ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

29 грудня 2025 року

м. Харків

справа № 638/18792/21

провадження № 22-ц/818/4466/25

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого - Пилипчук Н.П.,

суддів колегії - Люшні А.І., Тичкової О.Ю.,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом Комінального підприємства «Харківські теплові мережі» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за послуги з теплопостачання, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 21 жовтня 2022 року, ухвалене суддею Штих Т.В., -

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2021 року Комунальне підприємство «Харківські теплові мережі» звернулося до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовною заявою, в якій просить суд стягнути з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь КП «Харківські теплові мережі» заборгованості за надані послуги з теплопостачання за період з 01.02.2012 по 31.10.2021 в розмірі 67874,10 грн. Стягнути з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь КП «Харківські теплові мережі» 3% річних у розмірі 1312,83 грн. та інфляційні витрати у розмірі 3058,79 грн. Стягнути на користь позивача судові витрати.

В обґрунтування заявленого позову комунальне підприємство «Харківські теплові мережі» зазначає, що відповідачі мешкають за адресою: АДРЕСА_1 , користуються послугами з централізованого опалення та підігріву холодної води для потреб гарячого водопостачання, але не сплачують грошові кошти за отримані послуги з 01.02.2012 по 31.10.2021 утворилася заборгованість в розмірі 67874,10 грн.

Заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 21 жовтня 2022 року позов комунального підприємства «Харківські теплові мережі» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за надані послуги з теплопостачання про стягнення заборгованості за послуги з теплопостачання задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , яка мешкає за адресою: АДРЕСА_1 на користь комунального підприємства «Харківські теплові мережі» (р/р НОМЕР_2 в ФХОУ АТ « Ощадбанк» м. Харкова, МФО 351823, Код ) заборгованість за послуги з теплопостачання за період 01 лютого 2012 року по 30 вересня 2014 року у розмірі 6468,87 (шість тисяч чотириста шістдесят вісім) гривень 87 коп.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , які мешкають за адресою: АДРЕСА_1 на користь комунального підприємства «Харківські теплові мережі» (р/р НОМЕР_2 в ФХОУ АТ « Ощадбанк» м. Харкова, МФО 351823, Код ) заборгованість за послуги з теплопостачання за період 01 жовтня 2014 року по 31 жовтня 2021 року у розмірі 61405,23 (шістдесят одна тисяча чотириста п`ять) гривень 23 коп.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , які мешкають за адресою: АДРЕСА_1 на користь комунального підприємства «Харківські теплові мережі» (р/р НОМЕР_2 в ФХОУ АТ «Ощадбанк» м. Харкова, МФО 351823, Код ) інфляційні витрати в розмірі 3058,79 (три тисячі п`ятдесят вісім) гривень 79 коп., три відсотки річних в розмірі 1312,83 (одна тисяча триста дванадцять) гривень 83 коп.

Стягнуто пропорційно з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , які мешкають за адресою: АДРЕСА_1 на користь комунального підприємства «Харківські теплові мережі» (р/р НОМЕР_2 в ФХОУ АТ «Ощадбанк» м. Харкова, МФО 351823, Код ) судові витрати у розмірі 2270,00 (дві тисячі двісті сімдесят) гривень 00 копійок.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

В обгрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд не врахував, що у спірній квартирі за адресою, вказаною у позові, фактично ніхто не проживав протягом багатьох років, оскільки ОСОБА_1 з 2022 року проживав у м. Рівне як внутрішньо переміщена особа (підтверджується довідкою ВПО, чеками та квитанціями з м. Рівне), згодом виїхав до Чорногорії. ОСОБА_2 з 2019 року не проживає за цією адресою, не веде господарство, не користується послугами. - Тимчасово влітку іноді залишався на ніч родич ОСОБА_4 , 2006 р.н., учень. Перебування було епізодичним у теплу пору року, коли послуги теплопостачання не надавались. Вказує, що суд не врахував судову практику, що підтверджує можливість використання довідок ВПО як доказів фактичного непроживання. Відповідач подав зустрічний позов в межах строку, однак суд не відкрив

провадження і не оцінив його зміст, чим порушено норми ст. 274, 277, 278 ЦПК України. Зазначає, що відповідачі не були належним чином повідомлені про розгляд справи в 2022 році, повного тексту рішення не отримували, отже не мали можливості надати пояснення та заявити про застосування строку позовної давності.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи та вивчивши доводи і вимоги апеляційної скарги, вважає за необхідне задовольнити частково апеляційну скаргу з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

За таких обставин, апеляційний розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи і у такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову суд першої інстанції виходив із того, що відповідачі належним чином зобов`язання щодо оплати комунальних послуг не виконали, наявні підстави для стягнення з відповідачів на користь Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» заборгованість за послуги з теплопостачання за період з 01.02.2012 року по 30.09.2014 рік (період коли ОСОБА_1 був неповнолітнім) підлягає тільки з ОСОБА_2 . Стягнення заборгованості з 01.10.2014 року по 31.10.2021 підлягає у солідарному порядку з усіх відповідачів, також підлягають стягненню 3% річних та інфляційні втрати.

Колегія суддів не погоджується із таким висновком суду, виходячи із наступного.

Судовим розглядом встановлено та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 , та є споживачем послуг з теплопостачання, які надає КП «ХТМ».

За вказаною адресою КП «ХТМ» відкрито особовий рахунок № НОМЕР_4 .

Як вбачається з наданої позивачем відомості про нарахування та оплату за послуги з теплопостачання з урахуванням періоду платежу, заборгованість за період з 01.02.2012 до 31.10.2021 за опалення та гарячу воду складає 67874,10 грн., що підтверджено наданим розрахунком.

Крім того, за прострочення виконання грошового зобов`язання, відповідачу на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України нараховано індекс інфляції за весь час прострочення у розмірі 3058,79 грн., 3% річних від простроченої суми у розмірі 1312,83 грн.

Апеляційна скарга, крім іншого, мотивована тим, що відповідачів не було належним чином повідомлено про розгляд справи.

Як вбачається з матеріалів справи ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 06 грудня 2021 року було відкрито провадження у справі, вирішено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.

Матеріали справи свідчать, що судом першої інстанції направлялись на адресу відповідачів копія ухвали про відкриття провадження, проте даних про отримання відповідачами вказаних документів матеріали справи не містить, отже відповідачі не були належним чином повідомлені про розгляд справи, а тому з поважних причин не мали можливості заявити про застосування строку позовної давності.

За змістом статті 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цьогоКодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 319 ЦК України власникові належать право володіння, користування та розпорядження своїм майном, власність зобов`язує.

Статтею 322 ЦК України передбачено, що власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки визначені Законом України «Про житлово-комунальні послуги».

Пунктом 1 статті 7 вказаного Закону передбачено право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг.

При цьому такому праву прямо відповідає обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Частинами 1, 3 статті 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»передбачено, що споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором.

У відповідності до частини 1 статті 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах.

Обов`язок щодо оплати власниками квартир та споживачами житлово-комунальних послуг, крім вищенаведених положень законодавства, закріплений також устатті 162 ЖК України.

Частиною 1 статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»визначено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах. При цьому такими учасниками є: споживач, виробник, виконавець. Виробник може бути одночасно і виконавцем.

Пунктом 1 частини 1 статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»передбачене право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини 3статті 20 цього Законуобов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Відповідно до пункту 6 частини 2 статті 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»виконавець (підприємство, яке надає житлово-комунальні послуги) зобов`язаний проводити відповідні перерахунки розміру плати за житлово-комунальні послуги у разі їх ненадання.

Згідно зчастиною 1статті 901ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно достатей 66,67,162ЖК України за користування житловим приміщенням, що належить громадянинові на праві приватної власності, сплачується плата за утримання будинку, прибудинкової території та плата за спожиті комунальні послуги.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними.

Частиною 6 статті 19 Закону України «Про теплопостачання» передбачено, що споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.

Відповідно до вимог статті 25 Закону України «Про теплопостачання»у разі відмови оплачувати споживання теплової енергії заборгованість стягується в судовому порядку.

Аналіз наведених вище положень свідчить про те, що споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Такий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15 та є усталеним у практиці Верховного Суду, зокрема, підтриманий у постановах від 02 грудня 2020 року у справі № 761/48615/18-ц, провадження № 61-14819 св 20, від 09 червня 2021 року у справі № 303/7554/16-ц, провадження № 61-20523св19, від 28 липня 2021 року у справі № 554/7740/17, провадження № 61-13603св19.

Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини 1-3 статті 89 ЦПК України).

Зважаючи, що відповідачем не надано доказів ненадання чи неналежного надання послуг з теплопостачання, а також не спростовано розрахунок заборгованості, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення заборгованості за послуги з теплопостачання.

Між тим, щодо розміру суми, яка підлягає стягненню суд виходить з такого.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Інститут позовної давності виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина 1 статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина 4 статті 267 ЦК України).

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (частина 3 статті 267 ЦК України).

З апеляційної скарги вбачається, що ОСОБА_1 прохає про застосування позовної давності.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Строк карантину неодноразово продовжувався.

Запроваджено обмежувальні заходи щодо протидії поширенню коронавірусу COVID-19, які безпосередньо впливають на виконання державою своєї соціальної, економічної, правозахисної функцій, введено певні обмеження прав та свобод людини і громадянина.

Законом України № 530-ІХ від 17 березня 2020 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» введення карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, віднесено до форс-мажорних обставин (частина друга статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати»).

Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 натупного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».

У пункті 12 розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону України від 30 березня 2020 року № 540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19).

Інститут позовної давності має на меті, зокрема, гарантувати правову визначеність, забезпечення захисту порушених прав, притягнення до відповідальності. Також він стимулює уповноважену особу до активних дій щодо реалізації належного їй права під загрозою його втрати, запобігає несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу.

Рівність і недискримінація є одними із основних принципів реалізації прав людини.

Виходячи із взаємозв`язку норм права, які були прийняті органом законодавчої влади в Україні під час дії карантину, введеного Урядом України у зв`язку із поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19), цілей, з метою яких ці норми впроваджені, а також з метою недопущення безпідставного звуження прав учасників цивільних правовідносин, колегія суддів дійшла висновку, що пункт 12 Перехідних і прикінцевих положень ЦК України щодо продовження під час карантину строків загальної і спеціальної позовної давності, передбачених статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, підлягає застосуванню і у тому випадку, коли тривалість строку позовної давності, визначена законом, була збільшена за домовленістю сторін на підставі статті 259 ЦК України.

Даний висновок узгоджується з правовою позицією викладеною у постанові Верховного Суду від 07 вересня 2022 року у справі №679/1136/21.

Із 12 березня 2020 року на усій території України установлений карантин із подальшим продовженням відповідними постановами його строку (пункт 1 постанови № 211 з наступними змінами).

Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину (пункт 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у редакції Закону № 540-ІХ, який набрав чинності 2 квітня 2020 року).

Отже, оскільки з 02 квітня 2020 року набрав чинності Закон України від 30 березня 2020 року № 540-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», згідно з яким під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені, зокрема, статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 ЦК України продовжуються на строк його дії.

Даний висновок узгоджується із правовою позицією викладеною у постанові Великої Палати Верховного Суду 06 вересня 2023 року у справі №910/18489/20, у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року у справі 947/8885/21.

Отже, вимоги Комунального підприємства «Харківські теплові мережі», заявлені за період з лютого 2012 року по березень 2017 року з пропуском позовної давності, а також враховуючи той факт, що з матеріалів справи не вбачається, що апелянт отримав копію позовної заяви та фактично знав про розгляд справи, таким чином позовні вимоги підлягають частковому задоволенню за період з 2 квітня 2017 року по 31 жовтня 2021, а саме з відповідачів підлягає стягненню заборгованість за послуги з теплопостачання з 02 квітня 2017 року по 30 жовтня 2021 року у сумі 39 525,17 грн.

Відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми.

Наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох відсотків річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

У зв`язку із простроченням відповідачами сплати комунальних послуг позивачем нараховано 3058,79 грн - індексу інфляції за час прострочення та 1312,83 грн - 3% річних від простроченої суми.

Наведені обставини, підтверджуються дослідженими доказами, а саме: розрахунком заборгованості, розрахунком 3 % річних та індексу інфляції.

За таких обставин суд дійшов висновку про те, що позивачем правильно застосовані приписи статті 625 Цивільного кодексу України щодо зобов`язання боржника сплатити інфляційні втрати та 3% річних в разі прострочення виконання грошового зобов`язання.

Будь-яких доказів на спростування розміру заборгованості відповідачами до суду не надано. Також відсутні докази укладення між сторонами договору про реструктуризацію заборгованості відповідачів за надані послуги з централізованого опалення і постачання гарячої води.

Доводи ОСОБА_1 про те, що у спірній квартирі за адресою, вказаною у позові, фактично ніхто не проживав протягом багатьох років, оскільки ОСОБА_1 з 2022 року проживав у м. Рівне як внутрішньо переміщена особа, згодом виїхав до Чорногорії, не приймаються судом до уваги, оскільки заборгованість позивачем заявлена за період до 2022 року.

Доводи апелянта про те, що ОСОБА_2 з 2019 року не проживає за цією адресою, не веде господарство, не користується послугами також не заслуговують на увагу та спростовуються матеріалами справи, а саме копією паспорту, де зазначено, що ОСОБА_2 зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 з 25.01.2012 року, доказів, що вона не мешкала за цією адресою матеріали справи не містять.

Стосовно доводів апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не розглянута зустрічна позовна заява колегія суддів зазначає.

Як свідчать матеріали справи, ОСОБА_1 надав до суду першої інстанції зустрічну позовну заяву, між тим, вказана заява фактично не є зустрічною, оскільки в прохальній частині вказаної заяви відповідач просить скасувати заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 21.10.2022 року та застосувати строк позовної давності.

Крім того, ч 1 ст. 193 ЦПК України передбачено, що відповідач має право пред`явити зустрічний позов у строк для подання відзиву. Проте, відповідачем подана зустрічна позовна заява вже після ухвалення рішення судом першої інстанції.

Виходячи з наведеного, а також враховуючи той факт, що з матеріалів справи не вбачається, що апелянт отримав копію позовної заяви та фактично знав про розгляд справи, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» в межах позовної давності.

За таких обставин апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду зміні.

Відповідно достатті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положеннястатті 141 ЦПК Українита керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною 13 статті 141 ЦПК Українипередбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки позовні вимоги Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» задоволено на 58,90%, тому сплачений судовий збір за подачу позовної заяви в розмірі 1337,03 грн. підлягає стягненню з відповідачів на користь Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» по 668,51 грн з кожного.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено на 41,1%, тому судовий збір за подачу апеляційної скарги у розмірі 1119,56 грн підлягає стягненню з Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» на користь ОСОБА_1 .

Керуючись ст.ст.367,368, п.2 ч.1 ст.374, ст.376, ст.ст.381 - 384,389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 21 жовтня 2022 року змінити в частині періоду та сум стягнення.

Позов Комінального підприємства «Харківські теплові мережі» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за послуги з теплопостачання - задовольнити частково.

Стягнути в солідарному порядку з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» заборгованість за послуги з теплопостачання за період з 02 квітня 2017 року по 31 жовтня 2021 року у сумі 39 525,17 грн. та 3058,79 грн - індексу інфляції за час прострочення та 1312,83 грн - 3% річних від простроченої суми.

В іншій частині у задоволенні позову Комунальному підприємству «Харківські теплові мережі» - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» судовий збір у розмірі 1337,03 грн. по 668,51 грн з кожного.

Стягнути з Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1119,56 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3статті 389 ЦПК України.

Головуючий Н.П. Пилипчук

Судді А.І. Люшня

О.Ю. Тичкова