвердження чого ОСОБА_2 було власноручно складено та підписано розписку від 13.09.2011 року (а.с. 11)

Проте, в порушення вищезазначених зобов`язань, ОСОБА_2 не повернув ОСОБА_1 зазначені грошові кошти у строк до 13.10.2011 року.

Таким чином суд вбачає, що зобов`язання не було виконано.

Позивачем було здійснено нарахування 3% річних у розмірі 7 200 дол.США за період з 12.03.2017 року по 11.03.2025 року з урахуванням продовження строку позовної давності.

Вирішуючи спір суд виходить із наступного.

Відповідно до п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є: свобода договору, свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом.

Відповідно до положень ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що непередбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

Статтею 14 ЦК України визначено, що цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Виконання цивільних обов`язків забезпечується засобами заохочення та відповідальністю, які встановлені договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Положеннями ст. 5 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

За приписами ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Предметом позову у справі, що розглядається, є стягнення трьох процентів річних у розмірі 7 200 дол.США, нарахованих за період з 12.03.2017 року по 11.03.2025 року, у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за договором позики.

Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язання це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (частина перша статті 526 Цивільного кодексу України).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 Цивільного кодексу України).

Судом встановлено, що 13.09.2011 року за розпискою від позивач надав відповідачу у борг грошові кошти у розмірі 30 000 доларів США з строком їх повернення до 13.10.2011 року.

Натомість, будь-які докази про повернення зазначених у розписці коштів у матеріалах справи відсутні, відповідач таких доказів не надав.

Позивач не звертався до суду з позовною вимогою про стягнення даної заборгованості.

Стаття 625 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання, так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання.

Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Також Велика Палата Верховного Суду в постанові від 10.04.2018 року в справі № 910/10156/17 вказала, що приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 01 червня 2016 року в справі № 3-295гс16, за змістом яких грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема, і з факту завдання шкоди особі.

Разом з тим, за змістом ст.ст. 598609 ЦК України рішення суду про стягнення боргу не є підставою для припинення грошового зобов`язання.

Таким чином наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України.

У Постанові ВП ВС від 02.07.2025 року (справа № 903/602/24) зазначено наступне:

Статтею 256 Цивільного кодексу України унормовано, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

За приписами статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п`ята статті 261 ЦК України).

Аналіз змісту ст.ст. 256, 257 та 261 ЦК України в їх сукупності і взаємозв`язку дозволяє зробити висновок, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених статтею 625 Цивільного кодексу України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки.

Як зазначила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 08.11.2019 року у справі № 127/15672/16-ц (провадження № 14-254цс19), невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 Цивільного кодексу України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Таким чином, з огляду на вищенаведені правові висновки право позивача на звернення до суду з позовом про стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних мало б обмежуватися останніми трьома роками, які передували поданню такого позову.

Установлення часових меж судового захисту порушеного права забезпечує правову стабільність та сприяє усуненню правової невизначеності. Позовна давність спонукає учасників правовідносин до вчинення дій, спрямованих на захист порушених прав, у чітко визначені строки, які мають бути розумними.

За загальним правилом позовна давність триває безперервно з моменту усвідомлення учасником правовідносин порушення його права і до спливу цього строку звернення до суду.

Законодавство може визначати певні обставини, які впливають на перебіг позовної давності і змінюють порядок її обчислення. До таких обставин відноситься зупинення перебігу позовної давності та її переривання, що передбачено статтями 263 та 264 Цивільного кодексу України.

Водночас під час дії карантину та воєнного стану законодавець застосував нову конструкцію, якою тимчасово доповнив перелік обставин, які впливають на перебіг позовної давності, а саме продовження позовної давності.

Так, постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» з 12 березня 2020 року на всій території України було встановлено карантин.

Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» (далі - Закон № 540-IX) розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено пунктом 12, відповідно до якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Цей Закон набрав чинності 02.04.2020 року.

Відтак початок продовження строку для звернення до суду потрібно пов`язувати саме з моментом набрання чинності 02.04.2020 року Законом № 540-IX.

Подібний правовий висновок висловила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 06.09.2023 року у справі № 910/18489/20 (провадження № 12-46гс22).

Строк дії карантину неодноразово продовжувався, а відмінений він був з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2».

Отже, під час дії карантину позовна давність була продовжена з 02.04.2020 року до 30.06.2023 року.

Поряд із цим Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» було введено воєнний стан в Україні із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України. Надалі строк дії воєнного стану в Україні неодноразово продовжувався Указами Президента України, цей стан триває до теперішнього часу.

Законом України від 15.03.2022 року № 2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» (далі - Закон № 2120-ІХ) розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено пунктом 19, згідно з яким у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. Закон № 2102-IX набрав чинності 17 березня 2022 року.

Надалі Законом України від 08.11.2023 року № 3450-ІХ «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо вдосконалення порядку відкриття та оформлення спадщини» (далі - Закон № 3450-ІХ) пункт 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України викладено в новій редакції, відповідно до якої у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. Закон № 3450-ІХнабрав чинності 30 січня 2024 року.

Таким чином, в умовах дії воєнного стану строк звернення до суду (позовна давність) було продовжено від початку воєнного стану до 29 січня 2024 року, а після 30 січня 2024 року перебіг такого строку зупинився і такий стан триває дотепер.

Підсумовуючи, Велика Палата Верховного Суду зазначає, що в разі якщо позовна давність не спливла станом на 02 квітня 2020 року, то цей строк звернення до суду спочатку було продовжено (до 30 червня 2023 року - на строк дії карантину, а надалі до 29 січня 2024 року - на строк дії воєнного стану), а з 30 січня 2024 року перебіг строку звернення до суду зупинився на строк дії воєнного стану.

За висновками ВП ВС Постанова від 02.07.2025 року (справа № 903/602/24) стягнення інфляційних витрат без обмеження останніми трьома роками, що передували подачі позову, є обґрунтованим, якщо позовна давність не сплила станом на 02.04.2020 року.

Якщо позовна давність не спливла станом на 02.04.2020 року (дата набрання чинності Законом про продовження строків під час карантину), то строк звернення до суду було:

- спочатку продовжено на період дії карантину до 30 червня 2023 року;

- надалі продовжено на період дії воєнного стану до 29 січня 2024 року;

- з 30 січня 2024 року перебіг строку зупинено на період дії воєнного стану.

- з 24 лютого 2022 року в Україні введено воєнний стан. Законодавець запровадив захист для позичальників у кредитних і позикових відносинах через встановлення спеціального мораторію.

У пункті 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України встановлено, що у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором кредиту або позики позичальник звільняється від відповідальності, визначеної ст. 625 ЦК України, а також від обов`язку сплати неустойки, штрафу чи пені за такий період прострочення.

Темпоральні межі мораторію: дія мораторію розпочинається з 24 лютого 2022 року (дата введення воєнного стану) та триває протягом періоду дії воєнного стану плюс 30 днів після його припинення або скасування.

Для кредитних і позикових відносин Закон має значення щодо стягнення сум, нарахованих до 24 лютого 2022 року, оскільки за період з цієї дати діє мораторій на нарахування 3% річних від простроченої суми та індексації боргу відповідно до встановленого індексу інфляції.

Воєнний стан та карантин не припинили дії ст. 625 ЦК України, але істотно вплинули на позовну давність. Законодавець зупинив її перебіг на весь період воєнного стану, що фактично подовжує строк звернення до суду для кредиторів.

Закон України від 14.05.2025 року № 4434-IX «Про внесення зміни до розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України щодо поновлення перебігу позовної давності» скасовує норму про загальне зупинення строків позовної давності на період воєнного стану.

Закон набрав чинності .04.09.2025 року, тобто з цієї дати строки позовної давності відновили свій перебіг, що безпосередньо впливає на можливість стягнення 3% річних від простроченої суми та індексації боргу відповідно до встановленого індексу інфляції за ст. 625 ЦК України.

3% річних це визначена законом (ст. 625 ЦК України) плата за користування боржником чужими грошовими коштами. На відміну від штрафних санкцій, які мають карну природу та застосовуються як засіб впливу на боржника за порушення зобов`язання, 3% річних від простроченої суми мають компенсаційний характер.

Велика Палата Верховного Суду сформувала усталену правову позицію щодо природи цих платежів. Зокрема, у постанові від 02.07.2025 року у справі № 903/602/24 визначено, що нарахування інфляційних втрат та 3% річних є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, які виступають способом захисту майнового права та інтересу кредитора.

Ключовою характеристикою є те, що ці суми нараховуються незалежно від вини боржника та зупинення виконавчого провадження або виконання судових рішень про стягнення грошових сум. Це означає, що об`єктивний факт прострочення сам собою генерує право кредитора на їх стягнення, без необхідності доказування вини боржника або причин затримки.

Відтак, у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (частини другої статті 625 ЦК України) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу, суму інфляційних втрат, як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати, та 3 % річних від простроченої суми.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07 квітня 2020 року у справі № 910/4590/19 (провадження № 12-189гс19)звернула увагу на те, що інфляційні та річні проценти нараховуються на суму простроченого основного зобов`язання. Тому зобов`язання зі сплати інфляційних та річних процентів є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного і поділяє його долю. Відповідно й вимога про сплату інфляційних та річних процентів є додатковою до основної вимогою. (пункт 43 постанови).

Враховуючи викладене суд вбачає, що термін сплати боргу за розпискою виник у відповідача з 14.10.2011 року. Протягом 3 років позивач не пред`явив вимогу до відповідача про стягнення боргу, та по теперішній час.

Суд знає закони, а саме, що Воєнний стан та карантин вплинули на позовну давність.

Законом про продовження строків строк звернення до суду було:

- спочатку продовжено на період дії карантину до 30 червня 2023 року;

- надалі продовжено на період дії воєнного стану до 29 січня 2024 року;

- з 30 січня 2024 року перебіг строку зупинено на період дії воєнного стану, але за умови, якщо позовна давність не спливла станом на 2 квітня 2020 року.

Станом на 02.04.2017 року, на думку суду, позовна давність в даному випадку спливла.

З урахуванням заяви представника ОСОБА_2 адвоката кукало О.М. про застосування строків позовної давності, суд застосовую цю норму права, тому у зв`язку з простроченням основного зобов`язання (термін сплив 14.10.2014 року), також відповідно і не підлягають задоволенню вимога про сплату 3% річних процентів, яка є додатковою до основного зобов`язання.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у 3 роки (ст. 257 ЦК України).

Суд не враховує висновки ВС зазначені представником позивача по справам №910/18489/20, №657/1024/16-ц, оскільки правовідносини у цій справі не є подібними до правовідносин у справі № №910/18489/20, №657/1024/16-ц.

У справі №910/18489/20 ВС розглядав питання пов`язане із застосуванням у господарських відносинах ст.625 ЦК УКраїни до вимог у зв`язку з недоліками проданого товару та врахування суперечлива судова практика Верховного Суду щодо того, чи продовжуються строки, які мали би спливти під час карантину

У справі №657/1024/16-ц сформульовано висновок за інших обставин, в тій справі позивач просив стягнути основний борг і додаткові похідні вимоги, та наявність судового рішення про стягнення боргу за рішенням суду.

Щодо розподілу судових витрат.

У зв`язку з тим, що суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позову, судові витрати не підлягають стягненню з відповідача.

Відповідно до ст. 268 ЦПК України та у зв`язку з постійними, триваючими екстреними відключеннями електропостачання в Приморському районному суді м. Одеси, періодичним включенням світла, датою складення цього судового рішення є 22.12.2025 року.

Керуючись ст.ст. 15, 16, 203, 207, 256, 257, 261, 509, 526, 530, 553-558, 625 ЦК України, ст.ст. 2, 4, 12, 13, 43, 49, 76-81, 89, 95, 137, 141, 223, 247, 258, 259, 263-265, 268, 354 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення трьох відсотків річних залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення, згідно ч. 1 ст. 354 ЦПК України.

Повний текст рішення суду складено 22.12.2025 року.

Суддя Домусчі Л.В.