Провадження № 2/638/8369/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 грудня 2025 року Шевченківський районний суд міста Харкова у складі головуючого судді Невеніцина Є.В. розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «Сенс Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

ВСТАНОВИВ:

Представник позивача звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором №500836092 від 22.07.2020 у розмірі 153251,44 грн, з яких 63162,62 грн заборгованості за кредитом, 90088,82 грн заборгованості по відсотках. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 22.07.2020 року відповідач звернулася до АТ «Альфа-Банк» з метою отримання банківських послуг. 22.07.2020 року підписанням оферти на укладання угоди про надання кредиту № 500836092 відповідач запропонував позивачу укласти угоду про надання споживчого кредиту, яка є невід`ємною частиною договору про банківське обслуговування фізичних осіб. Підставою для угоди є договір про банківське обслуговування фізичних осіб в АТ «Альфа-Банк», що укладений між ним та банком. Позивач прийняв пропозицію відповідача на укладання угоди про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії. Акцепт пропозиції на укладення угоди отримано відповідачем. У Додатку № 1 до угоди сторони узгодили графік платежів та розрахунок сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки з урахуванням вартості всіх супутніх послуг. Таким чином, 22.07.2020 року між позивачем та відповідачем з дотриманням приписів чинного законодавства України було укладено кредитний договір. Позивач виконав взяті на себе зобов`язання, надавши позичальнику кредит відповідно до узгоджених умов. Проте позичальник не виконав взяті на себе зобов`язання, припинивши здійснювати платежі в рахунок повернення кредиту та сплачувати проценти за користування ним.

Ухвалою суду від 27 жовтня 2025 року по справі відкрито спрощене позовне провадження з повідомленням сторін.

Згідно з вимогами частини 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

У відповідності до частини 8 статті 279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться.

Положеннями статті 174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи.

24 листопада 2025 року надійшов відзив на позовну з проханням відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки позивачем не надано копію кредитного договору та додатки до нього, а лише оферта та акцепт пропозиції на укладення договору (які не стосуються одного і того ж правочину). Відповідно, відсутні підстави вважати, що між сторонами були погоджені умови саме кредитного договору. Відсутність в матеріалах справи копії кредитного договору свідчить про відсутність між сторонами правовідносин такого характеру та про можливість стягнення заборгованості саме за кредитним договором. Посилання банку на наявність роздрукованого розрахунку заборгованості за договором як на підставу задоволення позовних вимог є необґрунтованими, оскільки сам розрахунок є внутрішніми документами банку та не містять відомостей, що дозволили б суду перевірити, правильність нарахування відсотків позивачем, а також, за відсутністю оригіналу самого договору, зробити висновок, що ця заборгованість виникла саме внаслідок порушення відповідачем умов кредитного договору б/н від 20 липня 2020 року, та неможливо встановити, які саме умови спірного договору порушені відповідачем. Підписання паспорту споживчого кредиту не свідчить про укладання кредитного договору. Відсутні докази укладання між позивачем та відповідачем договору, відсутні підстав вважати, що надані до суду докази є фактично договором, не доведено наявність між сторонами кредитних правовідносин. Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів видачі відповідачу кредитних коштів. З позовної заяви та документів доданих на підставі яких позивач обґрунтовує свій позов не встановлено, що кредитні кошти за угодою № 500836092 від 22.07.2020 року надійшли на рахунок № НОМЕР_1 банку, оскільки сторони погодили саме цей рахунок для перерахування коштів за договором. На всіх поданих документах банку в тому числі і в меморіальному ордері № 920248 від 23 липня 2020 року - стоїть однаковий графічний підпис, який створений за допомогою комп`ютерних програм і підписаний банківським працівником ОСОБА_2 , а розрахунку заборгованості підписаний тим же графічним підписом працівника банку, але вже прізвище - ОСОБА_3 і прізвище з маленької літери. Факт надання грошових коштів, повинен бути підтверджений відповідним платіжним документом, який є єдиним можливим та належним доказом здійснення платежу. До матеріалів даної справи такі докази не були надані, що підтверджує відсутність права вимоги у позивача саме до відповідача про стягнення грошових коштів. Меморіальний ордер від 23 липня 2020 року не є первинним документом та не може бути належним доказом по справі, оскільки даний документ вже був сформований та підписаний уповноваженою особою банку вже на день подачі позову до суду. Сам по собі Меморіальний ордер № 920248 від 23 липня 2020 року не є тим самим доказом видачі банківських коштів відповідачу, оскільки повинен був би з даними станом на дату його видачі, тобто на 23 липня 2020 року, а отже не може бути належним та допустимим доказом. Позивачем не надано до суду належним чином оформленого розрахунку заборгованості, що позбавляє суд перевірити правильність розміру заявлених позовних вимог. Відповідно до вимоги про усунення порушень, яка направлена відповідачу 14 квітня 2025 року зазначено, що станом на дату 23.03.2025 року загальна сума заборгованості становить 148274,98 грн. Позивач подав позов на суму 153 251,44 грн, де тіло кредиту 63162,62 грн, а відсотки 90088,82 грн. Проте, позивач повинен був звернутися з позовом про стягнення суми 148274,98 грн. Нараховані відсотки в розмірі 4976,46 грн в цій частині не підлягають задоволенню, оскільки нараховані після пред`явлення вимоги. Із виписки по особовому рахунку вбачається, що фактично з відповідача було незаконно нараховано та списано грошові кошти в якості відсотків в загальному розмірі 12 778 гривень. Такі грошові кошти були списані без належних на те правових підстав, оскільки в матеріалах справи, відсутність будь- які двосторонні правочини між сторонами, якими погоджено нарахування та сплату відсотків за користування коштами, за прострочення та за овердрафтом. При підписанні відповідачем Анкети-заяви - позивач не дотримався вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Відповідно, позивач не погодив з відповідачем стягнення відсотків, а тому якщо такі відсотки були стягнуті без належної на те підстави. Всі відсотки, які були стягнуті з відповідача є незаконними та підлягають зарахуванню в погашення тіла кредиту. Частину із внесених відповідачем на власний рахунок грошових коштів безпідставно було спрямовано на погашення відсотків, між тим надані позивачем докази не містять визначення домовленості сторін про сплату відсотків. За таких обставин, всі суми, що стягувалися з відповідача в якості погашення відсотків за користування коштами слід скасувати та на відповідну суму зменшити заборгованість за тілом кредиту. Загальна сума не погоджених та стягнутих з відповідача відсотків становить 47094,90 гривні. Вказана сума коштів підлягає зарахування в погашення заборгованості за тілом кредиту.

Також, матеріалами справи не підтверджується факт надання Адвокатським об`єднанням «СмартЛекс» позивачу правничої допомоги та відповідно не підтверджується факт понесення таких витрат заявником у розмірі 12 630,23 грн.

01.12.2025 надійшла відповідь на відзив на позовну заяву в якій зазначено, що в оферті на укладення угоди про надання споживчого кредиту №500836092 від 22.07.2020 визначено, що строк для акцепту банку - 30 робочих днів з моменту отримання банком оферти. Угода набуває чинності з моменту підписання банком акцепту на укладення угоди та надання споживчого кредиту відповідно до умов угоди та договору. В оферті підписаній відповідачем, зазначено, що відповідач акцепт пропозиції на укладення угоди про надання кредиту № 500836092 від 22.07.2020 отримав у дату складання цієї оферти. Отже, банком такий акцепт був підписаний, відповідач акцепт пропозиції отримав ( про що свідчить його власноручний підпис), а відтак угода набрала силу. Відповідач підписав оферту, а отже - виявила волю на укладення договору та отримала кредитні кошти, що підтверджує факт укладення договору. Саме відповідач є ініціатором правочину - вона висловила свою пропозицію (оферту), підписавши відповідну заяву на укладення договору з банком. Це є безумовним волевиявленням на укладення кредитного договору. Позивач, після отримання підписаної оферти, надав відповідачу доступ до кредитних коштів, що підтверджується: меморіальним ордером, виписками по рахункам. Тобто, договір був укладений у момент прийняття банком оферти шляхом фактичного виконання своїх зобов`язань - надання кредиту. Твердження відповідача про те, що матеріали справи не містять доказів укладання між позивачем та відповідачем договору є безпідставними. Твердження відповідача, щодо не підтвердження надходження коштів на рахунок визначений в договорі для рефінансування спростовуються первинною документацією. При підготовці розрахунку заборгованості було допущено технічну помилку, а саме зазначено замість підписанта ОСОБА_2 - ОСОБА_4 . Вимоги Позивача про стягнення заборгованості є обґрунтованими, а наведені Відповідачем обставини не заслуговують на увагу, оскільки не спростовують обставини викладені в позовній заяві та виражають суб`єктивну оцінку відповідача щодо трактування умов угоди та вибіркове виконання ним умов угоди. Кредитні договори даних позичальників як і загальна кредитна політика банку в питаннях нарахування відсотків передбачають принцип, що проценти за користування кредитом є платою, яка встановлюється банком за користування кредитом, та сплачується позичальником у розмірі та у строки передбачені умовами кредитного договору. Банк здійснює кінцевий розрахунок процентів що підлягають сплаті, на день здійснення остаточного повернення кредиту. Позивач не погоджується із висновком відповідача щодо безпідставності спрямування коштів на погашення відсотків та щодо відсутності домовленостей сторін про сплату відсотків, та підтверджує це належними та допустимими доказами, а перерахунки відповідача спрямовані на зменшення відповідальності за укладеним договором, та не може вважатись контррозрахунком, не спростовує наданий розрахунок. Відповідачем не доведено неспівмірність витрат на правничу допомогу позивача, оскільки заявлена вимога є співмірною з даною категорією справ.

03.12.2025 надійшло клопотання представника відповідача про виключення доказів, поданих разом із відповіддю на відзив, оскільки вони не були подані разом із позовною заявою.

03.12.2025 надійшли заперечення представника відповідача із зазначенням того, що матеріали справи не містять жодного погодження банком відповідної оферти. Не може бути підтвердженням погодження умов оферта та акцепт, які запропоновані та погоджені однієї стороною, оскільки повинен бути окремим документ у вигляді акцепту. Положення у п. 2.1.1. Анкети-заяви від 22.07.2020 року дають чітке розуміння того, що акцептування публічної оферти все ж не є кредитним договором чи договором про банківське обслуговування фізичних осіб, а між сторонам укладено окремо від цих документів саме кредитний договір. Сторони не досягли згоди з усіх істотних умов договору, а отже договір є неукладеним. Наданий Меморіальний ордер № 920248 від 23 липня 2020 року повинен був би з даними станом на дату його видачі, тобто на 23 липня 2020 року і в ньому повинен був в реквізитах Банк платника і Банк отримувача зазначена стара назва Акціонерне товариство «Альфа-Банк», а не Акціонерне товариство «Сенс Банк». З позовної заяви та документів доданих на підставі яких позивач обґрунтовує свій позов не встановлено, що кредитні кошти за угодою № 500836092 від 22.07.2020 року, повинні спочатку надійти на один рахунок, а потім на інший. Оферта, меморіальний ордер та виписка протирічать один одному. Наданням нових доказів позивач порушує норми Цивільно процесуального кодексу України. Позивачем незаконно стягнуто з відповідача: відсотки у загальному розмірі 47 094,90 грн; відсотки нараховані після пред`явлення вимоги у розмірі 4976,46 грн. Матеріалами справи не підтверджується факт надання Адвокатським об`єднанням «СмартЛекс» позивачу правничої допомоги та відповідно не підтверджується факт понесення таких витрат заявником у розмірі 12 630,23 грн.

05.12.2025 представником позивача подано заперечення на клопотання представника відповідача із зазначенням того, що розрахунок заборгованості долучений до відповіді на відзив об`єктивно не міг бути долучений раніше, оскільки технічну помилку було виявлено після отримання відзиву на позовну заяву, а публічна пропозиція є загальнодоступною за відповідним посиланням.

Суд дослідивши матеріали справи, дійшов до наступного.

22.07.2025 ОСОБА_1 звернулася до АТ «Альфа-Банк» з клопотанням, в якому зазначено, що у неї утворилася прострочена заборгованість за акцептом/офертою №500648263 в розмірі 66977,30 грн. ОСОБА_1 просить укласти з нею договір про реструктуризацію заборгованості в сумі 66977,30 грн строком на 84 місяці. Клопотання підписано особисто відповідачем.

Згідно оферти на укладення угоди про надання кредиту №500836092, ОСОБА_1 звернулася до АТ «Альфа-Банк» з пропозицією укласти угоду про надання споживчого кредиту, яка є невід`ємною частиною договору про банківське обслуговування фізичних осіб. Підставою для угоди є договір про банківське обслуговування фізичних осіб в АТ «Альфа-Банк», що укладений між нею та банком. Сума кредиту становить 66977,30 грн, процентна ставка фіксована 43,00% річних, строк кредиту 84 місяці. Дата повернення кредиту 23.07.2027. Для повернення заборгованості за угодою запропоновано використовувати рахунок № НОМЕР_2 , відкритий у банку. Кредит надається для повернення заборгованості за кредитним договором №500648263 від 16.03.2018, розмір 66977,30 грн, спосіб видачу переказ коштів на рахунок № НОМЕР_1 , відкритий в АТ «Альфа-Банк». Підпис позичальника на цьому договорі свідчить про отримання ним всієї інформації про умови кредитування, та про те, що акцепт пропозиції на укладення угоди про надання споживчого кредиту №500836092 від 22.07.2020 отримав у дату складання цієї оферти.

Згідно анкети-заяви, підписаної ОСОБА_5 22.07.2020, остання просить відкрити поточні рахунки у гривні на її ім`я. Підписанням цього акцепту ОСОБА_1 підтверджує акцепт публічної пропозиції та укладення договору між нею та АТ «Альфа-Банк» на умовах, викладених в публічній пропозиції та додатках до договору, що розміщені на веб-сторінці банку.

Додатком №1 до угоди про надання кредиту №500836092 від 22.07.2020р визначено графік платежів та розрахунок сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки, з урахуванням вартості всіх супутніх послуг. Дата видачу кредиту 22.07.2020, сума кредиту за договором 66977,30 грн, визначено розмір процентів за користування кредитом, загальна вартість кредиту становить 212648,02 грн. Реквізити для погашення заборгованості рахунок: НОМЕР_2 , призначення платежу: погашення заборгованості за кредитом №500836092 від 22.07.2020. Дата щомісячного платежу до 15 числа кожною місяця, розмір мінімального щомісячного платежу 2531,56 грн. Вказаний додаток підписаний ОСОБА_1 .

Згідно меморіального ордеру №920248 від 23.07.2020 АТ «Сесн Банк» перерахував ОСОБА_1 на рахунок НОМЕР_2 66977,30 грн з рахунку НОМЕР_3 , призначення платежу: надання кредиту за кредитним договором №500836092 від 22.07.2020.

Згідно виписки по рахунку НОМЕР_3 ОСОБА_1 23.07.202 зараховано суму у розмірі 66977,30 грн. За даними вказаної виписки 23.07.2020, згідно док.№920248, 23.07.2020 надійшла сума 66 977,30 грн, платник НОМЕР_3 ОСОБА_1 , отримувач НОМЕР_2 ОСОБА_1 , призначення платежу: надання кредиту за кредитним договором №500836092 вiд 22.07.2020. Зазначене також, відображено у виписці по рахунку НОМЕР_2 ОСОБА_1 .

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Відповідно дост.640 ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.

Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною (ст.642 ЦК України).

Статтею 509 ЦК України встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч.1 ст.1048 ЦК України).

До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору (ч.1 ст.1054 ЦК України).

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст.1055 ЦК України).

Судом встановлено, що ОСОБА_1 звернулася до позивача із офертою про укладення договору, про що свідчить її клопотання та оферта від 22.07.2020, які підписані нею особисто.

Позивач акцептував пропозицію відповідача у формі анкети-заяви, яку також підписала відповідач.

Верховний Суд у справі № 753/10779/16-ц заначив, що якщо особа, підтверджує підписання цього договору або схвалює даний правочин своїми наступними діями, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання такого договору неукладеним або недійсним. Під схваленням правочину можуть розумітися будь-які дії, спрямовані на виконання укладеного правочину, в тому числі повна або часткова оплата товарів (робіт, послуг), їх приймання для використання, реалізація інших прав та обов`язків відповідно до укладеного правочину.

Верховний Суд неодноразово зазначав, що факт зарахування банком коштів на рахунок позичальника (або видача кредитної картки) є прямим доказом прийняття (акцепту) банком пропозиції (оферти) позичальника, викладеної в його заяві.

З меморіального ордеру та виписки по рахунку встановлено, що відповідачем отримано грошові кошти у розмірі 66977,30 грн 22.07.2022, тобто у сумі зазначеній в оферті ОСОБА_1 від 22.07.2020.

Таким чином, позивач здійснивши зарахування коштів на рахунок відповідача, вчинив дії, які є прийняттям пропозиції (акцептом), а тому відповідно до частини другої статті 638 та частини другої статті 642 ЦК України кредитний договір є укладеним. Тобто, посилання представника відповідача про відсутність погодження оферти безпідставне та суперечить матеріалам справи.

Щодо посилань представника відповідача про відсутність доказів передачі грошових коштів відповідачу.

Відповідно до пункту 1.4 глави 1 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 21 січня 2004 року № 22, яка була чинною станом на 23.07.2020, (далі - Інструкція №22), безготівкові розрахунки - перерахування певної суми коштів з рахунків платників на рахунки отримувачів коштів, а також перерахування банками за дорученням підприємств і фізичних осіб коштів, унесених ними готівкою в касу банку, на рахунки отримувачів коштів. Ці розрахунки проводяться банком на підставі розрахункових документів на паперових носіях чи в електронному вигляді; інкасове доручення (розпорядження) - розрахунковий документ, що містить вимогу стягувача (контролюючий орган) до банку, що обслуговує платника, здійснити без погодження з платником переказ визначеної суми коштів з рахунку платника на рахунок отримувача; меморіальний ордер - розрахунковий документ, який складається за ініціативою банку для оформлення операцій щодо списання коштів з рахунку платника і внутрішньобанківських операцій відповідно до Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" та нормативно-правових актів Національного банку.

Пунктами 6.4, 6.5, 6.6 Інструкції №22 визначено, що платіжні вимоги про здійснення договірного списання коштів з рахунків платників банки приймають і виконують відповідно до глави 2 цієї Інструкції. Якщо кредитором за договором є банк, що обслуговує платника, то право цього банку на здійснення договірного списання передбачається в договорі банківського рахунку або іншому договорі про надання банківських послуг. Договір може містити інформацію, яка потрібна банку для списання ним коштів з рахунку платника. Банк, що обслуговує платника, здійснюючи на підставі договору банківського рахунку або іншого договору про надання банківських послуг договірне списання коштів з рахунку платника, оформляє меморіальний ордер, у реквізиті "Призначення платежу" якого зазначає номер, дату договору, яким передбачено можливість застосування договірного списання.. Платник у договорах банківського рахунку або інших договорах про надання банківських послуг може передбачати доручення банку на договірне списання коштів з його рахунків на користь третіх осіб або на свої рахунки, які відкриті в цьому чи іншому банку. Договір може містити інформацію, яка потрібна банку для списання ним коштів з рахунку платника. Банк, що обслуговує платника, здійснюючи на підставі договору про розрахунково-касове обслуговування або іншого договору про надання банківських послуг договірне списання коштів з рахунку платника, оформляє меморіальний ордер, у реквізиті "Призначення платежу" якого зазначає інформацію про платіж і номер, дату договору, за яким передбачено можливість застосування договірного списання.

Меморіальний ордер №920248 відповідає вимогам, визначеними додатком №2 до Інструкції №22.

12.08.2022 загальними зборами акціонерів АТ «Альфа-Банк» затверджено рішення про зміну найменування АТ «Альфа-Банк» на АТ «Сенс Банк». Запис про зміну найменування внесено до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 30.11.2022.

Пунктом 46 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою №75 від 04.07.2018, в редакції від 04.07.2018, визначено, що меморіальні документи застосовуються банком для здійснення і відображення в обліку операцій банку і його клієнтів за безготівковими розрахунками відповідно до нормативно-правових актів Національного банку України.

Пунктом 62 розділу IV вищезазначеного Положення передбачено, що виписки з клієнтських рахунків є підтвердженням виконаних за операційний день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Відповідно до п.63 розділу IV Положення, виписка з клієнтського рахунку може слугувати первинним документом, що підтверджує факт списання/зарахування коштів з/на цього/цей рахунку/рахунок клієнта, якщо вона містить такі реквізити: назву документа (форми); дату складання; найменування клієнта/банку, прізвище, власне ім`я та по батькові (за наявності) фізичної особи; зміст та обсяг операції (підстави для її здійснення) та одиницю її виміру за кожною операцією, відображеній у виписці з рахунку клієнта; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у складанні виписки з рахунку клієнта/печатку банку.

При цьому п.6 ч.3 розділу І Положення визначено, що клієнтські рахунки - рахунки, за якими обліковуються кошти, розпорядником яких є клієнти банку. До клієнтських рахунків належать кореспондентські, поточні, вкладні (депозитні) рахунки, рахунки умовного зберігання (ескроу), розрахункові рахунки.

Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

За положенням ч.1,2,3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Таким чином, отримання відповідачем кредитних коштів у розмірі 66977,30 грн підтверджується достатніми доказами в їх сукупності, зокрема меморіальним ордером №920248 та випискою по банківських рахунках відповідача.

При цьому суд звертає увагу, що термін «платіжна інструкція» введений Інструкцією про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої Постановою Правління НБУ № 163 від 29.07.2022, а термін «меморіальний ордер» застосовувався відповідно до Інструкції №22 станом на день видачі кредитних коштів. Зазначення в меморіальному ордері нової назви банку при виготовленні паперової копії з електронної бази не свідчить про недійсність банківської операції, оскількице не скан-копія паперового документа.

Таким чином, отримання відповідачем кредитних коштів підтверджується не лише меморіальним ордером, а й випискою по рахунку.

Вищевказаною випискою по рахунку також підтверджується часткове повернення відповідачем кредитних коштів та процентів за користування кредитними коштами, тобто своїми конклюдентними діями відповідач підтвердив укладення кредитного договору та отримання кредитних коштів.

У ст.526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання не допускається, якщо інше не встановлено законом чи договором. Статтею 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог кодексу, актів законодавства, а при відсутності таких вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 610 ЦК України, передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором.

Як вачається з розрахунку заборгованості та виписки по рахунку відповідач порушила умови договору щодо розміру та порядку повернення грошових коштів, визначених додатком №1 до кредитного договору №500836092 від 22.07.2020, а відтак вимоги позивача про стягнення заборгованості за кредитом у розмірі 63162,62 грн обґрунтовані та підлягають до задоволення.

Щодо вимог позивача про стягнення заборгованості по відсоткам у розмірі 90088,82 грн суд зазначає наступне.

За змістом статті 1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Розмір відсотків за користування кредитом визначений додатком №1 до Угоди про надання кредиту №500836092 від 22.07.2020, яка є його невід`ємною частиною.

Згідно ч.2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц, зроблено висновок, що: «право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку, припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені нормою частини другої статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16 зроблено висновок, що: «у межах кредитного договору позичальник отримує позичені кошти у своє тимчасове користування на умовах повернення, платності і строковості. У постановах Великої Палати Верховного Суду уже неодноразово вказувалося на те, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно.

Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані частиною першою статті 1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення.

Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за частиною першою статті 1050 ЦК України застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення статті 625 цього Кодексу.

За наведеним у цій статті регулюванням відповідальності за прострочення грошового зобов`язання на боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання покладається обов`язок сплатити кредитору на його вимогу суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Проценти, встановлені статтею 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання. Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою статті 625 ЦК України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність.

За період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 24 січня 2019 року у справі № 5017/1987/2012 зроблено висновок, що: «відповідно до частини другої статті 625 ЦК кредитний договір може встановлювати проценти за неправомірне користування боржником грошовими коштами як наслідок прострочення боржником виконання грошового зобов`язання. І такі проценти можуть бути стягнуті кредитодавцем й після спливу визначеного кредитним договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК».

Позивач звернувся до відповідача з вимогою про усунення порушень та зазначив, що станом на 24.03.2025 загальна сума заборгованості становить 148274,98 грн. Згідно розрахунку заборгованості, всупереч вищевказаними нормам, позивач продовжував нараховувати проценти за користування кредитом після звернення до відповідача з вимогою, а відтак в цій частині суд погоджується з доводами відповідача про неправомірність нарахування процентів за користування кредитом у розмірі 4976,46 грн.

Щодо посилань на паспорт споживчого кредиту суду зазначає наступне.

Частиною 2 статті 9 Закону України «Про споживче кредитування» визначено, що до укладення договору про споживчий кредит кредитодавець надає споживачу інформацію, необхідну для порівняння різних пропозицій кредитодавця з метою прийняття ним обґрунтованого рішення про укладення відповідного договору, в тому числі з урахуванням обрання певного типу кредиту. Зазначена інформація безоплатно надається кредитодавцем споживачу за спеціальною формою (паспорт споживчого кредиту), встановленою у Додатку 1 до цього Закону, у письмовій формі (у паперовому вигляді або у вигляді електронного документа, створеного згідно з вимогами, визначеними Законом України "Про електронні документи та електронний документообіг", а також з урахуванням особливостей, передбачених Законом України "Про електронну комерцію") із зазначенням дати надання такої інформації та терміну її актуальності. У такому разі кредитодавець визнається таким, що виконав вимоги щодо надання споживачу інформації до укладення договору про споживчий кредит згідно з частиною третьою цієї статті.

З огляду на ці приписи паспорт споживчого кредиту є довідкою для споживача про умови кредитування, з якими банк зобов`язаний його ознайомити для прийняття споживачем усвідомленого рішення про наступне укладення кредитного договору. Ознайомлення з паспортом споживчого кредиту, підписання такого паспорта не означає укладення кредитного договору. Паспорт споживчого кредиту не є тим документом, який Закон № 1734-VIII включає до форми договору про споживчий кредит (стаття 13).

Згідно висновку Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду по справі №393/126/20 про застосування норми права: «Під формою правочину розуміється спосіб вираження волі сторін та/або його фіксація. Правочин оформлюється шляхом фіксації волі сторони (сторін) та його змісту. Така фіксація здійснюється різними способами. Першим і найпоширенішим з них є складання одного або кількох документів, які текстуально відтворюють волю сторін. Зазвичай правочин фіксується в одному документі. Це стосується як односторонніх правочинів (наприклад, складення заповіту), так і договорів (дво- і багатосторонніх правочинів). Домовленість сторін дво- або багатостороннього правочину, якої вони досягли, фіксується в його тексті, який має бути ідентичним у всіх сторін правочину.

Потрібно розмежовувати форму правочину та спосіб підтвердження виконання переддоговірного обов`язку кредитодавцем по наданню споживачу інформації, необхідної для порівняння різних пропозицій кредитодавця. Способом підтвердження виконання переддоговірного обов`язку кредитодавця є паспорт споживчого кредиту. Ознайомлення з паспортом споживчого кредиту, його підписання споживачем не означає укладення договору про споживчий кредит та дотримання його форми, оскільки в паспорті кредиту не відбувається фіксація волі сторін договору та його змісту».

Таким чином, факт підписання відповідачем паспорту споживчого кредитування не може безумовно свідчити, що між сторонами погоджено істотні умови договору про розмір відсотків за анкетою-заявою. Крім того, у паспорті споживчого кредиту зазначено, що наведені обчислення реальної річної процентної ставки та орієнтовної загальної вартості кредиту для споживача с репрезентативними та базуються на обраних споживачем умовах кредитування, викладених вище, і на припущенні, що договір про споживчий кредит залишатиметься дійсним протягом погодженого строку, а кредигодавець і споживач виконають свої обов`язки на умовах та у строки, визначені в договорі. Реальна річна процентна станка обчислена на основі припущення, що процентна ставка на інші платежі за послуги кредитодавця залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит. Використання інших способів надання кредиту та/або зміна інших вищезазначених умов кредитування можуть мати наслідком застосування іншої реальної річної процентної ставки із орієнтовної загальної вартості кредиту для споживача

Таким чином, зазначений паспорт споживчого кредиту містить узагальнену інформацію про умови кредитування та орієнтовану загальну вартість кредиту та має передувати укладенню кредитного договору з позичальником і сам по собі не може вважатися умовами кредитного договору чи його частиною до укладення основного договору про споживчий кредит.

З урахуванням наведеного, суд погоджується з доводами відповідача, що підписання паспорту споживчого кредиту відповідачем не свідчить про узгодження істотних умов кредитного договору сторонами.

Також, Велика Палата Верховного суду в постанові по справі № 342/180/17 від 03.07.2019 року заначила наступне.

«У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець.

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

В разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

У заяві позичальника процентна ставка не зазначена. Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за відсотками на поточну і прострочену заборгованість за користування кредитними коштами, а також пеню і штрафи за несвоєчасну сплату кредиту і процентів за користування кредитними коштами.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості, посилався на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/як невід`ємні частини спірного договору.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розуміла відповідачка та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачкою кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

Велика Палата Верховного Суду вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (18 лютого 2011 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (20 лютого 2017 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.».

Таким чином, надана представником позивача публічна пропозиція АТ «Альфа-Банк» на укладення договору про банківське обслуговування не може бути доказом узгодження між позивачем та відповідачем істотних умов договору, оскільки не містить підпису відповідача.

Щодо клопотання представника відповідача про виключення доказів поданих позивачем разом із відповіддю на відзив суду зазначає наступне.

Частинами 2, 4, 5 ст. 83 ЦПК України передбачено, що позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. У випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів.

Згідно із частиною другою статті 43 ЦПК України учасники справи, зокрема зобов`язані: 1) сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи (пункт 2); 2) подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.

Відповідно п.4 ч.4 ст. 12 ЦПК України, суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.

Частиною 1 статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

За висновками ЄСПЛ, право на доступ до суду має «застосовуватися на практиці і бути ефективним» (рішення у справі «Белле проти Франції» від 04 грудня 1995 року).

Суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) можуть позбавити заявників права звертатись до суду (рішення ЄСПЛ у справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» від 28 жовтня 1998 року).

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, реалізуючи положення Конвенції, необхідно уникати занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але й реальним. Надмірний формалізм при вирішені питання щодо прийняття позовної заяви або скарги є порушенням права на справедливий судовий захист.

У справі «Walchli v. France», заява № 35787/03, рішення від 26.07.2007, зазначено, що застосовуючи процесуальні норми, національні суди повинні уникати як надмірного формалізму, який може вплинути на справедливість провадження, так і надмірної гнучкості, яка призведе до анулювання вимог процесуального законодавства.

Формалізм це, здебільшого, позитивне оціночне поняття, яке означає обов`язок всіх суб`єктів (суд, учасники судового процесу, суб`єкт владних повноважень) дотримуватися процедур, визначених законодавством, нехтування якими призводить до суттєвих негативних наслідків

Надмірний формалізм це, здебільшого, негативне оціночне поняття, яке означає безумовну вимогу дотримуватися процедур, визначених законодавством, у ситуації, за якої негативні наслідки поступаються принципу розумності (доцільності, раціональності).

Надмірна гнучкість це, здебільшого, негативне оціночне поняття, яке означає нехтування процедурою, визначеною законодавством, у ситуації, за якої негативні наслідки недотримання такої процедури переважають принцип розумності (доцільності, раціональності).

Верховний Суд неодноразово виснував, що при застосуванні процесуальних норм слід уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до нівелювання процесуальних вимог, встановлених законом. Надмірний формалізм у трактуванні процесуального законодавства визнається неправомірним обмеженням права на доступ до суду як елемента права на справедливий суд згідно зі ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відмова у прийнятті доказів, які мають значення для справи, лише з мотивів їх подання на стадії відповіді на відзив, є виявом надмірного формалізму, що порушує право на справедливий суд. Процедурні правила є важливими, але вони є засобом забезпечення правосуддя, а не самоціллю. Відмова у прийнятті доказів, які мають значення для справи, через формальне порушення строків, якщо це не є зловживанням, є надмірним формалізму.

Таким чином, суд відмовляє у задоволенні клопотання представника відповідача про виключення доказів, поданих разом із відповіддю на відзив на позовну заяву.

Статтею 141 ч. 8 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Стаття 137 передбачає також, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до висловленої Верховним Судом у постанові від 09.07.2019 року по справі № 923/726/18 позиції від учасника справи вимагається надання доказів щодо обсягу наданих послуг і виконання робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою, але не доказів обґрунтування часу, витраченого фахівцем в галузі права. Що стосується часу, витраченого фахівцем в галузі права, то достатнім є підтвердження лише кількості такого часу, але не обґрунтування, що саме така кількість часу витрачена на відповідні дії.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

28 січня 2025 року між АТ «Сенс Банк» та адвокатським об`єднанням «СмартЛекс» укладено договір про надання послуг №1006. За умовами договору замовник замовляє, а виконавець зобов`язується надати послуги, які полягають у здійсненні від імені та в інтересах замовника юридичних та фактичних дій щодо стягнення заборгованості з боржників замовника, які виникли внаслідок невиконання/неналежного виконання такими боржниками кредитних договорів, договорів позики, інших угод, які не забезпечені заставою та/або спонуканню їх до погашення такої заборгованості, а замовник зобов`язується прийняти та оплатити такі послуги. За надання послуг, що полягають у вчиненні виконавцем дій, передбачених п. 1.1.1 та п.1.1.2 цього договору, замовник сплачує на користь виконавця винагороду (гонорар) у нижченаведеному розмірі: за підготовку і подання позовної заяви до суду - 375,00 грн; за отримання рішення суду -225,00 грн; комісійна винагорода від стягнутих коштів на користь замовника - 7,85 %.

Відповідно до позиції Верховного Суду, що висвітлена у постановах КЦС ВС від 09.06.2020 року по справі №466/9758/16-ц та від 15.04.2020 року по справі №199/3939/18-ц, аналізовані витрати сторони судового процесу мають бути документально підтверджені та доведені.

Згідно з висновками Верховного Суду, викладених у постанові від 30.09.2020 року у справі № 379/1418/18 слідує, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі».

Також в питанні надання доказів правомірності надання правової допомоги, враховується позиція Верховного Суду у справі № 922/2604/20 від 20.07.2021, де вказано, що відсутність документального підтвердження надання правової допомоги (договору, детального опису виконаних доручень клієнта, акта прийому-передачі виконаних робіт, платіжних доручень на підтвердження фактично понесених витрат клієнтам тощо) є підставою для відмови у задоволенні заяви про розподіл судових витрат у зв`язку з недоведеністю їх наявності.

Представник позивача на підтвердження понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу надав лише договір від 28.01.2025 року № 1006.

Будь-яких документів на підтвердження виконаних робіт про надання правової допомоги та їх обсяг до суду не надано.

Таким чином, враховуючи відсутність документів на підтвердження виконаних робіт адвоката, їх обсягу, враховуючи позицію Верховного суду у справі №922/2604/20 від 20.07.2021 про необхідність їх документального підтвердження, суд відмовляє у стягненні витрат на правову допомогу.

Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позивачем при поданні позовної заяви сплачено судовий збір у розмірі 2422,40 грн, позовні вимоги задоволено частково у розмірі 148274 грн 98 коп., а відтак з урахуванням розміру задоволених вимог відшкодуванню відповідачем на користь позивача підлягають судові витрати за подачу позову в сумі 2343 грн 74 коп.

Керуючись ст.ст. 509, 525, 526, 530, 536, 610, 612, 615, 625, 634, 1054 Цивільного кодексу України, ст.ст. 141, 274-279, 263-265, 352, 354-355 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги Акціонерного товариства «Сенс Банк» (м.Київ, вул.Велика Васильківська, 100, ) до ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 ) про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Сенс Банк» заборгованість у розмірі 148274 (сто сорок вісім тисяч двісті сімдесят чотири) грн 98 коп., з яких тіло кредиту становить 63162 грн 62 коп., відсотки 85112 грн 36 коп..

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Сенс Банк» суму сплаченого судового збору у розмірі 2342 (дві тисячі триста сорок три) грн 74 коп.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Головуючий Є.В.Невеніцин