Справа №204/2097/25
Провадження №2/204/1937/25
РІШЕННЯ

іменем України

30 грудня 2025 року м. Дніпро

Чечелівський районний суд міста Дніпра у складі головуючого судді Книш А.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення з нього грошових коштів за договором позики в розмірі 10108,78 доларів США, з яких основна сума боргу 7000,00 доларів США, відшкодування процентів від суми позики 3013,33 доларів США, 3% річних в розмірі 95,45 доларів США та судових витрат у справі. На обґрунтування позовних вимог зазначено, що між позивачем та відповідачем було укладено договір позики грошових коштів у розмірі 7000 доларів США, що підтверджується розпискою підписаною відповідачем 05 березня 2024 року. Згідно з умовами розписки, написаної власноручно відповідачем, останній взяв у борг строком на 6 місяців у позивача 7000 доларів США та зобов`язався повернути позику до 05 вересня 2024 року, а також сплачувати щомісячно відсотки за користування коштами у розмірі 5% від суми позики щомісяця. Позивач передав у власність відповідача вказану суму грошових коштів, що підтверджується розпискою відповідача. Відповідач прострочив та не повернув борг в зазначений строк до 05 вересня 2024 року включно. 20 грудня 2024 року позивач звернувся до відповідача з письмовою вимогою про повернення боргу, яка ним отримана. Однак, відповідач свої зобов`язання належним чином не виконав, здійснивши лише частковий платіж у розмірі 1000 доларів США. Позивач очікував повернення боргу відповідачем, проте станом на дату подання позову відповідач свої зобов`язання не виконав та не повернув борг.

Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 11 березня 2025 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

27 березня 2025 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому представник відповідача ОСОБА_4 просив відмовити у задоволенні позову. На обґрунтування відзиву зазначено, що строком дії договору позики, який укладений між сторонами та протягом якого останні мають право виконувати свої права та обов`язки є 6 місяців з моменту передачі відповідачем позивачеві відповідної розписки. Таким чином, позивач втратив своє право нараховувати та вимагати сплати, а відповідач обов`язок, сплатити проценти за договором позики після закінчення 6 місячного строку. Розмір процентів за один місяць становить 350 доларів США = 7000*5%. Так сума відсотків за договором позики становить: 2100 доларів США = (7000*5%)*6. Звертає увагу, що у матеріалах справи міститься переписка між позивачем та відповідачем від 26 вересня 2024 року, яка надана позивачем, та відповідно до якої відповідачем повернуто позивачеві проценти в розмірі 1000 доларів США. Тобто відповідачем сплачено проценти за договором позики в розмірі 1000 доларів США, що не спростовується позивачем. Цивільний кодекс чітко передбачає, які права має позивач (як позикодавець) після настання строку повернення позики, а саме вимагати від відповідача сплатити суму відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України. З огляду на викладене, вимоги позивача про сплату процентів за договором позики після 05.09.2024 та сплати 3% річних не є правомірними, а тому не підлягають задоволенню. Предметом дослідження у справі про стягнення коштів за борговою розпискою є саме наявність факту договірних правовідносин між сторонами, встановлення факту передачі коштів від позивача відповідачу, а також наявність зазначених коштів у позивача на момент їх передачі відповідачу. Однак, позивач жодним чином не доводить, що він мав можливість надати та надав відповідачу грошові кошти визначені розпискою, а саме 7000 доларів США.

01 квітня 2025 року до суду надійшла відповідь на відзив, у якому представник позивача ОСОБА_5 зазначає, що відповідач не заперечує сам факт існування боргу в розмірі 7000 доларів США, що випливає з боргової розписки. Проте він оспорює нарахування додаткових процентів після 05.09.2024 року та 3% річних, посилаючись на судову практику та законодавчі обмеження. Це підтверджує визнання ним факту отримання зазначених коштів, що суперечить його твердженню про відсутність у позивача можливості надати ці кошти. Відповідач посилається на наявну переписку між сторонами та не спростовує її зміст, тобто фактично визнає її. Якщо відповідач визнає переписку, то він також підтверджує взаємовідносини між сторонами щодо боргового зобов`язання. Це ще раз спростовує його твердження про відсутність передачі коштів позивачем. Відповідач одночасно: Не заперечує наявність боргу. Оспорює лише додаткові нарахування. Сумнівається у можливості Позивача надати боргову суму. Представник відповідача у відзиві визнає правомірність нарахування процентів до 05.09.2024 у межах строку договору позики, проте поза його межами ні. Водночас адвокат підтверджує, що 1000 доларів США були передані, тобто визнає сам факт існування зобов`язання. В іншій частині відзиву ставиться під сумнів сам факт передачі коштів, що суперечить наявним доказам у справі. Розписка датована 05.03.2024, містить власноручний підпис відповідача, складена ним особисто та містить його персональні дані. Вона не є документом, складеним на майбутнє, а підтверджує вже існуюче боргове зобов`язання. У тексті чітко зазначено факт передачі грошей ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 7000 доларів США, а також його зобов`язання повернути цю суму в повному обсязі. ОСОБА_2 підтверджує, що ознайомлений із текстом вимоги про повернення боргу, що свідчить про його усвідомлення наявності претензій позивача. Вказавши, що має заперечення лише щодо дати повернення, відповідач ОСОБА_2 не заперечує сам факт існування боргу та його отримання. Якби він вважав вимогу необґрунтованою або борг неіснуючим, він міг би прямо вказати на це або відмовитися від підпису. ОСОБА_2 самостійно пропонує погасити всю суму до 05.02.2025 року. Це є визнанням боргового зобов`язання та підтвердженням його наміру виконати обов`язок із повернення коштів. Власноручний підпис під підтвердженням ознайомлення та пропозицією повернення боргу свідчить про його усвідомленість і добровільність у визнанні боргових зобов`язань за розпискою від 05.03.2024. Отже таким написом на Вимозі, ОСОБА_2 фактично визнає: існування боргу за позикою в сумі 7000 дол. США, отримання коштів у позику в зазначену розмірі, зобов`язання повернути їх, наявність лише розбіжностей щодо строку повернення, а не самого боргу. Власноручний напис відповідача є окремою формою домовленості щодо зміни строку позики. Позичальник (боржник) висловив бажання продовжити строк повернення простроченого боргу з 05.09.2024 на новий строк 05.02.2025. Таким чином, на зазначений період були розраховані відсотки, що відповідає погодженню сторін щодо умов виконання зобов`язання. Тому позивач не втрачав право на нарахування процентів після 05.09.2024. Посилання на те, що позивач не мав коштів для надання позики, є безпідставним, оскільки факт передачі грошей підтверджується письмовими доказами, в тому числі заявами самого відповідача. Отже, вимоги позивача щодо стягнення боргу є обґрунтованими, а доводи відповідача не спростовують факту існування боргових зобов`язань.

Ухвалою Чечелівського районного суду міста Дніпра від 19 червня 2025 року у задоволенні клопотання представника відповідача Кравцова В.В. про розгляд справи у судовому засіданні з викликом (повідомленням сторін) відмовлено.

Ухвалою Чечелівського районного суду міста Дніпра від 19 червня 2025 року до розгляду справи залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, дружину відповідача ОСОБА_3

Суд, дослідивши письмові докази, встановив такі фактичні обставини.

05 березня 2024 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір позики, згідно якого, ОСОБА_1 надав, а ОСОБА_2 отримав у борг 7000 доларів США зі щомісячною виплатою 5% від суми позики щомісяця до 5 числа кожного місяця строком на шість місяців. Датою повернення суми боргу у повному обсязі у тій же валюті є 05 вересня 2024 року включно (а.с.3).

20 грудня 2024 року позивач звернувся з письмовою вимогою до відповідача про повернення простроченої суми боргу та відсотків за користування позикою. Відповідач вимогу отримав, поставивши власноручний підпис та вказавши, що пропонує сплатити борг в повному обсязі до 05.02.2025 (а.с.3 зворотна сторона - 4).

Сторонами визнано, що відповідачем зобов`язання виконано частково, а саме сплачена лише частина нарахованих відсотків у розмірі 1000 доларів США.

Відповідно до наданого позивачем розрахунку відповідач станом на 21.02.2025 має наступну заборгованість (а.с.32-33):

- основний борг 7000 доларів США;

- заборгованість за відсотками з 05.03.2024 по 21.02.2025 у сумі 3013,33 доларів США;

- 3% річних за період з 05.09.2024 по 21.02.2025 у сумі 95,94 доларів США.

Вирішуючи пред`явлені позовні вимоги у частині стягнення з відповідача за договором позики заборгованості у розмірі 7000 доларів США, судом ураховується наступне.

Згідно частини першої статті 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та якості.

За частиною першою статті 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

За частиною другою статті 1047 ЦК України, на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Згідно частини першої статті 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Строк виконання грошового зобов`язання за договором позики на час розгляду справи минув.

Матеріали справи не містять та відповідачем не надано жодних доказів на спростування факту укладення договору позики між ним та позивачем.

Крім того, судом ураховується, що відповідачем було здійснено часткове погашення боргу за спірним договором позики у вигляді 1000 доларів США у рахунок сплати частини нарахованих відсотків, що свідчить про визнання ним боргу.

Наведені обставини, поза всяким розумним сумнівом доводять той факт, що відповідач суму позики до цього часу не повернув, доказів зворотного відповідачем суду не надано.

За змістом частин першої, другої статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане в гривнях. Якщо в зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Традиційним в доктрині приватного права та судовій практиці є розмежування валюти боргу та валюти платежу як елементів грошового зобов`язання. Валюта боргу - це грошові одиниці, в яких обчислена сума зобов`язання (що дозволяє визначити його ціннісне значення). У свою чергу, під валютою платежу розуміються грошові знаки, які є засобом погашення грошового зобов`язання і в яких повинне здійснюватися його фактичне виконання.

За загальним правилом при наявності «валютного застереження», тобто визначення грошового еквіваленту в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Інші правила визначення суми платежу можуть встановлюватися, зважаючи на прямий припис в частині другій статті 533 ЦК України, тільки договором, законом чи іншими нормативно-правовими актами (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 вересня 2019 року в справі № 755/9348/15-ц (провадження № 61-30272св18).

Якщо у договорі передбачено інший порядок, суду необхідно з`ясувати сутність такого визначення (постанови Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року у справі №6-2134цс15 та від 08 лютого 2017 року у справі № 6-1905цс16).

Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, в якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.

Отже, вирішуючи в якому саме розмірі відповідач повинен повернути борг позивачу, судом ураховується, що відповідно договору позики від 05 березня 2024 року відповідач зобов`язався повернути позивачу заборгованість за тілом боргу у розмірі 7000 доларів США до 05 вересня 2024 року включно, а тому саме у такому розмірі підлягає стягненню з відповідача на користь позивача сума заборгованості за договором позики від 05 березня 2024 року.

Вирішуючи вимоги позивача про стягнення відсотків за користування позикою, суд дійшов таких висновків.

Згідно з частини першої статті 1048 ЦК позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Судом встановлено, що відповідач зобов`язався сплачувати відсотки за користування позикою у розмірі 5% від суми позики до 5 числа кожного місяця, що підтверджується борговою розпискою.

Відповідачем не надано доказів на підтвердження проведення ним з позивачем розрахунку за договором позики від 05 березня 2024 року щодо відсотків у повному обсязі.

Отже, на підставі наведеного з відповідача на користь позивача підлягає стягненню борг з відсотків за користування відповідачем отриманої позики від позивача в сумі 2100 доларів США за період з 05.03.2024 по 05.09.2024, що є кінцевою датою повернення кредиту (7000 х 5% =350 доларів США; 350 х 6 місяців) з вирахування повернутої відповідачем 1000 доларів, що складає 1100 доларів США.

Що стосується нарахованої позивачем заборгованості за відсотками після 05.09.2024 року судом ураховується наступне.

У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі N14-10цс18, Постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі N 14-154цс18 та Постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі N 14-318цс18 міститься правовий висновок про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором відсотки за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Отже, протягом дії договірних відносин, розмір і порядок одержання відсотків встановлюються договором та протягом дії останнього сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору, а після закінчення строку договору, у випадку наявності невиконаного грошового зобов`язання, у кредитора виникає право вимоги відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України.

Розпискою від 05 березня 2025 року визначено строк надання кредиту шість місяців, строк повернення коштів у повному обсязі визначено до 05.09.2024 включно. Тобто кредитор має право на нарахування відсотків лише протягом строку дії договору, а саме до 05 вересня 2024 року.

В той же час позивачем наданий розрахунок заборгованості за відсотками, який також виконаний за період з 06 вересня 2024 року по 21 лютого 2025 року, тобто після закінчення строку дії кредитного договору.

З наведеного слідує, що кредитор не мав права після закінчення строку дії кредитного договору (з 06 вересня 2024 року) нараховувати відповідачу заборгованість за відсотками у розмірі 1913,33 доларів США.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача 3% річних за користування коштами у сумі 95,94 доларів США на підставі частини другої статті 625 ЦК України, суд зазначає таке.

Статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Позивач просить стягнути 3% річних за користування коштами у сумі 95,94 доларів США за період з 05.09.2024 по 21.02.2025.

У зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до п. 20 ч. 1 ст. 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» №64/2022 від 24.02.2022 року в Україні введений воєнний стан з 05 години 30 хвилин 24.02.2022 року, який неодноразово продовжувався та діє на теперішній час.

Вказана обставина є загальновідомою, а тому за відповідно до ч. 3 ст. 82 ЦК України, така обставина не потребує доказування.

Законом України від 15 березня 2022 року № 2120-IX «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» доповнено, серед іншого, розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України пунктом 18.

Відповідно до п. 18 «Прикінцевих та перехідних положень» ЦК України, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Таким чином, наслідки невиконання цивільно-правових зобов`язань за кредитними договорами змінились. Зокрема, боржники за такими договорами звільняються від оплати штрафу, пені, трьох процентів річних, інфляційних втрат та іншої відповідальності.

Отже на підставі викладеного вимога про стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних у розмірі 95,45 доларів США, задоволенню не підлягає.

Ураховуючи викладене, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню та з відповідача на користь позивача слід стягнути заборгованість за договором позики від 05 березня 2024 року у загальному розмірі 8100 доларів США, яка складається з суми боргу за договором позики у розмірі 7000 доларів США, суми відсотків за користування позикою у розмірі 1100 доларів США.

Згідно частини першої статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а тому з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір у розмірі 3380,26 грн (4218,56*338025,96/421855,56) (а.с.15,40).

Керуючись ст.ст.12, 13, 81, 89, 141, 264 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позикизадовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 05 березня 2024 року, яка складається із заборгованості за основною сумою боргу у сумі 7000 доларів США та заборгованості за відсотками у розмірі 1100 доларів США, а всього 8100 (вісім тисяч сто) доларів США.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 3380 (три тисячі триста вісімдесят) гривень 26 (двадцять шість) копійок.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Дніпровського апеляційного суду. Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР НОМЕР_2 .

Третя особа: ОСОБА_3 , місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 .

Головуючий