ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 грудня 2025 року місто Київ

Справа № 760/14016/25

Апеляційне провадження № 22-ц/824/17502/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Желепи О.В. (суддя-доповідач), Поліщук Н.В., Соколової В.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Колодій Євгенія Володимирівна, на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 09 вересня 2025 року (у складі судді Кицюк В.С., інформація щодо дати складання повного тексту відсутня)

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на дитину, яка продовжує навчання,

ВСТАНОВИВ

У травні 2025 року позивач звернувся до суду із вищезазначеним позовом, у якому просив стягнути з відповідача на свою користь аліменти як повнолітньої дитини, яка продовжує навчання, у розмірі 1/4 частки всіх видів його заробітку (доходу), щомісячно і до закінчення навчання, але не більше як до досягнення 23 років.

В обґрунтування заявлених вимог зазначав, що 25 липня 1998 року зареєстровано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , який розірвано рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 24 квітня 2015 року. Від шлюбу народились: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

З 31 березня 2015 року на підставі виконавчого листа Солом`янського районного суду міста Києва з відповідача стягувались аліменти на утримання дітей. Позивач ОСОБА_2 хоча і досяг повноліття, однак на даний час навчається, у зв`язку з чим потребує матеріальної допомоги, зокрема на канцелярію, на проїзд, підручники, їжу та інші витрати. Відповідач матеріальної допомоги не надає. Крім того, позивач є особою з інвалідністю з дитинства, що також потребує додаткових витрат.

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 09 вересня 2025 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , як повнолітньої дитини, яка продовжує навчання, у розмірі 1/6 частини від усіх видів його заробітку (доходу), щомісячно, починаючи стягнення з 22 травня 2025 року і до закінчення сином навчання, але не більше як до досягнення ним 23 років.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Колодій Є.В. 06 жовтня 2025 року подав до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, якою просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Скарга мотивована тим, що позивач переведений на сімейну (домашню) форму навчання, яка передбачає змогу навчання самостійно, отримувати консультації від учителів школи й проходити лише підсумкове оцінювання та виключає потребу у матеріальній допомозі.

Зазначає, що позивач на даний час проживає в Німеччині та отримує матеріальну допомогу в розмірі 451 Євро, що є значно більшою сумою, ніж пенсія відповідача.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 09 жовтня 2025 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою.

Правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу позивач не скористався.

Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

За правилами ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно із ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Частиною 1 ст.367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Згідно зі ст.264 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення відповідає.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що у позивача наявна потреба в матеріальній допомозі у зв`язку з продовженням навчання та наявність у батьків можливості надавати таку допомогу. У той же час суд враховував, крім іншого, стан здоров`я дитини, який є дитиною з інвалідністю, а також матеріальне становище платника аліментів та наявність інвалідності у платника аліментів, у зв`язку з чим позовні вимоги задовольнив частково у розмірі 1/6 частини від усіх видів заробітку (доходу) відповідача, щомісячно, починаючи стягнення з 22 травня 2025 року і до закінчення сином навчання, але не більше як до досягнення ним 23 років.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 26 липня 2006 року, ОСОБА_2 народився ІНФОРМАЦІЯ_3 , батьком якого є ОСОБА_1 , матір`ю - ОСОБА_3 .

Згідно з копією довідки директора Спеціальної школи №18 Дніпровського району м. Києва від 09 вересня 2024 року №102, ОСОБА_2 дійсно навчається у спеціальній школі №18 Дніпровського району м. Києва у 11-А класі і не перебуває на повному державному утриманні. Буде продовжувати навчання в даному освітньому закладі до 31 травня 2026 року.

Згідно з копією довідки директора Спеціальної школи №18 Дніпровського району м. Києва від 01 вересня 2025 року №77, ОСОБА_2 дійсно навчається у спеціальній школі №18 Дніпровського району м. Києва у 12-А класі і не перебуває на повному державному утриманні. Буде продовжувати навчання в даному освітньому закладі до 30 травня 2026 року.

Відповідно до копії посвідчення УПСЗН Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації серії ААГ №002843 від 06 серпня 2012 року, ОСОБА_2 є дитиною-інвалідом по слуху.

Згідно з копією довідки Управління ПФУ ГУ ПФУ в Запорізькій області від 07 серпня 2025 року, ОСОБА_1 знаходиться на обліку і отримує пенсію по інвалідності у розмірі 68642,36 грн за період січень 2025 року - серпень 2025 року.

Згідно з ч.2 ст.27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до частини другої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку (стаття 8 Закону України «Про охорону дитинства»).

Відповідно до ч.1 ст.18 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1997 року, батьки несуть однакову відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789 XII 78912 та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько, або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

У ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Європейський суд з прав людини у своїй практиці зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків / рішення від 7 грудня 2006 року у справі «HUNT v. UKRAINE», № 31111/04, § 54).

Відповідно до ч.3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

У відповідності до ч. ч. 1, 2 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до статей 150, 180 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Статтею 199 СК України передбачено, якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу.

Згідно зі ст.200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином.

Статтею 182 СК України встановлено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

На відміну від правовідносин щодо участі батьків у додаткових витратах на дитину до досягнення нею повноліття (ст.185 СК України), правовідносини щодо обов`язку батьків утримувати повнолітніх дочку, сина на період навчання регулюються главою 16 СК України, яка передбачає, зокрема обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, у спосіб сплати аліментів (ст.ст.199, 200, 201 СК України). При визначенні розміру аліментів необхідно враховувати вартість навчання, підручників, проїзду до навчального закладу, проживання за місцем його знаходження. Норми цієї глави не встановлюють самостійного, окремого від аліментних зобов`язань, обов`язку батьків брати участь у додаткових витратах на дочку, сина, що викликані особливими обставинами.

Як роз`яснено в п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15 травня 2006 року №3, обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу .

Зазначена правова позиція висловлена у Постановах Верховного Суду від 24 січня 2019 року у справі №225/1447/16-ц та від 17 квітня 2019 року у справі №644/3610/16-ц.

Таким чином, законодавством чітко визначено обов`язок обох батьків утримувати дітей.

З матеріалів справи вбачається, а також сторонами не заперечується, що позивач проживає разом з матір'ю та перебуває на її утриманні.

Згідно з положеннями статті 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Визначаючи розмір аліментів в частці від заробітку відповідача, суд врахував і майновий стан сторін і стан здоров`я відповідача і найкращі інтереси дитини.

Відповідач вказував на наявність у нього інвалідності, що підтверджується посвідченням № НОМЕР_2 (а.с.19).

Суд апеляційної інстанції враховує, що відповідач є інвалідом ІІІ групи, разом з тим, така група інвалідності не позбавляє відповідача можливості працювати, та як наслідок виконувати обов`язок по наданню матеріальної допомоги у зв`язку з навчанням позивача, але не більше ніж до досягнення 23 років.

Колегія суддів відхиляє доводи апелянта, що позивач отримує матеріальну допомогу у розмрі 451 Євро, оскільки такі доводи не підтверджені доказами та не виключають обов`язок батьків надавати матеріальну допомогу дітям у відповідності до ст. 199 СК України.

Безпідставними є доводи апелянта, що позивач переведений на сімейну (домашню) форму навчання, яка передбачає змогу навчання самостійно, отримувати консультації від учителів школи й проходити лише підсумкове оцінювання та виключає потребу у матеріальній допомозі, виходячи з наступного.

Відповідно до Наказу №786 від 28 травня 2025 року «Про затвердження Положення про сімейну (домашню) форму здобуття дошкільної освіти» сімейна форма передбачає: здійснення освітнього процесу в домашніх умовах у формах та видах, послідовності їх застосування, які найбільш відповідають стану дитини та її індивідуальним можливостям; періодичне залучення вихованця за бажанням батьків та можливості дитини до дитячого колективу з метою соціалізації (як безпосередньо, так і за допомогою інформаційно-комунікаційних (цифрових) технологій) до занять, заходів різноманітних суб`єктів освітньої діяльності у сферах дошкільної та/або позашкільної освіти на договірних умовах між батьками та відповідними суб`єктами освітньої діяльності; взаємодію (за потреби) батьків із закладами охорони здоров`я, закладами соціального захисту дітей, інклюзивно-ресурсними центрами, психологічними службами (центрами) тощо в установленому законодавством порядку.

Для організації освітнього процесу батьки забезпечують безпечне та здорове освітнє середовище.

Колегія суддів наголошує, що позивач хоча і переведений на сімейну (домашню) форму освіти, проте форма освіти не впливає на сам факт продовження навчання позивача, навіть поза межами України.

Стягнення аліментів на утримання дитини, яка продовжує навчання, є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності, оскільки на період навчання вона не має самостійного заробітку та потребує матеріальної допомоги з боку батьків, які зобов`язані утримувати своїх повнолітніх дітей, що продовжують навчатися, до досягнення ними двадцяти трьох років.

Сімейний кодекс України виходить із принципів рівності прав та обов`язків батьків. Відповідно до закону надавати матеріальну допомогу повнолітньому сину чи доньці, які продовжують навчання, зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким з них проживає їх син (дочка).

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Разом з тим, судом при визначенні розміру аліментів мають бути враховані вартість навчання, вартість підручників, проїзду до навчального закладу та проживання за місцем його знаходження. Аналогічна правова позиція висвітлена в Постанові Верховного Суду від 17 червня 2020 року у справі №761/10510/17.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що у відповідача наявна можливість надавати матеріальну допомогу позивачу у зв`язку з продовженням навчання та враховуючи матеріальне становище платника аліментів і наявність інвалідності у платника аліментів суд вірно визначив розмір до стягнення- 1/6 частини від усіх видів його заробітку (доходу), щомісячно, починаючи стягнення з 22 травня 2025 року і до закінчення сином навчання, але не більше як до досягнення ним 23 років.

Апеляційний суд звертає увагу, що спір в даній справі перш за все стосується прав дитиниз інвалідністю.

Основними засадами цивільного судочинства є розумність, справедливість та добросовісність.

Задоволення апеляційної скарги відповідача та відмова в задоволенні позову про стягнення аліментів, призведе до порушення принципу рівності обов`язків батьків щодо надання матеріальної допомоги дітям, та до покладення основного тягаря щодо забезпечення дитини лише на матір. На переконання суду таке рішення не буде відповідати найкращим інтересам дитини з інвалідністю та загальним принципам цивільного судочинства та фактично звільнить батька від своїх прямих обов`язків щодо утримання дитини, яка продовжує навчання.

Аліменти у визначеній районним судом частці є помірною сумою, не завищеною в сьогоднішніх умовах з урахуванням віку та потреб дитини тощо.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи зазначене, висновки суду першої інстанції щодо часткового задоволення позову відповідають фактичним обставинам справи, судом повно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, що у відповідності до ст. 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідно ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції, залишаючи рішення суду без змін, не змінює розподіл судових витрат.

При цьому, враховуючи той факт, що за наслідками апеляційного розгляду судом апеляційної інстанції не було ухвалено судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, то колегія суддів не вбачає підстав для покладення на позивача понесених відповідачем судових витрат у вигляді сплаченого судового збору за подачу апеляційної скарги.

На підставі викладеного та керуючись ст. 255, 268, 374, 376, 383, 384, 389 ЦПК України,

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Колодій Євгенія Володимирівна - залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 09 вересня 2025 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та, відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, оскарженню не підлягає.

Головуючий О.В. Желепа

Судді

Н.В. Поліщук

В.В. Соколова