ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2025 року

м. Київ

справа № 295/940/20

провадження № 61-762св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Тітова М. Ю.,

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на постанову Київського апеляційного суду від 20 листопада 2024 року у складі колегії суддів: Мостової Г. І., Березовенко Р. В., Лапчевської О. Ф.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовної заяви

В січні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до ОСОБА_2 про стягнення боргу.

Позов мотивовано тим, що 26 квітня 2016 року між ОСОБА_4 (позикодавець), ОСОБА_2 (позичальник) та ОСОБА_5 (позичальник) укладено договір позики, відповідно до умов якого позикодавець передав позичальникам у позику 100 000,00 дол. США готівкою зі строком повернення до 01 травня 2017 року та з визначенням 13 % річних за весь час прострочки. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер, спадщину після його смерті прийняла дружина ОСОБА_1 (позивач).

Позичальники у встановлений договором строк позику з відсотками не повернули.

Ураховуючи викладене, позивач просила стягнути із відповідачів в солідарному порядку на її користь 148 794,52 дол. США, з яких 100 000,00 дол. США - сума позики, 48 794,52 дол. США - відсотки за користування грошовими коштами.

ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Повадження у справі в частині вимоги до ОСОБА_5 було закрито.

Короткий зміст судових рішень

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 16 листопада 2022 року позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Скасовано вжиті ухвалою Житомирського апеляційного суду від 10 березня 2021 року, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 24 червня 2021 року, з урахуванням ухвали Голосіївського районного суду міста Києва від 22 вересня 2021 року, заходи забезпечення позову, а саме: заборону ОСОБА_2 у будь-який спосіб відчужувати, передавати в іпотеку/заставу, передавати до статутного капіталу юридичних осіб майно: групу приміщень № 34а (в літ. А), загальною площею 232, 50 кв. м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00, за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що на підтвердження укладення між сторонами договору позики від 26 квітня 2016 року, позивач надала суду копію договору позики, засвідчену нотаріусом Чеської Республіки, та повідомила, що оригінал договору перебуває у позивача в Чеській Республіці, а позивач має побоювання, які полягають у ймовірній можливості втратити оригіналу договору під час запровадженого воєнного стану в Україні та направлення його засобами поштового зв`язку.

При цьому позивач не просила суд відкладати розгляд справи з метою подальшого надання оригіналу вказаного договору або не надала доказів неможливості направлення оригіналу договору позики сполученням м. Горні Славков, Чеська Республіка - місто Київ, Україна, оскільки саме по собі запровадження воєнного стану в України не є підставою для звільнення позивача від доказування, а долучена до матеріалів справи копія договору унеможливлює призначення судом експертизи за клопотанням представника відповідача, з метою встановлення автентичності підпису відповідача на ньому.

За відсутності оригіналу договору позики суд не має можливості призначити у справі судову експертизу та дослідити сам оригінал угоди в судовому засіданні, а тому доказ у вигляді засвідченої копії не може бути прийнятий судом як належний, достатній та достовірний доказ укладення договору позики між сторонами, який відповідав їх волевиявленню.

Постановою Київського апеляційного суду від 20 листопада 2024 року рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 16 листопада 2022 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково.

Стягнено з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики у розмірі 50 000,00 дол. США, відсотки за користування грошовими коштами за період з 26 квітня 2016 року до 01 травня 2017 року у розмірі 6 589,04 дол. США.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що відповідач не спростував факт укладення договору позики та отримання грошових коштів.

Під час розгляду справи у провадженні суду першої інстанції позивач не звертався із заявою про уточнення позовних вимог, а тому суд першої інстанції вирішив справу в межах ціни позову, зокрема про стягнення з відповідача ОСОБА_2 за договором позики суми позики у розмірі 100 000,00 дол. США.

Таким чином, оскільки суд апеляційної інстанції встановив, що відповідач ОСОБА_2 не виконав умов щодо повернення грошових коштів згідно з договором позики від 26 квітня 2016 року в строки, передбачені договором, а саме: 01 травня 2017 року, то апеляційний суд вважав, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача основної суми позики підлягають задоволенню у розмірі 50 000,00 дол. США, в іншій частині позовних вимог про стягнення суми позики слід відмовити.

Апеляційний суд також вважав, що позивач відповідно до статті 1048 ЦК України та умов укладеного договору позики, має право на отримання відсотків за користування позикою у сумі 50 000,00 дол. США у межах погодженого сторонами строку позики з 26 квітня 2016 року до 01 травня 2017 року, тобто за 370 днів, у сумі 6 589,04 дол. США, виходячи з розрахунку: 50 000,00 дол. США (сума боргу) * *13 % (процентна ставка) /100 % * 370 (кількість днів) / 365 (днів у році) = = 6 589,04 дол. США.

Оскільки після закінчення строку позики у позикодавця відсутні правові підстави нараховувати передбачені договором відсотки, тому заявлена позивачем вимога щодо стягнення з відповідача заборгованості у розмірі 48 794,52 дол. США за відсотками за користування позикою у сумі 100 000,00 дол. США за період з 26 травня 2016 року до 26 січня 2020 року є безпідставною.

Позовні вимоги про стягнення боргу в розмірі 48 794,52 дол. США за процентами за користування грошовими коштами, з урахуванням наведеного вище розрахунку, підлягають частковому задоволенню у сумі 6 589,04 дол. США за період з 26 квітня 2016 року до 01 травня 2017 року.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У січні 2025 року представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 , подав до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову апеляційного суду, у якій просить скасувати оскаржуване рішення і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Підставою касаційного оскарження вказаного судового рішення представник заявника зазначає неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У лютому 2025 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_6 подав відзив на касаційну скаргу, у якому зазначив, що рішення суду апеляційної інстанції є законним та обґрунтованим, підстав для його скасування немає.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

У частині першій статті 400 ЦПК України встановлено, що, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суд встановив, що згідно з договором позики від 26 квітня 2016 року, укладеним між ОСОБА_4 , 1949 року народження, у подальшому «позикодавець», з одного боку, та ОСОБА_2 , 1967 року народження, ОСОБА_5 , 1962 року народження, в подальшому «позичальник», з іншого боку, укладено договір про таке: позикодавець передає позичальникові у власність гроші (позику в сумі 100 (сто) тисяч доларів США готівкою, а позичальник зобов`язується повернути отриману суму у строки і в порядку, зазначені в даному договорі.

Відповідно до п. 2 цього договору договір вважається укладеним з моменту передання грошових коштів. Грошові кошти передаються до підписання цього договору, в підтвердження цього факту сторони скріплюють договір своїми підписами.

Згідно з п. 3 договору позикодавець передає позичальнику грошові кошти терміном до 01 травня 2017 року, позичальник зобов`язається повернути, а позикодавець прийняти грошові кошти не пізніше 01 травня 2018 року. Дострокове або часткове повернення грошових коштів позичальником має відбуватись тільки за попередньою згодою позикодавця. При поверненні грошових коштів, в тому числі за попередньою згодою позикодавця. При поверненні грошових коштів, в тому числі частковому, сторонами робиться про це відмітка на зворотній стороні даного договору. Договір дійсний до моменту його остаточного виконання.

Також установлено, що ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , шо підтверджується копією свідоцтва про смерть, виданого 05 липня 2016 року виконавчим комітетом Очерятської сільської ради Черняхівського району Житомирської області.

ОСОБА_1 прийняла спадщину за заявою від 08 липня 2016 року № 446, після смерті ОСОБА_4 , що підтверджується листом завідувача Черняхівської державної нотаріальної контори Пилипчука В. І. від 13 червня 2018 року № 377/02-14.

За цих обставин позивачка стала спадкоємцем усіх прав та обов`язків, що належали спадкодавцеві ( ОСОБА_4 ) на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до Висновку експерта Київського науково-дослідного інституту судових експертизвід 31 липня 2024 року № 34635/24-32 в результаті порівняльного дослідження встановлено, що ні співпадіння, ні розбіжності не можуть бути підставою для позитивного або негативного висновку. Ознаки, що збігаються не суттєві, їх ідентифікаційна значимість не висока, оскільки вони часто зустрічаються у почерках різних осіб (що обумовлено простотою будови елементів даних букв), тому вони, за наявності ознак, що розрізняються, не можуть бути покладені в основу позитивного (категоричного або ймовірного) висновку. Розбіжні ознак не можуть слугувати підставою для негативного висновку, оскільки через обмежений об`єм графічного матеріалу неможливо перевірити їх стійкість і дати їм однозначну оцінку: чи є вони варіантами ознак почерку одного виконавця, або це ознаки почерку різних осіб. Відсутність однозначної оцінки розбіжностей не дає можливості вирішити питання ні в категоричній, ні в імовірній формі.

Враховуючи викладене, дати відповідь на питання: « ОСОБА_2 чи іншою особою виконаний підпис, який міститься нижче друкованого слова «Позичальник» у графі: «Позичальник ______ ОСОБА_2 » у договорі позики від 26 квітня 2016 року про передачу ОСОБА_4 грошових коштів у розмірі сто тисяч дол. в США ОСОБА_7 та ОСОБА_5 .?» не виявляється за можливе (а.с. 114-123, т. 5).

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).

У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства, які є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Право на ефективний судовий захист закріплено також у статті 2 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року та у статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною 17 липня 1997 року.

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлений договором.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

За своїми правовими характеристиками договір позики є реальною, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана в оригіналі розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання.

З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Такі правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17 і підтримані Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно з частиною першою статті 103 ЦПК України суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: 1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; 2) сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності.

Якщо висновок експерта буде визнано необґрунтованим або таким, що суперечить іншим матеріалам справи або викликає сумніви в його правильності, судом може бути призначена повторна експертиза, яка доручається іншому експертові (експертам) (частина друга статті 113 ЦПК України).

Повторна експертиза призначається, коли є сумніви у правильності висновку експерта, пов`язані з його недостатньою обґрунтованістю чи з тим, що він суперечить іншим матеріалам справи, а також за наявності істотного порушення процесуальних норм, які регламентують порядок призначення і проведення експертизи. Висновок визнається неповним, коли експерт не дав вичерпних відповідей на порушені перед ним питання, у зв`язку з чим суд має обговорити питання про призначення додаткової або повторної експертизи залежно від обставин справи (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 квітня 2021 року у справі № 201/15019/14-ц).

Процесуальним законом передбачено дві підстави для призначення судом повторної експертизи, а саме: у випадку, якщо висновок експерта суперечить іншим матеріалам справи або викликає сумніви в його правильності (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 грудня 2022 року у справі № 686/15304/14).

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 травня 2018 року у справі № 387/266/17 вказано, що «при перевірці й оцінці експертного висновку суд повинен з`ясувати: достатність поданих експертові об`єктів дослідження; повноту відповідей на поставлені питання та їх відповідність іншим фактичним даним; узгодженість між дослідницькою частиною та підсумковим висновком експертизи; обґрунтованість експертного висновку та його узгодженість з іншими матеріалами справи».

Висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні (стаття 110 ЦПК України).

Згідно з пунктами 2, 3 частини четвертої статті 265 ЦПК України у мотивувальній частині рішення суду зазначаються: докази, відхилені судом, та мотиви їх відхилення; мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Відповідно до положень підпункту в) пункту 3 частини першої статті 382 ЦПК України у постанові суду апеляційної інстанції має бути зазначено мотиви прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу.

З висновків суду апеляційної інстанції не зрозуміло, чи визнав суд висновок експертизи неповним або незрозумілим, яку оцінку йому надано.

З огляду на характер спірних правовідносин, з урахуванням того, що позивач мотивував позовну вимогу фактом укладення між сторонами договору позики, а відповідач заперечував цей факт, встановленню підлягала обставина, чи наявні між сторонами правовідносини за договором позики.

Проте повторну судово-почеркознавчу експертизу суд апеляційної інстанції не призначав і вона не проводилась, отже, суд під час розгляду цієї справи, порушив норми процесуального права щодо з`ясування обставин, що мають значення для справи, а тому висновки про задоволення позовних вимог є передчасними.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.

Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу.

Допущені судами попередніх інстанцій недоліки можуть бути усунені при новому апеляційному розгляді, під час якого апеляційному суду необхідно врахувати викладене у цій постанові, встановити обставини, які мають значення для вирішення справи, дати належну оцінку доводам і запереченням учасників справи та ухвалити законне й обґрунтоване судове рішення.

Враховуючи наведене, касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, постанова апеляційного суду - скасуванню, а справа - направленню на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Оскільки розгляд справи не закінчено, питання розподілу судових витрат Верховний Суд не вирішує.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 задовольнити частково.

Постанову Київського апеляційного суду від 20 листопада 2024 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: А. Ю. Зайцев

Є. В. Коротенко

В. М. Коротун

М. Ю. Тітов