КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

Іменем України

26 грудня 2025 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Кашперської Т.Ц. (суддя - доповідач), Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 09 вересня 2025 року, ухвалене в складі судді Шролик І.С. у м. Київ у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Іннова Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

У липні 2025 року позивач ТОВ «Іннова Фінанс» звернувся до суду із даним позовом, просив стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Іннова Фінанс» заборгованість за договором позики у розмірі 32005,40 грн., судовий збір в розмірі 2422,40 грн.

Позов мотивував тим, що 11 листопада 2024 року ТОВ «Іннова Фінанс» та ОСОБА_1 було укладено договір про надання грошових коштів у позику № у письмовій формі у вигляді електронного договору, створеного та підписаного згідно з вимогами, визначеними Законом України «Про електронні документи та електронний документообіг», з урахуванням особливостей, передбачених ст. 3, 11, 12 Закону України «Про електронну комерцію».

Відповідно до п. 2.2 договору позики позикодавець зобов`язується надати позичальнику позику на суму у розмірі 14000 грн. шляхом перерахунку на поточний рахунок позичальника, включаючи використання реквізитів платіжної картки, вказаної відповідачем, на умовах строковості, зворотності, платності. Позичальник зобов`язується повернути позику у погоджений умовами договору строк або достроково та сплатити проценти за користування позикою, нараховані згідно п. 2.6.1, 2.6.2 та 2.6.3 цього договору та його додатків. Основними умовами договору щодо надання коштів у позику є такі: п. 2.4 тип кредиту - кредит, п. 2.7 мета отримання кредиту: споживчі (особисті) потреби, п. 2.5 строк кредиту (строк дії договору) 360 днів, дати надання кредиту 11 листопада 2024 року або наступний календарний день, п. 2.6.1 стандартна процентна ставка становить 1 % в день та застосовується у межах строку кредиту, вказаного в п. 2.5 цього договору, п. 2.6.2 знижена процентна ставка 0,8 % в день та застосовується відповідно до наступних умов: якщо позичальник 04 грудня 2024 року сплатить кошти у сумі не менше суми першого платежу, визначеного в графіку платежів, або здійснить часткове дострокове повернення кредиту, позичальник, як учасник програми лояльності, отримає від товариства індивідуальну знижку на стандартну процентну ставку, в зв`язку з чим розмір процентів, що повинен сплатити позичальник за стандартною процентною ставкою до вищевказаної дати, буде перераховано за зниженою процентною ставкою. У випадку невиконання позичальником умов для отримання індивідуальної знижки від товариства, користування кредитом для позичальника здійснюється за стандартною процентною ставкою на звичайних (стандартних) умовах, що передбачені цим договором та доступні для інших позичальників, які не мають окремих індивідуальних знижок стандартної процентної ставки. При цьому позичальник розуміє та погоджується, що застосування зниженої процентної ставки є виключно його правом отримання індивідуальної знижки лише як учасника програми лояльності та лише за умови виконання ним вимог для її застосування, передбачених цим договором. Позичальник погоджується, повністю розуміє та поінформований, що у разі невикористання позичальником права на отримання знижки (невиконання умов для отримання знижки) застосовується стандартна процентна ставка, при цьому застосування стандартної процентної ставки без знижки не є зміною процентної ставки, порядку її обчислення та порядку сплати у бік погіршення для позичальника, оскільки надання кредиту за цим договором здійснюється саме на умовах стандартної процентної ставки.

Вказував, що на підтвердження укладення договору позики між кредитодавцем та позичальником ним надається роздруківка з підтвердженням відправлення на номер відповідача одноразового ідентифікатору для підпису договору позики та паспорту споживчого кредиту. Зазначені одноразові ідентифікатори вказані також у договорі позики та паспорті споживчого кредиту після його підписання сторонами.

Згідно п. 2.5, 2.5.1, 2.6.3 договору позики, періодичність платежів зі сплати процентів - кожні 23 днів, останній платіж з періодом внесення 15 днів. Детальні терміни (дати) повернення кредиту та процентів визначені в Таблиці обчислення загальної вартості кредиту для позичальника та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (Графік платежів), що є додатком № 1 до цього договору. Графік платежів розраховується з урахуванням періоду застосування зниженої процентної ставки, виходячи з припущення, що позичальник виконає свої обов`язки на умовах та у строки, визначені у договорі.

Вказував, що перерахування позичальнику кредитних коштів у розмірі 14000 грн. в рамках виконання умов договору було здійснено шляхом грошового переказу, використовуючи реквізити платіжної картки, вказаної відповідачем під час укладення договору, що підтверджується довідкою про перерахування коштів, виданої ТОВ ФК «Контрактовий Дім», з яким ТОВ «Іннова Фінанс» укладено договір № 160523/1 від 16 червня 2023 року, відповідно до якого ТОВ «Іннова Фінанс» доручає ТОВ ФК «Контрактовий Дім» здійснювати перекази коштів з використанням реєстру виплат на користь отримувачів відповідно до правил МПС для сервісів Visa Direct/Master Card Money Sand. Згідно п. 3.2.8 ТОВ ФК «Контрактовий Дім» надає ТОВ «Іннова Фінанс» у разі надходження запиту документи, що підтверджують здійснення переказу коштів (платежу) отримувачам.

ТОВ «Іннова Фінанс» як позикодавець свої зобов`язання виконав у повному обсязі та надав відповідачу грошові кошти у розмірі 14000 грн. В той же час відповідач всупереч умовам договору позики та норм ЦК України свої зобов`язання за договором належним чином не виконав, суму позики не повернув, проценти за користування грошовими коштами не сплатив, і станом на дату підготовки позовної заяви заборгованість відповідача перед позивачем становить 32005,40 грн., яка складається з 13010,80 грн. заборгованості за тілом кредиту, 18994,60 грн. заборгованості за процентами, які нараховувалися по 07 липня 2025 року включно.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 09 вересня 2025 року позов ТОВ «Іннова Фінанс», стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Іннова Фінанс» заборгованість за договором позики у розмірі 32005,40 грн., судовий збір в розмірі 2422,40 грн.

Відповідач ОСОБА_1 , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просила скасувати рішення Оболонського районного суду м. Києва від 09 вересня 2025 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити в позові.

Вказувала, що жоден із її доводів не був урахований, фактично її доводи були тільки продекларовані в рішенні, позицію відповідача в рішенні тільки було оголошено без мотивування судом згоди з її доводами чи спростування. Відсутні посилання на норми закону по відношенню до заперечень та позиції відповідача.

Зазначала, що позов у заявленому розмірі є необґрунтованим, розрахунок відсотків - помилковим та завищеним, факт видачі коштів не доведений належними та допустимими доказами, оскільки на підтвердження цих обставин потрібні саме первинні банківські документи.

Посилання позивача на справу № 910/17048/17 є нерелевантним до споживчого кредиту, крім того, правова позиція Великої Палати Верховного Суду чітко відмежовує договірні відсотки й наслідки прострочення у вигляді штрафних санкцій, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України після спливу строку кредитування або пред`явлення вимоги про дострокове повернення кредиту.

Умови про надмірні відсотки є несправедливими у споживчому договорі та підлягають оцінці судом на предмет істотного дисбалансу прав сторін відповідно до ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Неустойка (пеня) підлягає зменшенню як явно неспівмірна наслідкам порушення, відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України.

Позивачем надано на підтвердження своїх вимог лише довідку, складеною третьою особою, та загальні посилання на договір із платіжним провайдером, при цьому повний номер картки/рахунку відповідача, банківські документи про зарахування кредитних коштів відсутні. Такі докази не є належними доказами видачі коштів саме відповідачу, і позивачем визнавалася потреба у витребуванні доказів, що містять банківську таємницю, на підставі чого просила витребувати від банку-емітента довідку про зарахування коштів на рахунок відповідача із зазначенням IBAN/номеру картки та дати/часу операції.

Зазначала, що навіть приймаючи максимальну ставку 1 % на день і не враховувати жодного зменшення тіла, за 239 днів з 11 листопада 2024 року по 07 липня 2025 року сума відсотків не може перевищувати, оскільки відповідач уже сплатила 12988,45 грн., а позивачем заявлено вимоги про стягнення 18994,60 грн. відсотків, вважала, що це на 5535 грн. більше теоретичної «стелі», а якщо застосовувати оголошену позивачем знижену ставку 0,8 %, граничні відсотки за той самий період становлять 26768 грн., тож після сплати 12988,45 грн. залишок становить 8011,55 грн.

Вказувала, що черговість погашення при недостатності сум платежу, встановлена ст. 534 ЦК України, не надає права нараховувати «проценти на проценти», і позивач зобов`язаний був надати розрахунок без капіталізації. Крім того, нарахування договірних відсотків припиняється після спливу строку кредитування або пред`явлення кредитором вимоги про дострокове повернення кредиту, і в подальшому застосовується лише механізм, передбачений ч. 2 ст. 625 ЦК України, і аналогічних висновків дотримується Велика Палата Верховного Суду, зокрема, в постановах від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 та від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц.

Зазначала, що при вирішенні питання щодо стягнення відсотків, встановивши співрозмірність нарахованих відсотків невиконаному зобов`язанню відповідача, та враховуючи інтереси обох сторін, з огляду на необхідність беззаперечного дотримання принципів справедливості, добросовісності та розумності, вважала, що належить зменшити розмір відсотків до 7000 грн., що складає 50 % від суми заборгованості по кредиту, який буде справедливим, забезпечить розумний баланс інтересів сторін та є адекватним у розрізі конкретних правовідносин.

Посилалася на зміст ст. 42 Конституції України, якою передбачено, що держава захищає права споживачів, ст. 19 Закону України «Про споживче кредитування», якою передбачено, що у договорі про споживчий кредит зазначається, зокрема, порядок повернення кредиту.

Посилалася на правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 20 липня 2022 року в справі № 343/557/15-ц про те, що у силу приписів ч. 8 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» нечіткі або недвозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача; правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 16 серпня 2023 року в справі № 176/1445/22 про те, що беручи до уваги споживчий характер правовідносин між сторонами, сумніви та припущення мають тлумачитися переважно на користь споживача, який зазвичай є «слабкою» стороною у таких цивільних відносинах.

Вказувала, що проаналізувавши договір про відкриття кредитної лінії та Правила відкриття кредитної лінії (надання споживчих кредитів), суд установив, що такі не містять визначення поняття «прострочена до повернення сума кредиту», що безумовно впливає на порядок та черговість погашення суми кредиту, а також не містить саме порядку повернення кредиту, включно із кількістю платежів, їх розміром та періодичністю внесення (не процентів), що є імперативною нормою ст. 19 Закону України «Про споживче кредитування». Визначення строку кредитування беззаперечно не підміняє наведених понять.

Підсумовуючи наведене вище у своїй сукупності, зважаючи на відсутність однозначних та чітких положень договору, у рахунок сплати коштів позичальником погашається сума кредиту та проценти за користування кредитом. Натомість розрахунок позивача свідчить про те, що ним жодних із внесених відповідачем коштів не зараховано у погашення суми кредиту.

Наводила правові висновки Верховного Суду в постановах від 02 жовтня 2020 року в справі № 911/19/19, від 15 листопада 2023 року в справі № 204/5103/21 про те, що суд має з`ясувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується, у разі, якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, та суд, з урахуванням конкретних обставин справи, самостійно визначає суми нарахувань, які підлягають стягненню, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру стягуваних сум нарахувань.

Зазначала, що встановлений сторонами договору розмір відсотків за несвоєчасне виконані зобов`язання за кожен день прострочки у розмірі 2 - 3 %, що в результаті становить 30994,05 грн., з урахуванням вже сплачених сум, є несправедливим в розумінні ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» та суперечить встановленим ст. 21 Закону України «Про споживче кредитування» обмеженням, порушує принцип розумності та добросовісності, що є наслідком дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду позичальника, як споживача послуг фінансової установи, оскільки встановлює вимогу щодо сплати непропорційно великої суми відсотків, яка перевищує подвійну облікову ставку НБУ та становить більше ніж 15 % простроченого платежу.

Вказувала, що з урахуванням наведеного, загальна сума кредиту мала становити 21000 грн., з урахуванням сплати в розмірі 12988,45 грн. Відповідач повинен сплатити позивачу заборгованість в розмірі 8011,55 грн.

Зазначала, що справа № 910/17045/17, на правові висновки в якій посилався позивач, розглянута в господарській юрисдикції між суб`єктами господарювання, та стосується кредитної лінії, не є релевантною для споживчих мікрокредитів із захистом слабшої сторони. Більш того, позиції Великої Палати Верховного Суду у цивільних справах прямо обмежують період дії договірних відносин і відмежовують їх від наслідків прострочення за ст. 625 ЦК України.

Наголошувала, що електронний правочин і простий електронний підпис в електронній комерції можливі, але позивач повинен довести надсилання одноразового ідентифікатора саме на номер/електронну пошту відповідача, його використання, ІР/часові мітки, незмінність тексту договору/Правил і відповідність ст. 11 - 12 Закону України «Про електронну комерцію», без цих даних протоколи підпису не дають змоги ідентифікувати підписанта належним чином.

Вказувала, що в споживчих правовідносинах суд перевіряє справедливість умов договору, надмірні денні ставки (0,8 %/день = 292-365 % річних) створюють істотний дисбаланс на шкоду споживача (ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»), що дає підстави відмовити у частині вимог, або обмежити нарахування.

Відзивів на апеляційну скаргу не надійшло.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 369 ЦПК України з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції даним вимогам закону відповідає.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що ТОВ «Іннова Фінанс» та ОСОБА_1 11 листопада 2024 року укладено договір про надання грошових коштів у позику № в порядку, передбаченому Законом України «Про електронну комерцію», за умовами якого товариство надає кредит в розмірі 14000,00 грн. у безготівковій формі шляхом перерахування на поточний рахунок позичальника. Оскільки відповідно до розрахунку заборгованості за кредитом, наданим позивачем, за договором станом на 30 липня 2025 року утворилась заборгованість у розмірі 32005,40 грн., з яких заборгованості по тілу кредиту в розмірі 13010,80 грн., за процентами в розмірі 18994,60 грн., при цьому обсяг заборгованості за використанням кредитних коштів знайшов своє документальне підтвердження, заборгованість за кредитним договором підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Іннова Фінанс» в заявленому розмірі.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками, враховуючи наступне.

З матеріалів справи вбачається та судом встановлено, що між ТОВ «Іннова Фінанс» та ОСОБА_1 11 листопада 2024 року укладено договір про надання грошових коштів у позику № , в порядку, передбаченому Законом України «Про електронну комерцію».

Укладання договору здійснюється сторонами за допомогою ІКС Товариства, доступ до якої забезпечується позичальнику через веб-сайт. Ідентифікація позичальника здійснюється при вході позичальника в особистий кабінет в порядку передбаченому договором та/або Законом України «Про електронну комерцію», в тому числі шляхом перевірки товариством правильності введення коду, направленого товариством на номер мобільного телефону позичальника, вказаний позичальником при вході та/або протягом періоду обслуговування в товаристві (п. 2.1 договору).

На підтвердження укладання договору позики між позикодавцем та позичальником позивачем надано роздруківку з електронної пошти позивача ІНФОРМАЦІЯ_1 , з якої відправлено на номер відповідача НОМЕР_3 одноразові ідентифікатори для підпису договору позики та паспорту споживчого кредиту.

Зазначені одноразові ідентифікатори вказані також в договорі позики та паспорті споживчого кредиту після його підписання сторонами.

Відповідно до п. 2.2 договору позики позикодавець зобов`язується надати позичальнику позику на суму у розмірі 14000 грн. шляхом перерахунку на поточний рахунок позичальника, включаючи використання реквізитів платіжної картки, вказаної відповідачем, на умовах строковості, зворотності, платності. Позичальник зобов`язується повернути позику у погоджений умовами договору строк або достроково та сплатити проценти за користування позикою, нараховані згідно п. 2.6.1, 2.6.2 та 2.6.3 цього договору та його додатків.

Судом встановлено, що основними умовами договору щодо надання коштів у позику є такі: п. 2.4 тип кредиту - кредит, п. 2.7 мета отримання кредиту: споживчі (особисті) потреби, п. 2.5 строк кредиту (строк дії договору) 360 днів, дати надання кредиту 11 листопада 2024 року або наступний календарний день, п. 2.6.1 стандартна процентна ставка становить 1 % в день та застосовується у межах строку кредиту, вказаного в п. 2.5 цього договору.

Пунктом 2.6.2 договору передбачена знижена процентна ставка 0,8 % в день, яка застосовується відповідно до наступних умов: якщо позичальник 04 грудня 2024 року сплатить кошти у сумі не менше суми першого платежу, визначеного в графіку платежів, або здійснить часткове дострокове повернення кредиту, позичальник, як учасник програми лояльності, отримає від товариства індивідуальну знижку на стандартну процентну ставку, в зв`язку з чим розмір процентів, що повинен сплатити позичальник за стандартною процентною ставкою до вищевказаної дати, буде перераховано за зниженою процентною ставкою.

У випадку невиконання позичальником умов для отримання індивідуальної знижки від товариства, користування кредитом для позичальника здійснюється за стандартною процентною ставкою на звичайних (стандартних) умовах, що передбачені цим договором та доступні для інших позичальників, які не мають окремих індивідуальних знижок стандартної процентної ставки. При цьому позичальник розуміє та погоджується, що застосування зниженої процентної ставки є виключно його правом отримання індивідуальної знижки лише як учасника програми лояльності та лише за умови виконання ним вимог для її застосування, передбачених цим договором. Позичальник погоджується, повністю розуміє та поінформований, що у разі невикористання позичальником права на отримання знижки (невиконання умов для отримання знижки) застосовується стандартна процентна ставка, при цьому застосування стандартної процентної ставки без знижки не є зміною процентної ставки, порядку її обчислення та порядку сплати у бік погіршення для позичальника, оскільки надання кредиту за цим договором здійснюється саме на умовах стандартної процентної ставки.

Згідно п. 2.5, 2.5.1, 2.6.3 договору позики, періодичність платежів зі сплати процентів - кожні 23 днів, останній платіж з періодом внесення 15 днів. Детальні терміни (дати) повернення кредиту та процентів визначені в Таблиці обчислення загальної вартості кредиту для позичальника та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (Графік платежів), що є додатком № 1 до цього договору. Графік платежів розраховується з урахуванням періоду застосування зниженої процентної ставки, виходячи з припущення, що позичальник виконає свої обов`язки на умовах та у строки, визначені у договорі.

На умовах, встановлених договором, товариство надає кредит в розмірі 14000 грн. у безготівковій формі шляхом перерахування на поточний рахунок позичальника, включаючи використання реквізитів платіжної картки: НОМЕР_1 , строком на 360 днів, а позичальник зобов`язується одержати та повернути кошти кредиту, сплатити проценти за користування ним. Стандартна процентна ставка становить 1 % в день, знижена процентна ставка - 0,8 % в день.

Відповідно до виписки з рахунку та інформації, наданої АТ «Універсал Банк 08 серпня 2025 року, в період з 11 листопада 2024 року по 12 листопада 2024 року на картку № НОМЕР_2 надійшло зарахування коштів у розмірі 14000 грн. Згідно з уточненою інформацією, зарахування було від ТОВ «Іннова Фінанс» за допомогою надавача послуг ТОВ ФК «Контрактовий дім» (а. с. 29 - 31).

Відповідно до детального розрахунку заборгованості за кредитом, наданим позивачем, за договором № від 11 листопада 2024 року станом на 30 липня 2025 року утворилась заборгованість у розмірі 32005,40 грн., з яких заборгованості по тілу кредиту в розмірі 13010,80 грн., за процентами в розмірі 18994,60 грн. У розрахунку відображено часткове погашення ОСОБА_1 заборгованості за процентами: 04 грудня 2024 року в розмірі 2576 грн., 27 грудня 2024 року в розмірі 3220 грн., 18 січня 2025 року в розмірі 3080 грн., 19 січня 2025 року в розмірі 200 грн., 11 лютого 2025 року в розмірі 2992,45 грн., та за тілом кредиту: 17 січня 2025 року в розмірі 920 грн., 19 січня 2025 року в розмірі 69,20 грн.; всього погашено заборгованості за процентами в розмірі 11999,25 грн. та за тілом кредиту в розмірі 989,20 грн. (а. с. 20 - 25).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно з статтею 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а при відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За статтею 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Згідно з частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

Договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору (стаття 634 ЦК).

Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі.

Закон України «Про електронну комерцію» визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції.

У статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною.

Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-комунікаційних системах.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього.

Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них.

Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним.

Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом:

надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону;

заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону;

вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) або електронний договір повинні містити інформацію щодо можливості отримання стороною такої пропозиції або договору у формі, що унеможливлює зміну змісту.

Якщо покупець (споживач, замовник) укладає електронний договір шляхом розміщення замовлення за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, продавець (виконавець, постачальник) зобов`язаний оперативно підтвердити отримання такого замовлення.

Замовлення або підтвердження розміщення замовлення вважається отриманим у момент, коли сторона електронного договору отримала доступ до нього.

У разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-комунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.

Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.

Електронні документи (повідомлення), пов`язані з електронним правочином, можуть бути подані як докази сторонами та іншими особами, які беруть участь у судовому розгляді справи.

Докази, подані в електронній формі та/або у формі паперових копій електронних повідомлень, вважаються письмовими доказами згідно із статтею 64 Цивільного процесуального кодексу України, статтею 36 Господарського процесуального кодексу України та статтею 79 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання:

електронного підпису відповідно до вимог законів України «Про електронні документи та електронний документообіг» та «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги», за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами електронного правочину;

електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом;

аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Згідно правових висновків Верховного Суду в постановах від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року у справі № 127/33824/19, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України).

Так, судом першої інстанції встановлено, що на підтвердження факту укладення кредитного договору в електронній формі позивачем надано примірник кредитного договору у формі паперової копії, з відміткою про його підписання одноразовим ідентифікатором, оскільки без отримання листа на адресу електронної пошти та/або смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір не був би укладений. Підтвердження видачі кредиту підтверджується випискою з рахунку позичальника ОСОБА_1 та листом АТ «Універсал Банк», направленим на виконання ухвали суду про витребування доказів, у якому підтверджено, що зарахування 11 листопада 2024 року в розмірі 14000 грн. було від ТОВ «Іннова Фінанс» за допомогою надавача послуг ТОВ ФК «Контрактовий дім». Розмір заборгованості за кредитним договором підтверджується розрахунком заборгованості, який узгоджується з іншими доказами, наявними у справі, та не спростований позичальником, якою не надано власного контррозрахунку заборгованості або доказів відсутності такої заборгованості шляхом належного погашення кредиту.

Таким чином, забезпечивши повний та всебічний розгляд справи, проаналізувавши всі доводи сторін, дослідивши та надавши правову оцінку всім зібраним у справі доказам за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справах доказів, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, не спростованого доводами апеляційної скарги, що позовні вимоги ТОВ «Іннова Фінанс» є підставними та обґрунтованими, оскільки відповідач не виконує свої зобов`язання за договором, не здійснює платежів у рахунок погашення суми кредиту та нарахованих відсотків, чим порушує прийняті на себе договірні зобов`язання, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за кредитним договором у сумі 34427,80 грн.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги, що електронний правочин і простий електронний підпис в електронній комерції можливі, але позивач повинен довести надсилання одноразового ідентифікатора саме на номер/електронну пошту відповідача, його використання, ІР/часові мітки, незмінність тексту договору/Правил і відповідність ст. 11 - 12 Закону України «Про електронну комерцію», апеляційний суд враховує, що судом першої інстанції перевірено обставини ідентифікації відповідача, оскільки на підтвердження укладання договору позики між позикодавцем та позичальником позивачем надано роздруківку з електронної пошти позивача ІНФОРМАЦІЯ_1 , з якої відправлено на номер відповідача НОМЕР_3 одноразові ідентифікатори для підпису договору позики та паспорту споживчого кредиту, і зазначені одноразові ідентифікатори вказані також в договорі позики та паспорті споживчого кредиту після його підписання сторонами.

Факт ідентифікації ОСОБА_1 підтверджується анкетою клієнта, наявною в матеріалах справи. Крім того, відповідачем не заперечується, що всі відомості, вказані в заявці-анкеті є коректними, зокрема: ПІБ, РНОКПП, паспортні дані, телефон, тощо. Доказів протилежного матеріали справи не містять, відповідач таких не надала, що в силу положень статей 12, 81 ЦПК України є її процесуальним обов`язком.

Крім того, до відзиву на позовну заяву відповідачем долучено скріншот з особистого кабінету в інформаційно-комунікаційній системі на сайті позивача ТОВ «Іннова Фінанс» finsfera.ua (а. с. 16), з інформацією про наявність протермінованого кредиту № від 11 листопада 2024 року, у якій зазначено розмір заборгованості, що додатково підтверджує укладення ОСОБА_1 зазначеного кредитного договору в електронній формі.

Посилання відповідача на зміст ст. 42 Конституції України, якою передбачено, що держава захищає права споживачів, ст. 19 Закону України «Про споживче кредитування», якою передбачено, що у договорі про споживчий кредит зазначається, зокрема, порядок повернення кредиту, правильних висновків суду першої інстанції не спростовують, оскільки такий порядок умовами кредитного договору передбачено, зокрема, згідно п. 2.5, 2.5.1, 2.6.3 договору позики, періодичність платежів зі сплати процентів - кожні 23 днів, останній платіж з періодом внесення 15 днів. Детальні терміни (дати) повернення кредиту та процентів визначені в Таблиці обчислення загальної вартості кредиту для позичальника та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (Графік платежів), що є додатком № 1 до цього договору. Графік платежів розраховується з урахуванням періоду застосування зниженої процентної ставки, виходячи з припущення, що позичальник виконає свої обов`язки на умовах та у строки, визначені у договорі.

Апеляційний суд відхиляє як такі, що не ґрунтуються на доказах, наявних у справі, доводи апеляційної скарги, що договір про відкриття кредитної лінії та Правила відкриття кредитної лінії (надання споживчих кредитів) не містять визначення поняття «прострочена до повернення сума кредиту», що безумовно впливає на порядок та черговість погашення суми кредиту, а також не містять саме порядку повернення кредиту, включно із кількістю платежів, їх розміром та періодичністю внесення, з огляду на те, що договору про відкриття кредитної лінії у даній справі сторони не укладали, і позивач на підтвердження обставин, якими він обґрунтовував свої вимоги, не посилався на жодні Правила відкриття кредитної лінії (надання споживчих кредитів).

Натомість, умовами договору позики від 11 листопада 2024 року сторони безпосередньо погодили детальні терміни (дати) повернення кредиту та процентів.

У постанові Верховного Суду від 13 жовтня 2021 року у справі № 209/3046/20 зазначено, що виписка по картковому рахунку, що міститься в матеріалах справи, є належним доказом щодо заборгованості відповідача за тілом кредиту, яка повинна досліджуватися судом у сукупності з іншими доказами.

Це відповідає положенням статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».

Згідно із зазначеною нормою закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.

Пунктом 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75, передбачено, що виписки з клієнтських рахунків є підтвердженням виконаних за операційний день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Враховуючи вищевикладене, є безпідставними доводи апеляційної скарги, що позивачем надано на підтвердження видачі кредиту лише довідку, складеною третьою особою, та загальні посилання на договір із платіжним провайдером, при цьому повний номер картки/рахунку відповідача, банківські документи про зарахування кредитних коштів відсутні, з огляду на наявність в матеріалах справи виписки по особовому рахунку ОСОБА_1 за період з 11 листопада по 12 листопада 2024 року, на якій відображено рух коштів по рахунку та зарахування коштів 11 листопада 2024 року в розмірі 14000 грн. Крім того, листом АТ «Універсал Банк» від 29 серпня 2025 року підтверджено, що зарахування надійшло від ТОВ «Іннова Фінанс» (а. с. 29 - 31).

Доводи відповідача, з посиланням на правові висновки Великої Палати Верховного Суду в постановах від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 та від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц, що нарахування договірних відсотків припиняється після спливу строку кредитування або пред`явлення кредитором вимоги про дострокове повернення кредиту, і в подальшому застосовується лише механізм, передбачений ч. 2 ст. 625 ЦК України, відхиляються апеляційним судом як безпідставні, з огляду на те, що умовами кредитного договору передбачено строк кредитування 360 днів, і заборгованість нарахована позивачем в межах цього строку по 07 липня 2025 року.

Доводи апеляційної скарги, що розрахунок позивача свідчить про те, що ним жодних із внесених відповідачем коштів не зараховано у погашення суми кредиту, спростовуються змістом самого розрахунку, в якому відображено часткове погашення ОСОБА_1 заборгованості як за процентами: 04 грудня 2024 року в розмірі 2576 грн., 27 грудня 2024 року в розмірі 3220 грн., 18 січня 2025 року в розмірі 3080 грн., 19 січня 2025 року в розмірі 200 грн., 11 лютого 2025 року в розмірі 2992,45 грн., так і за тілом кредиту: 17 січня 2025 року в розмірі 920 грн., 19 січня 2025 року в розмірі 69,20 грн.; всього погашено заборгованості за процентами в розмірі 11999,25 грн. та за тілом кредиту в розмірі 989,20 грн. (а. с. 20 - 25).

Доводи апеляційної скарги, що черговість погашення при недостатності сум платежу, встановлена ст. 534 ЦК України, не надає права нараховувати «проценти на проценти», і позивач зобов`язаний був надати розрахунок без капіталізації, спростовуються змістом самого розрахунку, з якого чітко вбачається, що проценти нараховані лише на тіло кредиту - до 19 січня 2025 року в розмірі 14000 грн., з 19 січня 2025 року, з урахуванням часткового погашення, в розмірі 13080 грн., та з 20 січня 2025 року, з урахуванням часткового погашення, в розмірі 13010,80 грн.

Апеляційний суд відхтиляє як неспроможні доводи відповідача в апеляційній скарзі, що неустойка (пеня) підлягає зменшенню як явно неспівмірна наслідкам порушення, відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України, оскільки будь-якої пені та штрафів позивачем в межах даної справи не нараховано, а судом першої інстанції, відповідно, з ОСОБА_1 не стягнуто.

Доводи апеляційної скарги про те, що нараховані позивачем відсотки за користування кредитними коштами є явно завищеними і становлять 2 - 3 % в день, перевірені апеляційним судом та є помилковими, оскільки нарахування відсотків здійснено на підставі узгоджених сторонами умов договору про надання грошових коштів у позику № від 11 листопада 2024 року.

Так, беручи до уваги суму кредиту 14000 грн. та те, що денна відсоткова ставка за період з 11 листопада 2024 року по 03 грудня 2024 року була зниженою і становила 0,8 %, розмір відсотків складає 112 грн. в день, та за 23 календарних дні становить 2576 грн. З 05 грудня 2024 року по 07 липня 2025 року позивачем нараховано відсотки за денною ставкою 1 % в день, що з урахуванням суми кредиту 14000 грн. становило 140 грн. в день, а після часткового погашення тіла кредиту 18 січня та 19 січня 2025 року відсотки в розмірі 130,80 грн. нараховані 19 січня 2025 року на тіло кредиту в розмірі 13080 грн., і в подальшому з 20 січня 2025 року нараховувались на тіло кредиту в розмірі 13010,80 грн., що становило 130,11 грн. відсотків щоденно.

Таким чином, позивачем було загалом нараховано 30993,85 грн. відсотків, і з урахуванням часткового погашення заборгованості ОСОБА_1 у розмірі 11999,25 грн. заборгованість за відсотками становить 18994,60 грн., отже, розрахунки позивача є вірними.

Натомість, доводи апеляційної скарги, що оскільки відповідач уже сплатила 12988,45 грн., а позивачем заявлено вимоги про стягнення 18994,60 грн. відсотків, що на 5535 грн. більше граничного розміру, а якщо застосовувати оголошену позивачем знижену ставку 0,8 %, то граничні відсотки за той самий період становлять 26768 грн., тож після сплати 12988,45 грн. залишок становить 8011,55 грн., - є арифметично необґрунтованими і такими, що не відповідають умовам договору.

Оцінюючи правильність висновків суду першої інстанції в сукупності з доводами апеляційної скарги щодо несправедливості нарахування процентів за кредитним договором в зазначеному розмірі, апеляційний суд враховує наступне.

Відповідно до статті 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом законодавства.

Згідно зі статтями 11, 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринку фінансових послуг» встановлений обов`язок кредитора щодо неухильного дотримання вимог Закону України «Про захист прав споживачів».

Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики (частина перша статті 1048 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 - 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором.

Частиною п`ятою статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачена можливість визнання недійсними окремих умов договору у разі визнання цих положень договору несправедливими.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним).

Відповідно до частини 1 статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з частиною 3 статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Недійсність договору як приватно-правова категорія покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав взагалі) (правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі №638/2304/17, в постановах Верховного Суду від 27 листопада 2024 року у справі № 201/13593/19, від 11 грудня 2024 року у справі № 725/5919/19 та інших).

Апеляційний суд не погоджується із запереченнями відповідача щодо стягнення процентів за кредитним договором, оскільки при укладенні кредитного договору вона була повідомлена про розмір відсотків, порядок їх сплати та інші суттєві обставини договору, добровільно уклала цей договір та користувалася отриманими коштами, вимог про оскарження кредитного договору або його окремих умов ОСОБА_1 за час користування кредитними коштами не заявлялося.

Апеляційний суд також враховує, що відповідно до ст. 15 Закону України «Про споживче кредитування» споживач має право протягом 14 календарних днів з дня укладення договору про споживчий кредит відмовитися від договору про споживчий кредит без пояснення причин, у тому числі в разі отримання ним грошових коштів. Споживач не зобов`язаний сплачувати будь-які інші платежі у зв`язку з відмовою від договору про споживчий кредит.

Разом із тим, правом відмовитися від договору про споживчий кредит ОСОБА_1 на свій розсуд не скористалася.

Враховуючи наведене, посилання відповідача в апеляційній скарзі на зміст ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідно до якого продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими; умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача, - не доводить саме по собі, що позовна вимога щодо стягнення з відповідача відсотків в розмірі 18994,60 грн. є такою, що не відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права, і що стягнення судом відсотків у зазначеному розмірі створює істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача (відповідача у справі).

За таких обставин доводи апеляційної скарги про несправедливість стягнення відсотків за кредитним договором та необхідність їх зменшення до 7000 грн., що складає 50 % від суми заборгованості по кредиту, є необґрунтованими та відхиляються апеляційним судом.

Доводи апеляційної скарги, що посилання позивача на справу № 910/17048/17, яка розглянута в господарській юрисдикції між суб`єктами господарювання, та стосується кредитної лінії, не є релевантною для споживчих мікрокредитів із захистом слабшої сторони, не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, в рішенні якого посилання на правові висновки Верховного Суду в зазначеній справі № 910/17048/17 відсутнє.

Апеляційний суд відхиляє як такі, що спростовуються змістом мотивувальної частини оскаржуваного рішення, доводи апеляційної скарги, що жоден із доводів відповідача не був урахований, фактично вони були тільки продекларовані в рішенні, позицію відповідача було в рішенні тільки оголошено, без мотивування судом згоди з її доводами чи спростування, відсутні посилання на норми закону по відношенню до заперечень та позиції відповідача.

Так, судом було досліджено наданий позивачем розрахунок заборгованості, з якого вбачається, що усі сплачені позичальником кошти в рахунок погашення як заборгованості за відсотками, так і за кредитом враховані в загальному розмірі 12988,45 грн. Перевіряючи правильність розрахунку, суд першої інстанції дійшов висновку, не спростованого доводами апеляційної скарги, що відсотки нараховані за умовами укладеного договору, загальний залишок заборгованості за наданим кредитом станом становить 32005,40 грн.

Також суд вмотивовано відхилив заперечення відповідача про недоведеність отриманих ОСОБА_1 коштів, зазначивши, що такі заперечення спростовується дослідженою судом випискою з її карткового рахунку, яким доводиться факт зарахування коштів.

Європейський суд з прав людини зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (§ 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України», заява № 63566/00).

Оскаржене судове рішення є достатньо вмотивованим та містить висновки суду щодо обставин, які мають значення для вирішення спору.

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі, не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, яким у повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка, а зводяться до переоцінки доказів та відхиляються апеляційним судом.

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. 7, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 09 вересня 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді : Кашперська Т.Ц.

Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.