Справа № 740/4702/25
Провадження № 2/740/2177/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 грудня 2025 року м. Ніжин

Ніжинський міськрайонний суд Чернігівської області в складі

головуючого судді Шевченко І. М.,

за участі секретаря судового засідання Хомінець Т. В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінпром маркет» (далі ТОВ «Фінпром маркет», товариство) до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики,

установив:

У серпні 2025 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з відповідачки на свою користь заборгованість за договором позики № 75818249 у розмірі 46 587,94 грн, а також судовий збір у розмірі 2422,40 грн та 3500,00 грн витрат на правничу допомогу.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 09 липня 2021 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» (далі ТОВ «1 БАНК») та ОСОБА_1 укладено договір позики № 75818249, відповідно до якого ТОВ «1 БАНК» надало відповідачці кредит у розмірі 13 832,00 грн; строк позики 30 днів; базова процентна ставка (фіксована) 1,99 %. 19.11.2021 між ТОВ «1 БАНК» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія управління активами» (далі - ТОВ "Фінансова компанія управління активами") укладено договір факторингу № 1911, відповідно до якого ТОВ «1 БАНК» відступило на користь ТОВ «Фінансова компанія управління активами» право грошової вимоги до відповідачки за договором позики № 75818249. 03.04.2023 ТОВ «Фінансова компанія управління активами» відступило право грошової вимоги до ТОВ «Фінпром маркет» відповідно до договору факторингу № 030423-ФК від 03.04.2023, у тому числі за договором позики № 75818249. Відповідно до реєстру прав вимог від 03.04.2023 до договору факторингу № 030423-ФК від 03.04.2023 ТОВ «Фінпром маркет» набуло право грошової вимоги до відповідачки в розмірі 46 862,81 грн, з яких: 13 832,00 грн - заборгованість за основною сумою боргу; 33 030,81 грн - заборгованість за процентами, яку позивач просив стягнути на свою користь.

Ухвалою Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 01 вересня 2025 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження за наявними в справі матеріалами без повідомлення (виклику) сторін.

У відзиві на позовну заяву відповідачка просила відмовити в задоволенні позову в повному обсязі, при цьому частково визнала позовні вимоги в розмірі 22 089,80 грн у межах строку кредитування, який становить 30 днів та який сторони узгодили в договорі. Так, у розділі 7 Правил надання грошових коштів у позику (далі Правила) містяться певні умови щодо продовження строку користування позикою, однак у матеріалах справи не міститься підтвердження, що саме надані позивачем Правила були надані відповідачці під час укладення договору та що вказаний документ на момент отримання відповідачкою коштів взагалі містив умови щодо пролонгації договору, а тому відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді умови продовження строку користування позикою, у зв`язку з чим у позивача виникло право нараховувати проценти за договором тільки у межах строку його дії, тобто до 08 серпня 2021 року. Також у відзиві відповідачка просила застосувати вимоги закону щодо позовної давності, оскільки кінцева дата перебігу строку позовної давності припадає на 09.08.2024, тоді як позовна заява подана до суду лише 18.08.2025. З урахуванням конкретних обставин, зокрема складністю справи та ціни позову, вважала заявлений позивачем розмір витрат на правничу допомогу в сумі 3500,00 грн - завищеним, а тому просила зменшити ці витрати до 2000,00 грн.

У відповіді на відзив представник позивача Ґедзь О. В. просила задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, не погодилася з доводами відповідачки, викладеними у відзиві, з огляду на таке. Так, у п. 5.2 договору позики № 75818249 зазначено, що до моменту підписання договору позичальник вивчив цей договір та Правила, в яких передбачені положення щодо пролонгації договору. У свою чергу у п. 6.5 Правил зазначено, що в разі неповернення/повернення не в повному розмірі/несвоєчасного повернення позики та процентів товариство має право нараховувати проценти за кожний день понадстрокового користування, але в будь-якому випадку не більше 90 днів. Таким чином, у договорі позики встановлено строк позики 30 днів, однак у самому договорі позики наявні умови щодо пролонгації строку користування позикою. Умовами, які передбачені в Правилах, строк пролонгації обмежено 90 календарними днями. Отже, доводи відповідачки щодо безпідставного нарахування заборгованості за процентами є передчасними. Щодо застосування позовної давності, то перебіг позовної давності зупинявся у зв`язку із запровадженням карантину, а в подальшому з введенням воєнного стану, а тому позивачем не було пропущено строку позовної давності.

Дослідивши наявні у справі докази, кожного окремо та в сукупності, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, керуючись законом, суд дійшов таких висновків.

Судом установлено, що 09 липня 2021 року між ТОВ «1 БАНК» та ОСОБА_1 укладено договір позики № 75818249, який підписано електронним підписом позичальника, відтвореним шляхом використання одноразового ідентифікатора 5HD2TVGOQv (а. с. 18).

Відповідно до умов договору позики позикодавець зобов`язується передати позичальнику у власність грошові кошти в сумі 13 832,00 грн строком на 30 днів (дата повернення позики 08.08.2021), шляхом їх перерахування на банківський рахунок позичальника із використанням реквізитів електронного платіжного засобу позичальника, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів у день закінчення строку позики або достроково, та сплатити позикодавцю плату (проценти) від суми позики.

Згідно з п. 2.3 договору позики базова процентна ставка (фіксована) становить 1,99 %.

Позичальник також підтвердив, що до моменту підписання договору він вивчив договір та Правила надання грошових коштів у позику (на умовах повернення позики в кінці строку позики), що розміщені на сайті позикодавця, їх зміст, суть, обсяг зобов`язань сторін та наслідки укладення договору, а також, що зазначена в правилах процедура і наслідки оформлення позичальником подовження строку користування позикою (пролонгація) або застосування автопролонгації йому зрозумілі (п. 5.2 договору).

Пунктом 6.5 Правил ТОВ «1 БАНК» (на умовах повернення позики в кінці строку позики) передбачено, що в разі неповернення/повернення не в повному розмірі/несвоєчасного повернення позики та процентів, позичальнику на таку неповернуту позику (або її частину) товариство має право нараховувати проценти у розмірі, передбаченому договором позики, за кожний день понадстрокового користування позикою (або її частиною), починаючи з першого дня такого понадстрокового користування та закінчуючи днем повернення позики (або її частини) та процентів, але в будь-якому випадку не більше 90 календарних днів. Позичальник розуміє та погоджується з тим, що нарахування процентів на позику (або її частину) за понадстрокове користування позикою за договором позики не є штрафом, пенею чи будь-якою іншою штрафною санкцією в розумінні чинного законодавства, а застосовується виключно в якості процентної ставки на позику за понадстрокове користування.

Довідкою про ідентифікацію підтверджено, що ОСОБА_1 , з якою укладено договір позики № 75818249 від 09.07.2021, ідентифікована в ТОВ «1 БАНК»; акцепт договору позичальником (підписання аналогом ЕЦП у формі одноразового ідентифікатора) 5HD2TVGOQv (а. с. 30 зворот).

Перерахування відповідачці кредитних коштів у сумі 13 832,00 грн підтверджується копією платіжної інструкції, виданої ТОВ «Фінансова компанія «Фінекспрес» № 4e029855-1d09-416e-985e-42993d318a95 (а. с. 32).

19 листопада 2021 року між ТОВ «1 БАНК» та ТОВ «Фінансова компанія управління активами» укладено договір факторингу № 1911 (а. с. 33-37).

Згідно з актом звірки між ТОВ «1 БАНК» і ТОВ "Фінансова компанія управління активами" станом на 31.12.2023 заборгованість за договором факторингу № 1911 - відсутня (а. с. 42-зворот).

Відповідно до реєстру прав вимог № 3 до договору факторингу № 1911 від 19.11.2021 ТОВ «Фінансова компанія управління активами» набуло право грошової вимоги до відповідачки в сумі 46 862,81 грн, з яких: 13 832,00 грн - заборгованість за основною сумою боргу; 33 030,81 грн - заборгованість за процентами (а. с. 41-зворот).

03 квітня 2023 між ТОВ «Фінансова компанія управління активами» та ТОВ «Фінпром маркет» укладено договір факторингу № 030423-ФК (а. с. 44-47).

Згідно з актом звірки між ТОВ "Фінансова компанія управління активами" і ТОВ "Фінпром маркет" за договором факторингу № 030423-ФК від 03 квітня 2023 року заборгованість ТОВ "Фінпром маркет" перед ТОВ "Фінансова компанія управління активами" - відсутня (а. с. 51-зворот).

Відповідно до реєстру боржників до договору факторингу № 030423-ФК від 03 квітня 2023 року ТОВ «Фінпром маркет» набуло право грошової вимоги до відповідачки в сумі 46 862,81 грн, з яких: 13 832,00 грн - заборгованість за основною сумою боргу; 33 030,81 грн - заборгованість за процентами (а. с. 52, 53).

Згідно з наданим позивачем розрахунком заборгованості за договором позики № 75818249 від 09.07.2021 станом на 03.08.2025 загальний залишок заборгованості ОСОБА_1 становить 46 862,81 грн, з яких: 13 832,00 грн - заборгованість за основною сумою боргу; 33 030,81 грн - заборгованість за процентами. При цьому, як убачається з розрахунку, проценти за користування позикою нараховано за період з 09.07.2021 по 05.11.2021 (а. с. 5-7).

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (ч. 3 ст. 215 ЦК України).

У ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» зазначено, що електронний договір це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (стаття 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Частиною 5 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» встановлено, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним.

Положеннями статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Згідно із ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору (ст. 628 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» моментом підписання електронної правової угоди є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання коштів електронного цифрового підпису всіма сторонами електронної правової угоди; електронний підпис одноразовим ідентифікатором, визначеними цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) при письмовій згоді сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Не кожна електронна правова угода вимагає створення окремого електронного договору у вигляді окремого електронного документа. Електронний договір можна укласти в спрощеній формі, а можна класично - у вигляді окремого документа. Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору. Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом. При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення.

У ч. 1, 2 ст. 1046 ЦК України зазначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ст. 530 ЦК України).

Згідно зі ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (ч. 1 ст. 611 ЦК України).

Згідно зі ст. 512, 514 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги) і до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 1 ст. 1077 ЦК України передбачено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Також відповідно до ст. 1082 ЦК України боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Боржник має право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце. Якщо фактор не виконає цього обов`язку, боржник має право здійснити платіж клієнтові на виконання свого обов`язку перед ним. Виконання боржником грошової вимоги факторові відповідно до цієї статті звільняє боржника від його обов`язку перед клієнтом.

Статтею 2 ЦПК України встановлено, що завданням цивільного судочинства є, зокрема, справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).

За положеннями ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками процесу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у сукупності, суд вважає позов доведеним, обґрунтованим і таким, що підлягає задоволенню.

Надані позивачем на обґрунтування своїх вимог докази суд вважає належними та допустимими і такими, що підтверджують укладення відповідачкою вищевказаного договору позики, який не оспорений відповідачкою у встановленому законом порядку та згідно з презумпцією правомірності договору є правомірним (дійсним) станом на час розгляду справи в суді.

Так, у договорі позики сторони узгодили, що перед його укладенням відповідачка ознайомилася з його змістом, а також з Правилами у позику, в яких міститься процедура та наслідки оформлення позичальником подовження строку користування позикою (пролонгація) або застосування автопролонгації. У Правилах встановлено чіткий порядок нарахування та сплати процентів, а також зазначено про строк, який застосовується до позичальника за понадстрокове користування позикою, який обмежений позикодавцем в 90 календарних днів.

Укладаючи вищевказаний договір позики, відповідачка погодилася з умовами позики, у тому числі на розмір процентів за користування сумою позики, а тому її доводи щодо незаконності нарахування процентів є необґрунтованими.

Як встановлено судом, у п. 5.2 договору позики, підписаного відповідачкою, передбачено, що позичальник також підтвердив, що до моменту підписання договору він вивчив договір та Правила надання грошових коштів у позику (на умовах повернення позики в кінці строку позики), що розміщені на сайті позикодавця, їх зміст, суть, обсяг зобов`язань сторін та наслідки укладення договору, а також, що зазначена в правилах процедура і наслідки оформлення позичальником подовження строку користування позикою (пролонгація) або застосування автопролонгації йому зрозумілі (п. 5.2 договору).

Отже, вищевказані Правила розміщені на сайті позикодавця, тобто вони є загальнодоступними.

Відповідачка не довела жодними доказами того, що вона ознайомлена з іншими Правилами, ніж ті, які додані до позовної заяви. Також відсутні підстави для висновків, що на час укладення відповідачкою договору позики було декілька Правил різного змісту, а тому її доводи в цій частині є безпідставними.

Також суд відхиляє доводи відповідачки щодо спливу позовної давності з огляду на таке.

Позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 ЦК України).

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Спеціальна позовна давність визначена ст. 258 цього Кодексу.

До вимог про стягнення заборгованості за кредитним договором застосовується загальна позовна давність. 30 березня 2020 року прийнято Закон України № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», яким доповнений Розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України п. 12, яким визначено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу строки продовжуються на строк дії такого карантину. Указаний Закон набрав чинності 02 квітня 2020 року.

Крім того, 15.03.2022 прийнято Закон України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану», відповідно до якого «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено, зокрема, пунктом 19 такого змісту: у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії.

Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24.02.2022 №2102-IX «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», введено правовий режим воєнного стану на території України, який триває по цей час.

Отже, з викладеного слідує, що ТОВ «Фінпром маркет» звернулося до суду в межах строку позовної давності.

З урахуванням викладеного, унаслідок невиконання відповідачкою взятих за договором позики зобов`язань утворилася заборгованість у вказаному позивачем розмірі, яка не спростована відповідачкою, і така заборгованість підлягає стягненню з неї на користь позивача, який на підставі відповідного договору факторингу є новим кредитором відповідачки.

За таких обставин, суд дійшов висновку про задоволення позову в повному обсязі.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідачки на користь позивача слід стягнути судовий збір у розмірі 2422,40 грн.

Щодо витрат на правничу допомогу суд зазначає таке.

Згідно із ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких віднесено і витрати на професійну правничу допомогу.

Пунктами 1, 2, 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові на позивача, у разі часткового задоволення на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Так, у ч. 3 ст. 141 ЦПК України встановлено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Статтею 137 ЦПК України встановлено, зокрема, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно з правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 24 січня 2019 року в справі № 910/15944/17, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Аналогічні критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Велика Палата Верховного Суду вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

Позивачем на підтвердження надання правничої допомоги на суму 3500,00 грн надано такі документи: договір № 01-11/24 про надання правничої допомоги від 01.11.2024, акт приймання-передачі справ на надання правничої допомоги, що є додатком № 1 до договору № 01-11/24 про надання правничої допомоги від 01.11.2024, платіжну інструкцію кредитового переказу коштів від 19.05.2025 № 579934713.1, ордер на ім`я адвоката Ткаченко Ю. О., свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю, витяг з акта № 14-П приймання-передачі наданої правничої допомоги за договором про надання правничої допомоги № 01-11/24 від 01 листопада 2024 року, відповідно до якого вартість обсягу наданих послуг становить 3500,00 грн.

Суд вважає, що визначений позивачем розмір витрат на правничу допомогу в сумі 3500,00 грн відповідає критеріям реальності таких витрат, розумності їхнього розміру з урахуванням конкретних обставин цієї справи, що є співмірним зі складністю справи, а також обсягом наданих адвокатом послуг, які зводилися до вивчення документів, проведення їх аналізу, визначення судової практики, збору документів, а також складення позовної заяви.

Таким чином, з відповідачки на користь позивача підлягають стягненню судові витрати в загальному розмірі 5922,40 грн.

Керуючись ст. 2, 12, 13, 76 - 81, 89, 128, 141, 263 - 265, 274 - 279 ЦПК України, -

ухвалив:

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінпром маркет» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики задовольнити в повному обсязі.

Стягнути із ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ; АДРЕСА_1 ) на користь Товариства обмеженою відповідальністю «Фінпром маркет» (08200, м. Ірпінь, вул. Стельмаха Михайла, 9 А, офіс 204; ) заборгованість у загальному розмірі 46 587 (сорок шість тисяч п`ятсот вісімдесят сім) гривень 94 копійки.

Стягнути із ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ; АДРЕСА_1 ) на користь Товариства обмеженою відповідальністю «Фінпром маркет» (08200, м. Ірпінь, вул. Стельмаха Михайла, 9 А, офіс 204; ) судові витрати в загальному розмірі 5922 (п`ять тисяч дев`ятсот двадцять дві) гривень 40 копійок.

Рішення суду може бути оскаржене до Чернігівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя І. М. Шевченко