Провадження № 2-о/524/398/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.12.2025 м. Кременчук

Cуддя Автозаводського районного суду міста Кременчука Мельник Н.П., розглянувши матеріали цивільної справи за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи ОСОБА_2 , орган опіки та піклування виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області, Генеральний штаб Збройних Сил України, про встановлення факту, що має юридичне значення,

УСТАНОВИВ:

До суду надійшла заява ОСОБА_1 , заінтересовані особи ОСОБА_2 , орган опіки та піклування виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області, Генеральний штаб Збройних Сил України, про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме: встановлення факту самостійного виховання та утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з листопада 2022 року по теперішній час.

У обгрунтування заяви зазначено, що він та його колишня дружина ОСОБА_4 є батьками сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Син проживає разом із заявником та знаходиться на його утриманні.

Заочним рішенням Комсомольського міськог суду Полтавської області від 12.06.2023 по справі № 534/715/23 позов ОСОБА_1 до ОСОБА_5 задоволений, стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини її заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, до досягнення дитиною повноліття.

21.10.2024 Ленінським районним судом м. Дніпропетровська постановлене рішення по справі № 205/13057/23 про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про позбавлення батьківських прав стосовно сина ОСОБА_3 , що залишене без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 19.03.2025.

Мати в утриманні дитини участі не приймає, із навчальним закладом сина контакту не має, навчальний заклад не відвідує.

Дослідивши письмові матеріали справи, мету заявника із якою він звернувся до суду для встановлення факту, що має юридичне значення, приходжу до висновку, що зазначена справа не підлягає розгляду у порядку окремого провадження із урахуванням наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, у порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Ст. 141 СК України встановлено, що мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого ч.5 ст.157 цього Кодексу.

Батьки мають спільні обов`язки щодо виховання та розвитку дитини, а також спільні права щодо виховання дитини та забезпечення її права на належне батьківське виховання, що передбачене ст.ст. 150-152 СК України.

Відповідно до ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого ч.5 цієї статті.

Обов`язок батьків утримувати дитину та його виконання визначений главою 15 СК України.

Верховний Суд у постанові від 22.04.2020 № 200/14136/17 зазначив, що суд розглядає у порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; чинне законодавство не передбачає іншого порядку їх встановлення; встановлення такого факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право.

Аналізуючи вказані положення, Верховний Суд зазначив, що юридичні факти можуть бути встановлені лише для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника, а також вказав, що у разі, коли буде виявлено, що встановлення підвідомчого судові факту пов`язане з вирішенням спору про право, суд відмовляє в прийнятті заяви до розгляду в окремому провадженні, а якщо це буде виявлено під час розгляду справи, залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах.

Пунктом1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» установлено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Пунктом 3 цієї постанови зазначено, що, вирішуючи питання про прийняття заяв про встановлення фактів, що мають юридичне значення, судам необхідно враховувати, що ці заяви повинні відповідати як загальним правилам щодо змісту і форми позовної заяви, так і вимогам щодо її змісту, передбаченим конкретною статтею про зміст заяви.

Згідно ст. 318 ЦПК України у заяві про встановлення юридичного факту повинно бути зазначено, який факт заявник просить встановити та з якою метою.

Зі змісту поданої заяви слідує, що встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини батьком необхідне останньому з метою отримання відстрочки від мобілізації та/ або звільнення з військової служби.

Таким чином, підтвердження факту виховання та утримання дитини батьками суперечитиме положенням ст.ст. 150, 180 СК України, оскільки для встановлення зазначених обставин передбачені інші шляхи для захисту, у першу чергу, прав самої дитини.

Факт самостійного виховання та утримання дитини батьком, за умови вже наявного чинного рішення суду, яким стягнуті аліменти з матері на утримання дитини, не є фактом у розумінні ст. 315 ЦПК України, який потрібно підтверджувати судом, оскільки утримання і виховання дитини згідно ст.ст. 150, 180 СК України є обов`язком батьків дитини.

Звертаю увагу, що Дніпровським апеляційним судом від 19.03.2025 по справі № 205/13057/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про позбавлення батьківських прав, не встановлено, а позивачем не доведено обставин, які б свідчили, що мати дитини не бажає спілкуватися із сином та брати участь у його вихованні, остаточно і свідомо самоусунулася від виконання своїх обов`язків з виховання дитини. Навпаки, як правильно встановив суд першої інстанції, мати бажає виховувати сина, намагається усіма доступними способами приймати участі у його житті, намагається сплачувати аліменти на його утримання, що знайшло своє підтвердження у висновку органу опіки та піклування і вказує на її зацікавленість у збереженні зв`язків зі своїм сином. Такий факт свідчить про її інтерес до дитини і бажання брати участь у її вихованні та утриманні. При цьому, колегія суддів наголошує, що особисті непорозуміння між батьками не можуть бути підставою для позбавлення батьківських прав, оскільки у рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинне мати першочергове значення і переважати над інтересами батьків.

Згідно СК України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування із нею. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Зокрема, мати (батько) має право звернутися до суду з позовом про позбавлення другого з батьків батьківських прав через ухилення його від виконання своїх обов`язків з виховання дитини.

Чинне законодавство не зобов`язує підтверджувати факт відсутності участі батьків у вихованні дитини або підтверджувати його одноосібну участь у вихованні та піклуванні дитини. Такий факт може бути підтверджений за рішенням суду виключно у разі вирішення питання щодо позбавлення особи батьківських прав.

Захист порушених прав у зв`язку із тим, що один із батьків не приймає участі у вихованні дитини має розглядатись в іншому порядку, передбаченому законодавством. Таким чином, вимоги заявника про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини батьком не є вимогами, які підлягають розгляду в порядку окремого провадженняув розумінні положень ст.ст. 293, 315 ЦПК України.

Таким чином, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися.

Щодо посилання заявника на постанову Велико Палати Верховного Суду від 11.09.2024 по справі "№ 201/5972/22, суд звертає увагу, що у вказаній постанові Велика Палата зазначила наступне.

Для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється. Визначальною обставиною під час розгляду заяви про встановлення певних фактів у порядку окремого провадження є те, що встановлення такого факту не пов`язане з наступним вирішенням будь-якого спору про право. Спори, що виникають між сторонами, вирішуються шляхом перемовин, а в разі неможливості вирішити конфлікт - у судовому порядку відповідно до чинного законодавства України.

У справі, яка переглядається, заявник просить установити факт самостійного виховання ним дитини, проте встановлення такого факту може мати негативні наслідки для матері дитини. Доведення факту одноосібного виховання дитини батьком пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом.

Такий факт одноосібного виховання дитини одним із батьків не може встановлюватись у безспірному порядку або за домовленістю батьків дитини, в тому числі на підставі укладеного між ними договору або на підставі судового рішення, ухваленого за правилами окремого провадження, оскільки в такому питанні завжди існуватиме загроза порушення принципу дотримання найкращих інтересів дитини.

Інститут окремого провадження не може використовуватися для створення преюдиційних фактів з метою подальшого вирішення будь-якого спору про право.

З урахуванням закріпленого в сімейному законодавстві принципу невідчужуваності сімейних обов`язків, неможливості відмови від них, у тому числі від обов`язків виховання дитини, то таке питання не може з`ясовуватись безвідносно до дій другого з батьків та може вирішуватись у межах спору про право між батьками дитини за загальним правилом у позовному провадженні.

Відповідно до ч.4 ст.315 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження по справі, якщо із заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду.

З урахуванням наведеного, слудує наявність спору про право, встановлення факту одноосібного виховання батьком дитини може мати негативні наслідки для матері дитини, який підлягає розгляду в порядку позовного провадження із обов`язковим залученням органу опіки та піклування (ч. ч. 4, 5 ст. 19 СК України), тому у відкритті провадження по справі в порядку окремого провадження слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 293, 315, 353, 354 ЦПК України, суддя

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити у відкритті провадження по справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи ОСОБА_2 , орган опіки та піклування виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області, Генеральний штаб Збройних Сил України, про встановлення факту, що має юридичне значення.

Повернути ОСОБА_1 матеріали за його заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, роз`яснити заявнику право подати позов на загальних підставах у порядку позовного провадження.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження. Апеляційна скарга на ухвалу подається до Полтавського апеляційного суду протягом 15 днів з дня її складення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручені у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом 15 днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя Н.П. Мельник