КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа №755/2131/25
П О С Т А Н О В А

Іменем України

25 грудня 2025 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Кашперської Т.Ц. (суддя - доповідач), Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва, постановлену у складі судді Коваленко І.В. у м. Київ 30 вересня 2025 року про зупинення провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні житловим приміщенням шляхом виселення з житлового приміщення,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

В лютому 2025 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з даним позовом, просила усунути перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження майном, а саме квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_3 із зазначеної квартири, покласти на ОСОБА_3 судові витрати.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 30 вересня 2025 року провадження в даній справі було зупинено до набрання законної сили судовим рішенням, від якого залежить вирішення цієї справи, за результатами розгляду цивільної справи № 755/15062/25 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання договору купівлі-продажу неукладеним у зв`язку з підробленням підпису.

Позивач ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 , не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на протиправність, незаконність та необґрунтованість ухвали, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просила скасувати ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 30 вересня 2025 року та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилалася на те, що подаючи позовну заяву, вона зазначила, що є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу квартири, згідно якого ОСОБА_4 та ОСОБА_5 відчужили квартиру за вказаною адресою на користь ОСОБА_1 . Пояснювала, що була добре знайома з колишніми власниками квартири, які разом з нею працювали на одному підприємстві, подружжя ОСОБА_6 ставилося до неї як до доньки. За домовленістю між позивачем та колишніми власниками квартири, після продажу квартири в 2011 році подружжю ОСОБА_6 дозволено було безоплатно проживати в квартирі до смерті останніх, оскільки вони були самотніми людьми у віці. Гроші від продажу квартири вони поклали у декілька банків, жили та наймали доглядальниць, в тому числі за рахунок відсотків з банківських вкладів.

Після початку повномасштабного вторгнення у 2022 році ОСОБА_1 виїхала для подальшого проживання до Конфедерації Швейцарія. Перебуваючи там, остання дізналася, що у ІНФОРМАЦІЯ_2 року помер ОСОБА_4 , а його дружина померла дещо раніше, тому ОСОБА_1 і з моральної і з юридичної точки зору має право надалі розпорядитися квартирою, яку придбала ще у 2011 році. Приблизно в той самий час позивач дізналася, що напередодні ОСОБА_4 начебто одружився з жінкою на ім`я ОСОБА_7 , яка починачи з 2018 року була його доглядальницею, і яка була молодшою від ОСОБА_4 мінімум на 40 років, і на момент одруження останньому було щонайменше 93 роки. Отже, на момент укладення шлюбу ОСОБА_3 та ОСОБА_4 останній вже не був власником нерухомого майна 9 років, а відповідачу було відомо, що квартира належить на праві власності саме позивачу. Сторони знайомі, оскільки неодноразово зустрічались за життя ОСОБА_4 , коли позивач провідувала останнього, крім того, позивач погоджувала кандидатуру відповідача на роль доглядальниці ОСОБА_4 .

Після смерті ОСОБА_4 . ОСОБА_3 зателефонувала позивачу та запропонувала викупити квартиру у неї за ціною, зазначеною в договорі купівлі-продажу, через деякий час змінила свої наміри та почала дзвонити позивачу, висловлювати їй свої обурення та погрози, що не залишить квартиру, яка належить їй як дружині померлого. Оскільки ОСОБА_3 відмовилась добровільно залишити квартиру, почала чинити перешкоди щодо використання об`єкта нерухомості його законному власнику, ОСОБА_1 була змушена звернутися до суду з даним позовом.

Вказувала, що договір купівлі-продажу квартири від 29 вересня 2011 року був посвідчений державним нотаріусом Шостої Київської державної нотаріальної контори Крапелькою Н.М., зареєстровано в реєстрі нотаріальних дій за № 4-2770, відомості про правочин зареєстровано у Державному реєстрі правочинів 29 вересня 2011 року о 13:23:30, що підтверджується копією нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу, копією витягу з Державного реєстру правочинів, копією витягу про державну реєстрацію прав.

Звертала увагу, що у даній справі зібрані достатні та належні докази для вирішення заявлених позовних вимог по суті. Позивач як сторона правочину зверталась до державного нотаріуса Шостої Київської державної нотаріальної контори, яка вчиняла нотаріальні дії щодо ОСОБА_1 , а саме 29 вересня 2011 року посвідчувався договір купівлі-продажу квартири, повідомила, що наполягає на розкритті нотаріальної таємниці щодо вказаного вище правочину і отримала копії документів, які зберігаються у нотаріуса, разом з примірником договору купівлі-продажу, а саме заяви сторін щодо перебування/не перебування у шлюбі з відомостями про встановлення осіб; свідоцтва № 2813ж про право власності на житло, видане 22 грудня 1994 року, витягів з реєстру права власності на нерухоме майно, довідки ЖЕК № 420, витягу з Державного реєстру обтяжень нерухомого майна та з Державного реєстру правочинів, витягу з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, консультативних висновків Київської міської психоневрологічної лікарні № 2 щодо відсутності психічних розладів у ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , свідоцтва про одруження ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , копії паспортів та ідентифікаційних кодів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_1 .

Отже, особи покупців були встановлені державним нотаріусом до укладення договору, що виключає можливість підробки договору, підпису договору іншими особами та відсутність волі на продаж майна його власників.

Під час розгляду клопотання про зупинення провадження в справі представник позивача зазначала, що ОСОБА_3 подала до ОСОБА_1 завідомо безпідставний та необґрунтований позов про визнання договору купівлі-продажу квартири неукладеним саме з метою затягування судового розгляду у справі № 755/2131/25, щоб надалі безкоштовно проживати в чужому житлі та в подальшому заволодіти чужим майном, що вказує на зловживання відповідачем своїми процесуальними правами.

Крім того, представник позивача звертала увагу суду першої інстанції, що шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 був укладений у 2020 році, тобто через 9 років після відчуження ним з колишньою дружиною майна. ОСОБА_3 не є належним позивачем у справі щодо визнання договору неукладеним, оскільки вона не є стороною правочину, не є родичкою подружжя ОСОБА_6 , і станом на 2011 рік вона не була дружиною померлого, а отже її права не були порушені внаслідок укладення даного договору.

Не дивлячись на заперечення позивача щодо зупинення провадження в справі та наявність в матеріалах справи достатніх та належних доказів для вирішення заявлених позовних вимог, суд першої інстанції прийшов до висновку про наявність підстав для зупинення провадження в справі.

Посилалася на правові висновки Верховного Суду в постанові від 08 грудня 2021 року в справі № 761/33089/20 та від 14 лютого 2022 року в справі № 357/10397/19 щодо тлумачення п. 6 ч. 1 ст. 251 ЦПК України, вказувала, що така підстава зупинення провадження, як неможливість розгляду справи до вирішення іншої справи, застосовується в тому разі, коли в тій іншій справі можуть бути вирішені питання, що стосуються підстав заявлених у цій справі вимог чи умов, від яких залежить можливість її розгляду. При цьому, вирішуючи питання про зупинення провадження в справі, суд повинен враховувати, що зупинення провадження в справі з мотивів наявності іншої справи може мати місце тільки в тому разі, коли лише в тій справі можуть бути вирішенні питання, що стосуються підстав вимог у даній справі чи умов, від яких залежить можливість її розгляду, і з`ясувати, чи дійсно від наслідків розгляду зазначеної справи залежить прийняття рішення у цій справі. Саме по собі твердження про неможливість розгляду даної справи до розгляду цієї справи не може бути підставою для зупинення провадження в справі. Взаємоповязаність двох справ ще не свідчить про неможливість розгляду справи до прийняття рішення у іншій справі, і відповідних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 20 червня 2019 року в справі № 910/12694/18 та від 27 вересня 2023 року в справі № 588/1156/21.

Зазначала, що взаємопов`язаність двох справ ще не свідчить про неможливість розгляду однієї справи до прийняття рішення в іншій справі, у даній справі у суду першої інстанції не було об`єктивної неможливості розглянути заявлені позовні вимоги, оскільки у справі наявні та допустимі докази для вирішення справи по суті, а отже відсутні підстави, з якими норми процесуального права зобов`язують суд зупинити провадження в справі.

Вказувала, що оскаржувана ухвала постановлена з порушенням п. 6 ч. 1 ст. 251 ЦПК України, оскільки не містить аргументованих та переконливих мотивів необхідності зупинення провадження по справі як щодо об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до набрання законної сили судовим рішенням у справі № 755/15062/25, так і щодо того, що зібрані у цій справі докази дійсно не дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Від відповідача ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_8 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін, посилаючись на те, що підставою для зупинення провадження в справі стало те, що результат розгляду справи безпосередньо вплине на вирішення спору про усунення перешкод у користуванні, оскільки питання дійсності договору купівлі-продажу є визначальним для встановлення права власності на спірну квартиру.

Незважаючи на візуальну невідповідність підпису та почерку, також додано висновок експерта, який прямо підтверджує той факт, що підпис як мінімум одного з власників квартири є підробленим.

Вказувала, що апеляційна скарга подана безпідставно та не має під собою жодних правових чи логічних доводів. Оскільки підписи від імені продавця на документі про продаж було підроблено, відповідно, і права щось вимагати позивач по справі ОСОБА_1 не має.

Наголошувала, що умови п. 6 ч. 1 ст. 251 ЦПК України в даному випадку є дотриманими, оскільки неможливо вирішити позов про усунення перешкод у користуванні, поки не встановлено, чи є дійсним договір, на підставі якого позивач стверджує своє право власності, та чи взагалі має право користуватись квартирою по договору з підробленими підписами продавців. Суть позову про усунення перешкод у користуванні - встановлення права користування житлом. Але якщо договір купівлі-продажу буде визнано неукладеним у зв`язку з підробленням підписів продавців, то відповідно покупець втратить статус власника й не матиме права вимагати усунення перешкод у користуванні. Тобто результат іншої справи є вирішальним, а не побічним. На момент розгляду справи про усунення перешкод у користуванні існує невирішене питання про право власності, що обумовлює необхідність зупинення провадження.

Вказувала, що апелянт виходить за межі предмета апеляційного оскарження, оскільки скарга містить аргументи щодо суті спору - про дійсність договору, обставини набуття квартири, сімейне життя ОСОБА_3 , місцезнаходження ОСОБА_1 тощо, проте предмет апеляції - лише законність процесуального рішення про зупинення провадження в справі, і такі доводи не підлягають розгляду апеляційним судом в межах цього провадження.

Наполягала, що позов про визнання договору неукладеним подано не для затягування, а з метою судового захисту права, порушеного незаконним вибуттям майна з власності Передрієвих, а як наслідок, зі спадку, який повинен був перейти відповідачу ОСОБА_9 , і жодна з обставин, наведених у апеляції, не підтверджує факт зловживання правами чи штучності позову.

Щодо відсутності порушення права на розгляд справи у розумний строк і твердження позивача, що суд повинен був просто відкласти розгляд справи, пояснювала, що позивачем здійснюється підміна понять зупинення та відкладення розгляду справи, оскільки зупинення є процесуальним інститутом, який триває до усунення обставин, які унеможливлюють розгляд. Суд правомірно обрав саме зупинення, бо існує невирішене питання про право власності. Зупинення провадження є тимчасовим і об`єктивно необхідним заходом, який забезпечує узгодженість судових рішень і запобігає ухваленню суперечливих актів. Натомість, скасування ухвали призведе до паралельного розгляду двох взаємопов`язаних справ і до порушення принципу правової визначеності.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Ухвала суду першої інстанції щодо зупинення провадження в справі віднесена до п. 14 ч. 1 ст. 353 ЦПК України.

Відповідно до ч. 3 ст. 369 ЦПК України з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач ОСОБА_1 мотивувала його тим, що 29 вересня 2011 року нею була набута у власність квартира АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу, зареєстрованому в реєстрі нотаріальних дій за № 4-2770, згідно якого ОСОБА_4 та ОСОБА_5 відчужили належну їм в рівних частках квартиру на користь позивача.

Позивач та колишні власники квартири були добре знайомі, товаришували, разом працювали на одному підприємстві, і за домовленістю з позивачем після продажу квартири подружжю було дозволено безоплатно проживати в квартирі до їх смерті, оскільки вони були людьми похилого віку. На даний час домовленості з колишніми власниками квартири щодо можливості їх подальшого проживання в квартирі після її продажу припинено, адже останні померли.

Після початку повномасштабного вторгнення у 2022 році позивач ОСОБА_1 виїхала до Конфедерації Швейцарія для подальшого проживання, і перебуваючи там, дізналася, що ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , а його дружина померла дещо раніше, а тому вона має право надалі розпорядитися придбаною в 2011 році квартирою. Приблизно в той самий час ОСОБА_1 дізналася, що напередодні смерті ОСОБА_4 начебто одружився з жінкою на ім`я ОСОБА_7 , яка починаючи з 2018 року була його доглядальницею, і яка була молодшою за ОСОБА_4 щонайменше на 40 років, а самому ОСОБА_4 на момент одруження виповнилося щонайменше 93 роки. Отже, на момент укладення шлюбу він вже не був власником нерухомого майна, а відповідачу було відомо, що власником квартири є саме ОСОБА_1 . Позивач та відповідач були знайомі, оскільки неодноразово зустрічались за життя ОСОБА_4 , коли позивач провідувала останнього, крім того, погоджувала кандидатуру відповідача на роль доглядальниці ОСОБА_4 . При цьому позивач не надавала дозволу на користування своїм майном відповідачці чи її проживання, остання сама вселилася в квартиру без відому власниці, і місце проживання ОСОБА_3 офіційно не є зареєстрованим за адресою даної квартири.

Після смерті ОСОБА_4 відповідач зателефонувала позивачці та запропонувала викупити квартиру у неї за ціною, що зазначена в договорі купівлі-продажу квартири, бо після смерті ОСОБА_4 гроші від продажу квартири залишились у неї. Проте деякий час відповідач змінила свої наміри та почала дзвонити позивачці і висловлювати свої обурення та погрози, що не залишить квартиру, бо квартира належить їй як дружині померлого.

Вказувала, що заперечує проти проживання в квартирі ОСОБА_3 , оскільки бажає використовувати належне їй майно на власний розсуд. Відповідач мала право перебувати в спірній квартирі тільки у якості доглядальниці померлого, поки здійснювала відповідний догляд за ним. На даний час ОСОБА_3 змінила замки в квартирі та відмовляється добровільно її залишити.

До позовної заяви ОСОБА_1 додано копію договору купівлі-продажу квартири від 29 вересня 2011 року, зареєстрованого в реєстрі нотаріальних дій за № 4-2770, посвідченого державним нотаріусом Шостої Київської державної нотаріальної контори Капелькою Н.М., копію витягу з Державного реєстру правочинів № 10442145 від 29 вересня 2011 року, згідно якого відповідний правочин за № 4660774 було посвідчено державним нотаріусом Шостої Київської державної нотаріальної контори Капелькою Н.М., копію витягу про державну реєстрацію прав, який сформовано КП Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна № 31889462 від 02 листопада 2011 року, реєстраційний № 34015963.

Згідно договору купівлі-продажу квартири від 29 вересня 2011 року, продавці ОСОБА_4 та ОСОБА_5 зобов`язується передати квартиру у власність покупця ОСОБА_1 , а покупець зобов`язується прийняти квартиру і сплатити за неї обговорену грошову суму. Квартира, що відчужується за даним договором, розташована за адресою АДРЕСА_2 .

В червні 2025 року ОСОБА_3 подала до суду відзив на позовну заяву, заперечуючи проти її задоволення, посилалася на правомірність проживання в квартирі, добросовісність володіння, в тому числі фактичного господарського володіння, порушення ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, наявність у ОСОБА_3 законних очікувань, які не оспорювались з 2011 року, відсутність у подружжя ОСОБА_6 наміру продавати спірне житло, наявність особливих довірчих відносин у ОСОБА_3 з ОСОБА_5 та тяжкий стан її здоров`я на момент правочину, мовчазну поведінку ОСОБА_1 після дати ймовірного продажу, очевидну заниженість ціни продажу, зникнення правовстановлюючих документів на квартиру.

В червні 2025 року ОСОБА_3 подала до суду зустрічний позов, в якому просила стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 суму в розмірі 45651,39 грн., що включає компенсацію за сплату комунальних послуг, індекс інфляції та 3 % річних.

Зустрічний позов мотивувала тим, що з 2011 року і по теперішній час ОСОБА_1 не здійснювала витрат за оплату комунальних послуг щодо квартири, яка нібито перебувала у її власності, а всі платежі здійснювались ОСОБА_3 , що є безпідставним збагаченням позивача. ОСОБА_1 привласнила кошти, які повинні були бути нею сплачені, незаконно використала пільгу, яка їй не належала, ухилилася від сплати зобов`язань, поклавши їх на іншу особу, уникнула фінансового навантаження, чим завдала матеріальної шкоди держави у вигляді наданих пільг та ОСОБА_9 як фактичному платнику.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 30 вересня 2025 року у задоволенні клопотання представника відповідача про поновлення строку для подання відзиву та зустрічної позовної заяви відмовлено, відзив на позовну заяву та зустрічний позов залишено без розгляду.

29 вересня 2025 року ОСОБА_3 у особі представника ОСОБА_8 подала клопотання про зупинення провадження в справі до набрання законної сили рішенням суду в справі № 755/15062/25 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання договору купівлі-продажу неукладеним у зв`язку з підробленням підпису. Посилалася на те, що йдеться саме про договір купівлі-продажу від 29 вересня 2011 року, який є основним доказом (підставою) для виникнення позову у справі № 755/2131/25 про усунення перешкод в користуванні та розпорядженні житловим приміщенням шляхом виселення.

До клопотання додано копію ухвали Дніпровського районного суду від 25 вересня 2025 року про відкриття провадження в справі № 755/15062/25 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання договору купівлі-продажу неукладеним у зв`язку з підробленням підпису, згідно заявлених позовних вимог позивач просить визнати договір купівлі-продажу квартири за адресою АДРЕСА_2 , зареєстрованого в реєстрі за № 4-2770 29 вересня 2011 року між ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_1 неукладеним та скасувати його державну реєстрацію.

Заперечуючи проти задоволення заявленого клопотання про зупинення провадження в справі, позивачем ОСОБА_1 надано копію постанови дізнавача ВД Дніпровського УП ГУНП у м. Києві Швачки К.В. від 01 лютого 2025 року про закриття кримінального провадження, зареєстрованого в ЄРДР за № 0001086 від 23 липня 2024 року за ознаками складу кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 358 КК України. В ході проведення дізнання встановлено, що до Дніпровського УП ГУНП у м. Києві надійшла заява від ОСОБА_3 про те, що 05 липня 2024 року невстановлена особа підробила документ, а саме договір купівлі-продажу квартири за адресою АДРЕСА_2 . 12 грудня 2024 року адвокат Собко-Нестерук О.Я. надав до приєднання до матеріалів кримінального провадження копію договору купівлі-продажу квартири та документів, доданих до нього. Відповідно до ст. 94 КПК України дізнавач ВД Дніпровського УП ГУНП у м. Києві Швачка К.В. дійшла висновку про відсутність самих по собі доказів та в сукупності з матеріалами кримінального провадження, які б давали підстави стверджувати про наявність складу кримінального правопорушення.

Зупиняючи провадження в справі ухвалою від 30 вересня 2025 року на підставі п. 6 ч. 1 ст. 251 ЦПК України, суд першої інстанції виходив із того, що ухвалення судового рішення в межах справи № 755/15062/25 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання договору купівлі-продажу неукладеним у зв`язку з підробленням підпису безпосередньо впливає на розгляд даного спору по суті в частині встановлення правового статусу житлового приміщення - квартири АДРЕСА_1 , враховуючи виникнення між тими ж самими сторонами спору щодо вказаного майна.

Також судом зазначено, що відповідно до ч. 4, 5 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням в цивільній справі, яке набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Однак з такими висновками апеляційний суд не може погодитися, виходячи із наступного.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 251 ЦПК України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Підставою для зупинення провадження у справі є не лише існування іншої справи на розгляді в суді та припущення про те, що рішення в ній має значення для цивільної справи, що розглядається, а саме неможливість її розгляду до вирішення іншої справи (правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 27 вересня 2023 року в справі № 588/1156/21).

Зупинення провадження у справі є тимчасовим припиненням всіх процесуальних дій у справі, що зумовлене настанням зазначених у законі причин, які перешкоджають подальшому руху процесу і щодо яких невідомо, коли вони можуть бути усунені.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2022 року у справі № 357/10397/19 (провадження № 61-5752сво21) зазначено, що метою зупинення провадження у справі згідно з пунктом 6 частини першої статті 251 ЦПК України є виявлення обставин (фактів), які не можуть бути з`ясовані та встановлені в цьому провадженні, але мають значення для справи, провадження у якій зупинено. Об`єктивна неможливість розгляду справи до вирішення іншої справи полягає у тому, що рішення суду в іншій справі встановлює обставини, які впливають на збирання та оцінку доказів у справі, провадження у якій зупинено, зокрема факти, що мають преюдиційне значення.

З огляду на вимоги закону для вирішення питання про зупинення провадження у справі суду слід у кожному конкретному випадку з`ясовувати: як пов`язана справа, яка розглядається, зі справою, що розглядається іншим судом; чим обумовлюється об`єктивна неможливість розгляду справи. Отже, необхідність в зупиненні провадження у справі виникає у випадку, якщо неможливо прийняти рішення у конкретній справі до ухвалення рішення в іншій справі. Тобто між справами, що розглядаються, повинен існувати тісний матеріально-правовий зв`язок, який виражається в тому, що факти, встановлені в одній із справ, будуть мати преюдиційне значення для іншої справи. Разом із тим необхідно враховувати, що відповідно до пункту 6 частини першої статті 251 ЦПК України суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Здійснюючи тлумачення вказаних норм процесуального права, Верховний Суд у складі суддів Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у п. п. 8.11, 8.12 постанови від 01 березня 2024 у справі № 910/17615/20 сформулював висновок про те, що, по-перше, провадження у справі слід зупиняти лише за наявності беззаперечних підстав для цього; по-друге, під неможливістю розгляду справи до вирішення іншої справи необхідно розуміти те, що обставини, які розглядаються в такій справі, не можуть бути встановлені судом самостійно через обмеженість своєї юрисдикції щодо конкретної справи внаслідок непідвідомчості, обмеженості предметом позову, неможливості розгляду тотожної справи, черговості розгляду вимог тощо; по-третє, обов`язкова пов`язаність справи, що зупиняється, з іншою, в якій суд встановлює обставини, що впливають чи можуть вплинути на докази у цій справі, зокрема, факти, що мають преюдиційне значення.

Крім того, відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 129 Конституції України однією із засад здійснення судочинства встановлено розумні строки розгляду справи судом.

Відповідно до ст. 210 ЦПК України суд має розпочати розгляд справи по суті не пізніше ніж через шістдесят днів з дня відкриття провадження у справі, а у випадку продовження строку підготовчого провадження - не пізніше наступного дня з дня закінчення такого строку. Суд розглядає справу по суті протягом тридцяти днів з дня початку розгляду справи по суті.

Пунктом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінку сторін, предмет спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є перешкодами ч. 1 ст. 6 згаданої Конвенції (рішення ЄСПЛ від 08 листопада 2005 року в справі «Смірнова проти України», рішення ЄСПЛ від 27 квітня 2000 року у справі «Фрідлендер проти Франції»). Роль національних судів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (рішення ЄСПЛ від 30 листопада 2006 року в справі «Краснощокова проти України»).

В даній справі суть спірних правовідносин полягає у вирішенні питань щодо усунення позивачу перешкод у користуванні своєю власністю шляхом виселення відповідача з належної позивачу квартири.

Вирішуючи питання про зупинення провадження у справі, суд в порушення вимог п. 6 ч. 1 ст. 251 ЦПК України не вказав, у чому полягає передбачена законом неможливість розгляду зазначеної справи до розгляду іншої справи, та зупинив провадження у справі усупереч принципу ефективності судового процесу, направленому на недопущення затягування розгляду справи. При цьому суд першої інстанції взагалі не аналізував та не встановлював у визначеному законом порядку, чи дійсно від наслідку розгляду іншої справи залежить прийняття рішення у зазначеній цивільній справі.

Судом першої інстанції не перевірено, яким чином з урахуванням передбаченої статтею 204 ЦК України презумпції правомірності правочину, відповідно до якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним, рішення у справі № 755/15062/25 буде мати значення для цивільної справи, що розглядається, чому існує неможливість розгляду цієї справи до вирішення справи № 755/15062/25, які обставини, що мають значення для розгляду цієї справи, не можуть бути судом самостійно встановлені під час судового розгляду.

Висновки суду першої інстанції щодо неможливості розгляду даної справи до набрання законної сили рішенням в справі № 755/15062/25 відсутні.

Судом першої інстанції залишено поза увагою, що наявність між сторонами спору щодо дійсності договору купівлі-продажу, зареєстрованого в реєстрі нотаріальних дій за № 4-2770, згідно якого ОСОБА_4 та ОСОБА_5 відчужили належну їм в рівних частках квартиру на користь позивача, не є підставою для зупинення провадження у справі в розумінні пункту 6 частини першої статті 251 ЦПК України.

У разі задоволення вимог у справі № 755/15062/25, рішення у ній може стати підставою для перегляду рішення у справі, що розглядається, за нововиявленими обставинами.

Крім того, судом першої інстанції залишено поза увагою, що згідно доказів, наявних у справі, в липні 2024 року ОСОБА_3 зверталася до Дніпровського УП ГУНП у м. Києві із заявою про те, що 05 липня 2024 року невстановлена особа підробила документ, а саме договір купівлі-продажу квартири за адресою АДРЕСА_2 , в подальшому 12 грудня 2024 року адвокат Собко-Нестерук О.Я. надав до приєднання до матеріалів кримінального провадження копію договору купівлі-продажу квартири та документів, доданих до нього. Відповідно до ст. 94 КПК України дізнавач ВД Дніпровського УП ГУНП у м. Києві Швачка К.В. дійшла висновку про відсутність самих по собі доказів та в сукупності з матеріалами кримінального провадження, які б давали підстави стверджувати про наявність складу кримінального правопорушення.

Суд першої інстанції також не врахував, що заявник ОСОБА_3 у справі № 755/15062/25 звернулася до суду з позовом у вересні 2025 року, тобто після відкриття провадження у справі, що переглядається, а до цього нею в червні 2025 року було подано зустрічний позов про стягнення з ОСОБА_1 компенсації за сплату комунальних послуг, індекс інфляції та 3 % річних, та відзив на позовну заяву, в яких право власності ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_3 не заперечувалось.

Враховуючи наведене, апеляційний суд приходить до висновку, що зібрані в даній справі докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду, а відтак суд першої інстанції, зупиняючи провадження в справі на підставі п. 6 ч. 1 ст. 251 ЦПК України, дійшов передчасного та помилкового висновку про неможливість розгляду даної справи до прийняття остаточного рішення у справі № 755/15062/25 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання договору купівлі-продажу неукладеним у зв`язку з підробленням підпису.

Виходячи із вищевикладеного, ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 30 вересня 2025 року не можна вважати законною та обґрунтованою.

За таких обставин апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала суду скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції відповідно до вимог ст. 379 ЦПК України, оскільки ухвала, що перешкоджає подальшому провадженню, постановлена із порушенням норм процесуального права.

Керуючись ст. 7, 367, 374, 379, 381, 382 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , задовольнити.

Ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 30 вересня 2025 року скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді : Кашперська Т.Ц.

Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.