Справа № 489/9619/24
Номер провадження 2/489/859/25
РІШЕННЯ

Іменем України

24 грудня 2025 року місто Миколаїв

Інгульський районний суд м. Миколаєва в складі:

головуючого судді Кокорєва В. В.,

за участі секретаря судового засідання Ковальової С. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 10 Інгульського районного суду м. Миколаєва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 (далі - позивач) до ОСОБА_2 (далі-відповідач), третя особа - Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Лапкевич Тетяна Володимирівна про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири

встановив

Позивач звернувся до суду з позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що йому стало відомо, що квартира в якій він проживає і яка є його зареєстрованим місцем проживання була відчужена 10.12.2020 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 10.12.2020. Проте йому 18 років виповнилося тільки 08.12.2024. Вважає, що продаж вказаної квартири було здійснено з порушенням норм матеріального права, а тому підлягає визнанню недійсним. З цих підстав просив суд визнати спірний договір купівлі-продажу квартири, посвідчений 10.12.2020, номер 1745 приватним нотаріусом КМНО Лапкевич Т.В., предметом продажу якого була квартира за адресою: АДРЕСА_1 .

З цих підстав просив суд визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири, посвідчений 10.12.2020, номер 1745, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лапкевич Т.В., предметом продажу якого була квартира за адресою: АДРЕСА_1 .

25.02.2025 на електронну адресу суд прийшов відзив від відповідача, в якому зазначив, що у відповідності до свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів виданого 23.05.2014, власником квартири у АДРЕСА_2 було ПАТ "Дельта Банк". Даний правочин колишнім власником житла ОСОБА_3 не був визнаний не дійсним. 16.06.2020 відповідач придбаває на електронному аукціоні спірну квартиру. 10.12.2020 між ПАТ "Дельта Банк" та ОСОБА_2 укладається договір купівлі-продажу квартири. Окрім того, батько позивача має на праві власності іншу квартиру, тому той факт, що позивач фактично залишився без іншого житла є припущенням сторони позивача. Позивач не вказав у чому полягає порушення відповідачем його прав та інтересів, яким чином оспорюваний правочин має негативний вплив на нього, з огляду на чинність договору купівлі-продажу квартири від 10.12.2020, відповідно до якого власником квартири являється відповідач, що не спростовано позивачем. У справі відсутні докази порушення прав, свобод та інтересів позивача із підстав, заявлених у позові, а доводи позивача про порушене право є абстрактними.

20.03.2025 від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій вказав, що відповідач не додав до відзиву документів, на підставі яких відбувався продаж квартири та документів, якими цей продаж був оформлений, а тому зважаючи на те, що відзив від приватного нотаріуса позивач не отримував, то це унеможливлює надання позивачем додаткових аргументів щодо документів, якими і на підставі яких було здійснено купівлю-продаж спірної квартири. Окрім того, позивач вважає, що відчуження квартири, в якій він має зареєстроване місце проживання і яка була відчужена в той час, коли він був ще неповнолітньою особою, вчинено незаконно, а доводи відповідача у відзиві не заслуговують на увагу.

31.03.2025 до суду надійшло заперечення на відповідь на відзив. Відповідач вказав, що позивач стверджує, що його права були порушені внаслідок Торгів (16.06.2020) та укладення Договору (10.12.2020). Позивач знав або мав знати про порушення своїх прав щонайменше з 2021 року, оскільки брав участь у судовому процесі за справою № 489/2593/21, де оспорював дії, пов`язані з Квартирою, зокрема своє зняття з реєстрації. Копія позовної заяви позивача у справі № 489/2593/21 додається до цього заперечення. Позивач подав позов у грудні 2024 року, тобто через 4 роки після Торгів та укладення Договору і через 3 роки після того, як дізнався про порушення свого права. Таким чином, позивач пропустив 3-річний строк позовної давності, встановлений ч. 1 ст. 257 ЦК України. Позивач може посилатися на ч. 5 ст. 261 ЦК України, яка передбачає, що для осіб, які не досягли 18 років на момент виникнення права на позов, строк позовної давності починає спливати з дня досягнення повноліття. На момент Торгів (16.06.2020) та укладення Договору (10.12.2020) позивачу було 14 років, а повноліття він досяг ІНФОРМАЦІЯ_1 . Таким чином, якщо суд застосує ч. 5 ст. 261 ЦК України, строк позовної давності для позивача почав спливати з 08.12.2024, і його позов, поданий у грудні 2024 року, формально може вважатися поданим у межах строку. Проте звертаю увагу суду, що позивач діяв недобросовісно, затягуючи подання позову, хоча знав про порушення свого права ще у 2021 році і брав участь у судовому процесі (справа № 489/2593/21), де оспорював своє зняття з реєстрації у Квартирі. У вказаній справі позивач діяв через окремого адвоката, що свідчить про його обізнаність та певну самостійність, незважаючи на неповнолітній вік. Позивач мав можливість подати позов через свого законного представника (батька) ще у 2021 році, але свідомо затягував подання позову до досягнення повноліття, що може бути розцінено як недобросовісна поведінка (ст. 13 ЦК України). Постанова Верховного Суду від 15.02.2023 у справі № 761/24567/20-ц підкреслює, що суд може відмовити у позові, якщо встановить, що позивач зловживає правом, затягуючи його подання, навіть якщо формально строк позовної давності не пропущено.

Позивач не довів, що Договір купівлі-продажу від 10.12.2020 є нікчемним, а також не надав переконливих доказів, які б свідчили про необхідність визнання його недійсним. Позивач посилається на те, що на момент Торгів він був зареєстрований у квартирі як неповнолітній, і для реалізації Квартири був потрібен дозвіл органу опіки та піклування. Цей аргумент є безпідставним з наступних причин: відповідно до ст. 47 Закону України «Про іпотеку», реалізація предмета іпотеки на публічних торгах не вимагає дозволу органу опіки та піклування, якщо дитина не є власником майна. Позивач не був власником Квартири, що підтверджується інформацією з ГРПН. Норми ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» та ст. 177 Сімейного кодексу України, на які посилається позивач, застосовуються до угод, що укладаються батьками або особами, які їх замінюють, щодо майна, яке належить дитині. У цьому випадку власником Квартири був ПАТ «Дельта Банк», а не позивач чи його батько, тому ці норми не застосовуються. Позивач посилається на постанову Великої Палати Верховного Суду від 26.10.2021 у справі № 755/12052/19, яка стосується обов`язку державного виконавця отримати дозвіл органу опіки при реалізації майна в рамках виконавчого провадження. Проте у даному випадку Торги від 16.06.2020 проводилися ПАТ «Дельта Банк» як іпотекодержателем на підставі ст. 33 Закону України «Про іпотеку», а не в рамках виконавчого провадження. Таким чином, зазначена постанова не застосовується до цієї справи. Навіть якщо припустити, що дозвіл органу опіки був потрібен, відповідальність за його отримання лежала на ПАТ «Дельта Банк» як продавці та на державному виконавці, який проводив Торги, а не на мені як покупці. Відповідно до ст. 388 ЦК України, я, як добросовісний набувач, придбав Квартиру у законного власника.

Позивач в судові засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив.

Відповідач подав заяву, якою позов не визнав та просив відмовити в його задоволенні.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Постановою Верховного Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05.09.2022 у справі № 1519/2-5034/11, провадження № 61-175сво21, роз`яснено, що при ухваленні рішення суду, у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, зазначення судом датою ухвалення судового рішення дати складення повного судового рішення, внаслідок чого дата судового засідання та дата ухвалення судового рішення не співпадатимуть, це відповідає вимогам ЦПК України і не є порушенням прав сторін.

Дослідивши докази у справі, суд встановив такі обставини та відповідні правовідносини.

Відповідно до свідоцтва від 23.05.2014 ПАТ "Дельта банк" належить на праві власності майно - квартира АДРЕСА_3 на підставі акта про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу, оскільки майно не реалізовано, торги не відбулися і стягувач ПАТ "Дельта Банк" виявив бажання залишити за собою непродане майно, що раніше належало ОСОБА_3 .

Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 23.05.2014 за ПАТ "Дельта Банк" зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_3 .

В заяві приватному нотаріусу від 10.12.2020 ПАТ "Дельта Банк" повідомив, що в квартирі АДРЕСА_3 малолітні та неповнолітні діти, недієздатні чи обмежено дієздатні не зареєстровані і не проживають.

Згідно з Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 08.12.2024 ОСОБА_2 належить квартира АДРЕСА_3 на підставі договору купівлі-продажу квартири серія та номер 1745 від 10.12.2020.

Як слідує зі змісту договору купівлі-продажу квартири від 10.12.2020 квартира АДРЕСА_3 належить продавцю (ПАТ "Дельта банк") на праві приватної власності на підставі свідоцтва, посвідченого 23.05.2014. Право власності продавця зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 23.05.2014.

Згідно з відомостями про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні від 30.12.2020 за адресою: АДРЕСА_2 відсутні відомості про зареєстрованих осіб.

Як слідує з рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 12.11.2021 визнано протиправним зняття ОСОБА_1 з реєстрації місця проживання з квартири за адресою: АДРЕСА_1 , що здійснена Департаментом з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради 30.12.2020; зобов`язано Департамент з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради поновити реєстрацію місця проживання ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 . У даному рішенні встановлено, що Відповіддю Департаменту з надання адміністративних послуг від 17.02.2021 № 19.03.03-11/937/21, наданої на адвокатський запит представника позивача, підтверджується, що зняття з реєстрації місця проживання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , за адресою: АДРЕСА_2 , здійснено Департаментом 30.12.2020 на підставі поданої новим власником житла заяви у зв`язку із переходом права власності на житло за договором купівлі-продажу № 1745 від 10.12.2020. В матеріалах наведеної цивільної справи наявна довідка ОСББ «ДивоСвіт» про склад сім`ї/зареєстрованих, за адресою: АДРЕСА_2 , яка була надана на запит АТ «Дельта Банк» та додана банком до позовної заяви, згідно якої за вказаною адресою проживають ОСОБА_4 (наймач) та ОСОБА_1 , син наймача, 2006 року народження. Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 був обізнаний про придбання спірної квартири із зареєстрованими в ній особами, серед яких неповнолітня дитина.

Відповідно до довідки №1 та Витягу з реєстру територіальної громади м. Миколаєва від 19.12.2024 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрований в АДРЕСА_2 від 07.10.2011.

Як слідує з відповіді КП ММБТІ від 05.02.2025 суду надано копію правовстановлюючого документа власника за адресою: АДРЕСА_2 - договір купівлі-продажу від 29.08.2005, де власником є ОСОБА_3 .

Суд встановив на підставі вищезазначених доказів, що неповнолітній ОСОБА_1 був зареєстрований у спірній квартирі на момент її відчуження новому власнику - відповідачу, про що останній був обізнаний.

Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду (частини перша та третя статті 47 Конституції України).

Малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років. Неповнолітньою вважається дитина у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років (частина друга статті 6 Сімейного кодексу України від 10 січня 2002 року № 2947-III.

Діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов`язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла (ч. 2, 3 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства»).

При розпорядженні своїм майном дружина, чоловік зобов`язані враховувати інтереси дитини, інших членів сім`ї, які відповідно до закону мають право користування ним (ч. 2 ст. 59 СК України).

Як передбачено п. 3 ч. 2 ст. 177 СК України, батьки (усиновлювачі) або опікун малолітньої дитини не мають права без дозволу органу опіки та піклування вчиняти правочини щодо об`єкта житлової нерухомості та/або земельної ділянки, на якій розміщений такий об`єкт, власником або користувачем яких є малолітня дитина.

Згідно з ч. 4 ст. 177 СК України, дозвіл на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини надається органом опіки та піклування після перевірки, що проводиться протягом одного місяця, і лише в разі гарантування збереження права дитини на житло.

Як установлено п. 7 ч. 5 ст. 177 СК України, органи опіки та піклування можуть відмовити у наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини з одночасним зверненням до нотаріуса щодо накладення заборони відчуження такого майна лише у випадках, якщо ними встановлено, що вчинення правочину призведе до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 грудня 2020 року у справі №201/3814/18 (провадження 61-22364св19) вказано, що «вчинення батьками малолітньої (неповнолітньої) дитини певного правочину за відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 177 СК України заборону. Проте сам по собі цей факт не є безумовним підтвердженням наявності підстав для визнання правочину недійсним. Правочин може бути визнаний недійсним, якщо його вчинення батьками без попереднього дозволу органу опіки та піклування призвело до порушення права особи, в інтересах якої пред`явлений позов, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини щодо житлового приміщення. Наведені вище норми свідчать про те, що дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах є обов`язок батьків, сама по собі відсутність попереднього дозволу органу опіки та піклування не є беззаперечною підставою для визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна недійсним.

Відповідно до Листа Верховного Суду України 01.02.2015 «Аналіз судової практики застосування судами законодавства, яке регулює іпотеку як заставу нерухомого майна» згідно із п. 1 ч. 2 ст. 177 СК батьки малолітньої дитини не мають права без дозволу органу опіки і піклування поміж іншого вчиняти такі правочини щодо її майнових прав, як укладення договорів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, у тому числі договори щодо поділу або обміну житлового будинку, квартири.

Аналогічне, але дещо розширене положення міститься в ч. 3 ст. 17 Закону № 2402-III батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування, наданого відповідно до закону, укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та/або державній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати поділ, обмін, відчуження житла, зобов`язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов`язання.

Частиною 4 ст. 12 Закону № 2623-IV передбачено, що для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону.

Як вставлено судом, спірне нерухоме майно спочатку було предметом іпотеки, потім було виставлено на прилюдні торги і в результаті ПАТ «Дельта Банк» набуло право власності на таке майно, після чого, будучи новим власником, уклало договір купівлі-продажу квартири, дійсність якого оскаржує позивач.

Відповідно до Постанови Великої Палати ВС від 26.10.2021 справа №755/12052/10 Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновком Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду про існування неоднорідної судової практики з приводу того чи є відсутність згоди органу опіки та піклування при примусовому виконанні судового рішення шляхом продажу нерухомого майна у вигляді житла, право на користування яким мають діти, з прилюдних торгів підставою для висновку про неможливість державного або приватного виконавця вчиняти виконавчі дії щодо продажу такого майна.

Вимога про отримання дозволу Держвиконавцем від органу опіки та піклування на реалізацію майна, право власності на яке або право користування яким належить неповнолітній дитині, встановлена задля додаткового забезпечення захисту прав цієї дитини, зокрема передбачених статтями 17 та 18 Закону про охорону дитини, статтею 12 Закону про основи соцзахисту, від можливого порушення.

Разом з тим повноваження Держвиконавця на мають того характеру та обсягів, які має суд, зокрема, в межах цивільного процесу. Обов`язки і права виконавців, закріплені у статті 18 Закону про виконавче провадження не відповідають широті повноважень та обов`язків суду, передбачених ЦПК України для вирішення судових спорів. Як приклад можна навести статтю 19 СК України, яка передбачає право суду не погодитись з висновками органу опіки та піклування. Тоді як законодавство України, зокрема Закон про виконавче провадження, такими повноваженнями Держвиконавця не наділяє. Також, наприклад, Держвиконавець позбавлений можливості встановлювати чи є у власності неповнолітніх дітей, місце проживання яких зареєстроване у квартирі, яка підлягає реалізації в рамках виконавчого провадження, інше житлове приміщення, чи мають вони право користування іншим житловим приміщенням. Для вирішення подібних питань Держвиконавець і має звертатись до органів опіки та піклування для отримання відповідного дозволу, який має враховувати найкращий захист прав неповнолітніх дітей.В зв`язку з цим, враховуючи вищезазначене, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що на відміну від виконання судових рішень, які безпосередньо передбачають звернення стягнення на конкретно визначене житлове приміщення у конкретно визначений спосіб, для інших судових рішень, які передбачають загальне право стягнення боргу (в тому числі солідарного) з боржника (його поручителя) на визначену суму зобов`язань, отримання Держвиконавцем відповідного дозволу органу опіки та піклування є обов`язковим в силу самого факту існування права власності або права користування неповнолітньої дитини щодо нерухомого майна, яке реалізується в рамках виконавчого провадження. Захист відповідних прав неповнолітньої дитини забезпечує орган опіки та піклування в межах своїх повноважень, приймаючи рішення про надання зазначеного дозволу або відмову у наданні зазначеного дозволу Держвиконавцю, а також суд у випадку звернення до нього уповноваженої особи щодо дій Держвиконавця та/або органу опіки та піклування.

В даному ж випадку, перехід права власності на спірну квартиру відбулося на підставі рішення суду про звернення стягнення на іпотечне майно. Тобто, підсумовуючи від зворотного, державний виконавець не з обов`язаний був отримувати відповідний дозвіл органу опіки та піклування. Окрім того, позивач не оскаржує дій державного виконавця в рамках процедури реалізації майна з прилюдних торгів, набуття ПАТ «Дельта банк» права власності на спірну квартиру чи реєстрацію права власності за останнім. Позивач вказує, що торги відбулися без відповідного дозволу органу опіки та піклування, проте не оскаржує таких торгів.

Окрім того, як слідує з матеріалів справи, при реєстрації права власності за ПАТ «Дельта Банк», нотаріусу було надано довідку про те, що відсутні відомості про зареєстрованих осіб у спірному нерухомого майні.

Позивач оскаржує договір купівлі-продажу, вчинений між ПАТ «Дельта банк» та відповідачем.

Верховний Суд у постанові від 08 червня 2021 року у справі № 607/8145/18, посилаючись на правові висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 06 травня 2019 року у справі № 639/5828/15-ц (провадження № 61-29627св18), від 06 листопада 2019 року у справі № 346/432/16-ц (провадження № 61-29148св18) та від 19 червня 2019 року у справі № 695/2714/15-ц (провадження № 61-29000св18), зазначив, що чинним законодавством не передбачено обмежень при реалізації права власника на розпорядження майном в залежності від того чи мають право на користування ним інші особи, зокрема, малолітні діти, якщо власник не є їх батьком (матір`ю) або ж особою, яка замінює останніх.

Тобто, при вчиненні спірного правочину, сторона продавця (власника к5вартири) не була батьком(матір`ю) чи особою, яка їх замінює щодо неповнолітнього на той час ОСОБА_1 . А отже законодавством не передбачено обов`язку для таких осіб отримання дозволу від органу опіки та піклування щодо вчинення відповідного правочину.

Що стосується посилання відповідача на пропуск строку позовної давності позивачем, то суд з таким твердженням погодитись не може, оскільки відповідно до ч.4 ст.261 ЦК України у разі порушення цивільного права або інтересу неповнолітньої особи позовна давність починається від дня досягнення нею повноліття.

Позивач став повнолітнім в 08 грудня 2024 року та з позов звернувся до суду на наступний день після досягнення повноліття, а отже в межах строку позовної давності.

Дослідивши докази долучені до матеріалів справи щодо їх належності і допустимості, оцінивши їх в сукупності, суд вважає, що в задоволенні позову необхідно відмовити.

Відповідно до ч.3, 4 ст.137 ЦПК для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі №362/3912/18 від 02.07.2020 зазначено, що суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою. Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи зокрема на складність справи, витрачений адвокатом час. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Наявні в матеріалах справи докази не є безумовною підставою для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат (додаткова постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 201/14495/16-ц від 30.09.2020).

Відповідно до ч. 2 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України з позивача на користь відповідача судові витрати, пов`язані з розглядом справи у розмірі 5600,00 грн., оскільки в задоволенні позову відмовлено.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.89,259,263-265 ЦПК України, суд вирішив

В задоволенні позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати, пов`язані з розглядом справи у розмірі 5600,00 грн. (п`ять тисяч шістсот гривень).

Інформація про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_4 .

Відповідач: ОСОБА_2 , адреса: АДРЕСА_5 .

Третя особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Лапкевич Тетяна Володимирівна, адреса: АДРЕСА_6 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржено шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а у разі оголошення лише вступної та резолютивної частини рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи - з моменту складення повного тексту рішення

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 24.12.2025. Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Суддя В. В. Кокорєв