КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
провадження № 22-ц/824/4422/2025
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 грудня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

судді - доповідача Кирилюк Г. М.

суддів: Рейнарт І. М., Ящук Т. І.

розглянувши в порядку письмового провадження справу за позовом Акціонерного товариства «Сенс Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, за апеляційною скаргою представника Акціонерного товариства «Сенс Банк» - адвоката Рудницького Юлія Ігоровича на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 16 жовтня 2024 року в складі судді Горбенко Н. О.,

встановив:

У червні 2024 року Акціонерне товариство «Сенс Банк» (далі - АТ «Сенс Банк») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 03.12.2021 ОСОБА_1 уклала з АТ «Альфа Банк» угоду про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії №631928484.

Відповідно до умов кредитного договору банк зобов`язувався надати позичальнику кредит, а позичальник зобов`язувався в порядках та на умовах, визначених кредитним договором повертати кредит, виплачувати проценти за користування кредитом, сплачувати комісію та інші передбачені платежі в сумі, строки та на умовах, що передбачені кредитним договором.

Умовами кредитного договору передбачено, що у випадку невиконання позичальником умов договору, останній зобов`язаний достроково виконати всі боргові зобов`язання перед банком протягом 30 календарних днів з дня отримання від банку інформації.

Банк належним чином виконав свій обов`язок щодо надання позичальнику кредиту, однак позичальник своїх зобов`язань за кредитним договором не виконав, в наслідок чого утворилась заборгованість за кредитним договором, яка становить 45 307,21 грн та складається з: 30 472, 96 грн - тіло кредиту; 13 566, 83 грн - прострочене тіло кредиту; 15 884 грн - відсотки за користування кредитом; 818, 62 грн - комісія.

12.08.2022 позачерговими Загальними зборами акціонерів АТ «Альфа-Банк» було прийнято рішення про зміну найменування банку з АТ «Альфа-Банк» на АТ «Сенс Банк», а також про внесення змін до Статуту АТ «Альфа-Банк» шляхом затвердження його в новій редакції.

З огляду на викладене, АТ «Сенс Банк» просило суд стягнути з ОСОБА_1 на його користь заборгованість за кредитним договором №631928484 в розмірі 45 307,21 грн. Стягнути з відповідача витрати по сплаті судового збору.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 16 жовтня 2024 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідач визнала позов в частині заборгованості за тілом кредиту в сумі 30 472,96 грн та відсотками за користування кредитом в сумі 448,80 грн та сплатила вказану заборгованість, на підтвердження чого надала копію квитанції № 2ВМ5-НР5Н-Р6РВ-5МВР від 01.07.2024 року, а тому підстави для задоволення позову в цій частині відсутні.

Відмовляючи в задоволенні позову в частині стягнення заборгованості за простроченим тілом кредиту - 13 566, 83 грн та комісією в сумі 818, 62 грн, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено погодження відповідачем відповідних умов договору. Без наданих підтверджень про конкретні досягнуті сторонами умови, запропоновані та прийняті, достовірно не можливо встановити наявність обставин, на які посилається банк при зверненні до суду.

18.11.2024 представник АТ «Сенс Банк» - адвокат Рудницький Ю. І. подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Святошинського районного суду міста Києва від 16 жовтня 2024 року та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Судові витрати, понесені у суді першої інстанції та у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанцій покласти на відповідача.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовані тим, що у випадку несплати мінімального платежу заборгованість , яка не погашена клієнтом в термін (строки), установлений кредитним договором, переходить в прострочені боргові зобов`язання. В подальшому прострочені боргові зобов`язання додаються до мінімального платежу, який боржник має сплатити в наступному платіжному періоді.

Заборгованість за тілом кредиту складається з заборгованості за поточним та простроченим тілом, що н е є подвійним стягненням.

Встановивши, що банк надав відповідачу кредит, а відповідач його не повернув, суд помилково дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, пославшись на те, що вимоги про стягнення простроченого тіла кредиту є безпідставними через відсутність передбаченого обов`язку відповідача по його сплаті, оскільки тіло кредиту і прострочене тіло кредиту не є тотожними поняттями.

Визначаючи розмір непогашеного тіла кредиту (фактично отриманих та використаних коштів), суд першої інстанції не врахував, що заборгованість за тілом кредиту згідно розрахунку позивача має 2 складові: поточну заборгованість (тіло кредиту на звітну дату) та прострочену заборгованість (тіло кредиту прострочене на звітну дату).

Сума кредиту вважається простроченою у разі несвоєчасного або не в повному обсязі внесення щомісячного мінімального платежу. Тобто, прострочене тіло кредиту - це кредитні кошти, які були надані клієнту та не були повернені у строк, передбачений договором.

Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».

Згідно з указаними положенням закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.

Відповідно до пункту 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75 виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку, що виписки за картковими рахунками (по кредитному договору), що підтверджують рух коштів являються належними, допустимими доказами щодо заборгованості за кредитним договором.

До аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 16 вересня 2020 року у справі №200/5647/18 та від 28 жовтня 2020 року у справі №760/7792/14-ц.

23.01.2025 представник ОСОБА_1 - адвокат Пухальська І. С. подала відзив на апеляційну скаргу, а якому просить апеляційну скаргу АТ «Сенс Банк» залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Посилається на те, що відповідачем визнана сума заборгованості розмірі 30 921,76 грн (30 472,96 грн. - заборгованості за тілом кредиту та 448,80 грн. - відсотків за користування кредитом), у зв`язку з чим, останньою сплачено 30 922,00 грн.

Щодо стягнення заборгованості за прострочене тіло кредиту та неустойки (штраф, пеня), суд першої інстанції посилаючись на ст. 633, 634 ЦК України та ст. 263 ЦПК України, постанову Верховного Суду від 23.12.2019 року у справі № 572/1169/17 (провадження № 61-684св18) зазначив, що оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

У пропозиції від 03.12.2021 сторони узгодили лише фіксовану процентну ставку в розмірі 35,99 %. Однак, у акцептованій оферті відсутні умови договору про встановлення відповідальності штрафів за порушення зобов`язання. Ініціювавши спір про стягнення заборгованості за кредитним договором, який оформлений у вигляді пропозиції на укладення угоди про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії № 631928484 до АТ «Альфа-Банк», яка була акцептована банком 03.12.2021, та пред`являючи вимоги про погашення кредиту, позивач просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за прострочене тіло кредиту та неустойку (штраф, пеня). На підтвердження заявлених вимог позивач надав до суду копію пропозиції, довідку про ідентифікацію, розрахунок заборгованості та виписку по рахунку за період з 03.12.2021 по 22.01.2023.

Проте, вказані письмові докази не свідчать та не містять доказів того, що на момент отримання відповідачем кредитних коштів укладений кредитний договір взагалі містив умови щодо сплати заборгованості за простроченим тілом кредиту, неустойки (штраф, пеня), у зазначених банком в позовній заяві розмірах і порядку нарахування. Вказані письмові докази не свідчать, що відповідачу було встановлено кредитний ліміт 13 566,83 грн, які позивач просить стягнути як заборгованість за простроченим тілом кредиту. Крім того, у наданих документах відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні досягнуті сторонами умови, запропоновані та прийняті, достовірно не можливо встановити наявність обставин, на які посилається банк при зверненні до суду. Тому, суд дійшов висновку, що позов в цій частині також задоволенню не підлягає.

Відповідач вважає, що доводи апеляційної скарги жодним чином не спростовують висновків суду першої інстанції. У тексті апеляційної скарги апелянт не навів в чому ж саме полягає помилка суду першої інстанції при застосуванні норм матеріального права та як саме їх необхідно застосувати. Апеляційна скарга загалом побудована на цитуванні статей ЦК України, що регулюють загальні питання виконання зобов`язання та стосуються договорів позики і кредиту, а також незгодою з наданою судом першої інстанції оцінкою встановленим обставинам і дослідженим доказам.

Відповідно до положень частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що 03.12.2021 ОСОБА_1 звернулась з пропозицією на укладення угоди про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії № 631928484 до АТ «Альфа-Банк», яка була акцептована банком 03.12.2021 року.

Відповідно до даної оферти, найменування продукту - «Red», мета кредиту - для особистих потреб, сума встановленої кредитної лінії - 81 400 грн, процентна ставка - 35,99% річних, тип ставки - фіксована.

Підписанням оферти клієнт надав згоду банку на передачу до кредитного реєстру Національного банку України інформації у випадках, обсязі, строки та у порядку, передбачених чинним законодавством України, а також беззаперечно підтвердив, що попередньо ознайомлений, у тому числі, у письмовій формі: - зі всією інформацією, необхідною для прийняття усвідомленого рішення щодо отримання кредиту; - з інформацією, надання якої передбачене нормами Закону України «Про споживче кредитування» та нормативними актами НБУ.

Відповідно до розрахунку заборгованості, у ОСОБА_1 станом на 22.01.2023 існує заборгованість за кредитним договором № 631928484 в сумі 45 307,21 грн, з яких: 13 566, 83 грн - прострочене тіло кредиту, 448,80 грн - відсотки за користування кредитом, 30 472,96 грн - тіло кредиту, 818,62 грн - неустойка (штраф, пеня). Останній платіж за кредитом, згідно розрахунку, відповідач здійснив 03.02.2022 року.

На підтвердження факту надання кредиту та користування кредитними коштами відповідачем долучено виписку по рахунку за кредитною карткою ОСОБА_1 за період з 03.12.2021 по 22.01.2023.

02.04.2024 АТ «Сенс Банк» звернулось до ОСОБА_1 з досудовою вимогою щодо виконання договірних зобов`язань та сплати заборгованості в розмірі 45 307, 21 грн.

Відповідно до квитанції № 2ВМ5-НР5Н-Р6РВ-5МВР від 01.07.2024 ОСОБА_1 сплатила на користь АТ «Сенс Банк» заборгованість в сумі 30 922 грн ( 448,80 грн - відсотки за користування кредитом, 30 472,96 грн - тіло кредиту).

Подана апеляційна скарга не містить доводів щодо незгоди з рішенням суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позову в частині стягнення 30 922 грн, а тому в цій частині рішення суду не переглядається.

Апеляційний суд не погоджується з рішенням суду в частині відмови в задоволенні позову про стягнення заборгованості за простроченим тілом кредиту в сумі 13 566, 83 грн з таких підстав.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення закону щодо договору позики, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно із ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору.

Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим до виконання сторонами.

Згідно із ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 612 цього Кодексу боржник вважається таким, що прострочив виконання зобов`язання, якщо він не виконав зобов`язання у строк, який встановлений договором чи законом.

Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1глави 71 "Позика. Кредит. Банківський вклад" ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно з частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

За правилами статей 12,81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними (стаття 77 ЦПК), допустимими (стаття 78 ЦПК), достовірними (стаття 79 ЦПК), а у своїй сукупності - достатніми (стаття 80 ЦПК).

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За наведених обставин справи вбачається, що 03.12.2021 сторони уклали договір, за умовами якого відповідач отримав строком на 12 місяців з можливістю пролонгації дії відновлювальної кредитної лінії на новий строк за умови дотримання клієнтом умов договору, кредитні кошти у національній валюті у розмірі 81 400 грн та повернути їх до зазначеного строку з процентами у розмірі 35,99%. Повернення кредиту та сплату відсотків відповідач мав здійснювати щомісячними платежами, надаючи позивачеві до 30 числа кожного місяця кошти у сумі 848 грн грн. Тобто, сторони погодили порядок і строки виконання зобов`язання. Сторони строк договору окремо не визначили, а погодили строк кредитування, термін закінчення кредитування, а також термін щомісячного виконання зобов`язання.

Судом встановлено, що позивач виконав свої обов`язки за умовами договору виконав, надавши відповідачу кредитні кошти.

Верховний Суд у постанові від 30 січня 2018 року у справі № 161/16891/15 зазначив, що доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність". Згідно з указаними положенням закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.

Відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Аналогічна за змістом норма закріплена у пункті 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року №75.

Отже, виписка за картковим рахунком може бути належним доказом щодо заборгованості за кредиту, яка повинна досліджуватися судом у сукупності з іншими доказами.

Належним чином дослідити поданий стороною доказ (в цьому випадку - розрахунок заборгованості за кредитним договором), перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування і навести у рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов`язок суду.

Такі правові висновки висловлені Верховним Судом у постановах від 11 листопада 2020 року у справі № 205/4176/18, від 21 жовтня 2020 року у справі № 190/1419/19, від 16 вересня 2020 року у справі № 200/5647/18.

Перевіряючи позовні вимоги в частині існування невиконаних зобов`язань щодо повернення тіла кредиту, проаналізувавши надану банком виписку по рахунку відповідача, судом встановлено, що відповідачем за період з 03.12.20212 по 22.01.2023 використано кредитних коштів на загальну суму 44 807, 98 грн.

При цьому здійснено повернення кредитних коштів: 08.12.2021 на суму 600 грн, 20.12.2021 на суму 5 000 грн, 29.01.2022 на суму 800 грн, 04.02.2022 на суму 4 000 грн, 21.01.2022 на суму 5 500 грн, на загальну суму 15 900 грн.

Крім цього, 01.07.2024 ОСОБА_1 сплатила на користь АТ «Сенс Банк» тіло кредиту в сумі 30472,96 грн.

Таким чином, всього повернуто тіла кредиту в сумі 46 372,96 грн.

Тобто, переплата між сумою отриманого кредиту та повернутого становить 1 564,98 грн, а тому доводи апеляційної скарги про те, що неповернутою залишилась прострочено тіло кредиту є необґрунтованими.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов по суті правильного висновку про відмову в задоволенні позову в частині стягнення заборгованості за простроченим тілом кредиту.

Ні позовна заява, ні умови укладеного договору не містять положень про комісію, яка нарахована позивачем в сумі 818,62 грн, а тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні цих позовних вимог.

Ураховуючи встановлені судом обставини, рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення - без змін.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства «Сенс Банк» - адвоката Рудницького Юлія Ігоровича залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 16 жовтня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, оскарженню в касаційному порядку не підлягає крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач Г. М. Кирилюк

Судді: І. М. Рейнарт

Т. І. Ящук