ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 грудня 2025 року

м. Київ

справа № 363/4289/23

провадження № 61-3018св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Сердюка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 , відповідач - Вишгородська міська рада Київської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Комунальне підприємство «Координаційний центр з будівництва та земельних питань» Вишгородської міської ради,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 28 червня 2024 року у складі судді Лукач О. П. та постанову Київського апеляційного суду від 05 лютого 2025 року у складі колегії суддів Слюсар Т. А., Голуб С. А., Таргоній Д. О.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Вишгородської міської ради Київської області (далі - Вишгородська міська рада), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Комунальне підприємство «Координаційний центр з будівництва та земельних питань» Вишгородської міської ради (далі - КП «Координаційний центр з будівництва та земельних питань» Вишгородської міської ради) про скасування рішення органу місцевого самоврядування, зобов`язання вчинити дії.

Позов мотивовано тим, що ОСОБА_1 на підставі положень Земельного кодексу України, Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», 07 вересня 2021 року звернувся до Вишгородської міської ради з клопотанням про надання дозволу на розробку проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, орієнтовною площею 0,1 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка межує з земельною ділянкою з кадастровим номером :01:079:0003, відповідно до викопіювання з кадастрової карти.

Вишгородська міська рада у листах від 08 жовтня 2021 року та від 27 жовтня 2021 року повідомила, що клопотання ОСОБА_1 не було винесено на розгляд сесії ради в зв`язку з тим, що бажана земельна ділянка знаходиться в межах земельної ділянки із кадастровим номером :01:174:0002, яку рішенням Вишгородської міської ради від 29 жовтня 2020 року № 70/53 віднесено до земель загального користування шляхом затвердження технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель загального користування Вишгородської міської ради.

Вишгородський районний суд Київської області рішенням від 12 грудня 2022 року у справі № 363/1037/22, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 15 березня 2023 року, позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнив частково.

Визнав протиправною бездіяльність Вишгородської міської ради, яка полягає у неприйнятті рішення за результатами розгляду клопотання ОСОБА_1 від 07 вересня 2021 року про надання дозволу на розробку проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Зобов`язав Вишгородську міську раду на найближчому пленарному засіданні сесії ради розглянути клопотання ОСОБА_1 про дозвіл на розробку проєкту землеустрою, щодо відведення земельної ділянки з дотриманням вимог статті 118 ЗК України.

У задоволенні вимог про скасування рішення Вишгородської міської ради від 29 жовтня 2020 року № 70/53 відмовив.

Позивач зазначав, що Вишгородська міська рада, виконуючи рішення суду, своїм рішенням від 24 лютого 2023 року № 29/35 відмовила у наданні дозволу на розробку проєкту землеустрою у зв`язку з тим, що бажана земельна ділянка розташована в межах земельної ділянки з кадастровим номером :01:174:0001, яка належить до земель загального користування, у межах якої законом не передбачено будівництво.

Вважав рішення ради від 24 лютого 2023 року № 29/35 незаконним і таким, що порушує його права, оскільки відповідно до генерального плану, плану зонування і інформації з Державного земельного кадастру бажана земельна ділянка віднесена до земель садибної забудови, отже, позивач має право на її отримання.

Відповідач прийняв рішення про затвердження технічної документації інвентаризації земель, якою була не тільки сформована земельна ділянка з кадастровим номером :01:174:0002, а й незаконно змінено цільове призначення частини земельної ділянки генерального плану міста Вишгорода.

На момент проведення інвентаризації спірна земельна ділянка вже належала до земель житлової та громадської забудови. Технічна документація із землеустрою щодо інвентаризації земель відповідно до вимог закону не віднесена до документації з землеустрою, на підставі якої Вишгородська міська рада має право вносити зміни до генерального плану міста, а тому рішення ради від 29 жовтня 2020 року № 70/53, на думку позивача, є незаконним і підлягає скасуванню.

Зазначав, що вказані порушення позбавили його можливості реалізувати свої права на отримання земельної ділянки в передбаченому законом порядку.

На підставі викладеного ОСОБА_1 просив суд:

скасувати рішення Вишгородської міської ради від 29 жовтня 2020 року № 70/53 про затвердження технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель загального користування Вишгородської міської ради (код згідно з КВЦПЗ - 18.00), які знаходяться в комунальній власності територіальної громади міста Вишгорода (кадастровий номер :01:174:0002), площею 2,3800 га;

визнати противоправним та скасувати рішення Вишгородської міської ради від 24 лютого 2023 року № 29/35 про відмову у наданні дозволу на розробку проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, орієнтовною площею 0,1 га, з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка межує із земельною ділянкою з кадастровим номером :01:079:0003 відповідно до викопіювання з кадастрової карти;

зобов`язати Вишгородську міську раду на найближчому пленарному засіданні сесії Вишгородської міської ради повторно розглянути клопотання позивача про надання дозволу на розробку проєкту землеустрою, щодо відведення земельної ділянки, орієнтовною площею 0,1 га, з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка межує з земельною ділянкою з кадастровим номером :01:079:0003, відповідно до викопіювання з кадастрової карти, в порядку і спосіб, передбачені статтею 118 ЗК України;

відстрочити виконання рішення в частині повторного розгляду клопотання про надання дозволу на розробку до закінчення воєнного стану.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій і мотиви їх ухвалення

Вишгородський районний суд Київської області рішенням від 28 червня 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовив.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач не довів незаконності оскаржуваного рішення Вишгородської міської ради № 70/53 про затвердження технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель загального користування Вишгородської міської ради, які знаходяться в комунальній власності територіальної громади міста Вишгорода (кадастровий номер :01:174:0002), площею 2,3800 га, що було прийнято задовго до звернення позивача до міської ради з метою отримання земельної ділянки.

Також місцевий суд зазначив про недоведеність позивачем обставини, що цим рішенням міської ради було змінено цільове призначення земельної ділянки із земель садибної забудови на землі загального користування.

Суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для скасування іншого оскаржуваного рішення Вишгородської міської ради від 24 лютого 2023 року № 29/35.

Повторно розглянувши заяву ОСОБА_1 , Виконавчий комітет Вишгородської міської ради відмовив позивачу у наданні дозволу на розробку проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, яка межує із земельною ділянкою з кадастровим номером :01:079:0003 відповідно до викопіювання з кадастрової карти, у зв`язку з тим, що запитувана земельна ділянка розташована в межах земельної ділянки з кадастровим номером :01:174:0001, яка належить до земель загального користування.

Отже, вказана обставина унеможливлює підготовку рішення про надання дозволу на розробку проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) на території міста Вишгорода за заявою ОСОБА_1 .

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку.

Київський апеляційний суд постановою від 05 лютого 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнив частково.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 28 червня 2024 року в частині вирішення позовних вимог про скасування рішення Вишгородської міської ради від 29 жовтня 2020 року № 70/53 про затвердження технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель Вишгородської міської ради скасував, провадження у справі у цій частині закрив на підставі пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишив без змін.

Закриваючи провадження у справі в частині вирішення позовних вимог про скасування рішення Вишгородської міської ради Київської області від 29 жовтня 2020 року № 70/53, апеляційний суд керувався тим, що Вишгородський районний суд Київської області рішенням від 12 грудня 2022 року у справі № 363/1037/22, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 15 березня 2023 року, зокрема, у задоволенні вимог ОСОБА_1 про скасування рішення Вишгородської міської ради від 29 жовтня 2020 року № 70/53 відмовив.

Отже, вважав, що в зазначеній частині набрало законної сили судове рішення, постановлене з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

У частині оскарження рішення Вишгородської міської ради від 24 лютого 2023 року № 29/35 апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для його скасування, оскільки міська рада, відмовляючи у наданні дозволу на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, діяла в межах наданих їй повноважень.

Також суд апеляційної інстанції зазначив, що ненадання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування дозволу на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або вмотивованої відмови у його наданні у встановлений строк не перешкоджає розробленню проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, оскільки особа має право замовити розроблення такого проєкту самостійно.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду у березні 2025 року, ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду скасувати та прийняти нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Як на підставу касаційного оскарження судових рішень позивач посилається на пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України (відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах).

Касаційну скаргу мотивовано тим, що відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування статей 20, 21, частин шостої, сьомої статті 118 ЗК України, статей 13, 17, 18 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», частини четвертої статті 11, частини другої статті 12, частини першої статті 13, частин першої, другої статті 16 ЦК України у подібних правовідносинах.

Зазначає, що апеляційний суд, закриваючи провадження у справі в частині вирішення позовних вимог про скасування рішення Вишгородської міської ради від 29 жовтня 2020 року № 70/53, не врахував висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 12 червня 2019 року у справі № 320/9224/17, щодо застосування частини першої статті 255 ЦПК України.

Вважає, що апеляційний суд дійшов помилкового висновку про тотожність спору в зазначеній частині вимог, оскільки підстави позову у справі № 363/1037/22 та у справі, що переглядається, є відмінними.

Також зазначає, що суди не встановили обставин, які необхідні для правильного вирішення справи, а саме відповідності місця розташування бажаної земельної ділянки вимогам генерального плану і плану зонування міста Вишгорода, відповідності вимогам чинного законодавства зміни цільового призначення частини спірної земельної ділянки, порушення права позивача на отримання земельної ділянки у власність для будівництва.

Відзивів на касаційну скаргу до Верховного Суду не надіслано.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що згідно з посвідченням від 14 грудня 1996 року серії НОМЕР_1 ОСОБА_1 є учасником бойових дій (а. с. 36).

07 вересня 2021 року позивач звернувся до голови Вишгородської міської ради Момот О. В. з клопотанням про надання земельної ділянки, у якому просив на підставі пункту 14 частини першої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та частини шостої статті 118 ЗК України надати дозвіл на розробку проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, орієнтовною площею 0,1 га, для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка межує з земельною ділянкою з кадастровим номером :01:079:0003, відповідно до викопіювання з кадастрової карти.

Клопотання отримано Виконавчим комітетом Вишгородської міської ради 09 вересня 2021 року (а. с. 22, 26-32, 62-65).

У відповідь на вказану заяву (клопотання) ОСОБА_1 . Виконавчий комітет Вишгородської міської ради у листі від 08 жовтня 2021 року № 2-31/1391 зазначив, що, враховуючи викладену в заяві інформацію та наданий графічний матеріал з бажаним місцем розташування земельної ділянки, нанесеним на фрагмент із публічної кадастрової карти, земельна ділянка, яка розглядається позивачем як можлива для надання у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), розташована в межах земельної ділянки із кадастровим номером :01:174:0002. Рішенням Вишгородської міської ради земельну ділянку із кадастровим номером :01:174:0002 віднесено до земель загального користування міста Вишгорода відповідно до пункту «а» частини четвертої статті 83 ЗК України. Зазначена обставина унеможливлює підготовку проєкту рішення про надання дозволу на розробку проєкту із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) на території міста Вишгорода, в районі Садового товариства «Енергетик» в межах території, що позначена на графічних матеріалах, доданих до вказаної заяви (а. с. 33-34).

На заяву ОСОБА_1 від 23 жовтня 2021 року вх. № 2-31/3-5763 про надання інформації 27 жовтня 2021 року Виконавчий комітет Вишгородської міської ради у листі вих. № 2-31/1505 надав відповідь про те, що земельну ділянку з кадастровим номером :01:174:0002 було віднесено до земель загального користування на підставі рішення від 29 жовтня 2020 року № 70/53 сімдесятої сесії VII скликання Вишгородської міської ради «Про затвердження документації із землеустрою щодо інвентаризації земель Вишгородської міської ради», копію якого долучено до листа та надіслано ОСОБА_1 (а. с. 23-25, 67).

Відповідно до інформації з електронних сервісів Держгеокадастру щодо земельної ділянки з кадастровим номером :01:174:0002, площею 2,38 га, категорія земель - землі житлової та громадської забудови, вид використання - землі загального користування, яка розташована за адресою: Київська область, Вишгородський район, місто Вишгород, територія обмежена землями Садового товариства «Енергетик», Державного підприємства «Київська ЛНДС» та промислового майданчика «Карат», 10 жовтня 2019 року зареєстровано обмеження у використанні земельної ділянки, вид - зона особливого режиму забудови, санітарні зони, відстань, розриви (а. с. 30).

Установлено, що ОСОБА_1 у квітні 2022 року звертався до суду з позовом до Вишгородської міської ради, КП «Координаційний центр з будівництва та земельних питань» Вишгородської міської ради про скасування рішення Вишгородської міської ради від 29 жовтня 2020 року № 70/53 про затвердження технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель загального користування Вишгородської міської ради (код згідно КВЦПЗ - 18.00), які знаходяться в комунальній власності територіальної громади міста Вишгорода (кадастровий номер :01:174:0002), площею 2,3800 га; визнання протиправною бездіяльності Вишгородської міської ради Київської області щодо неприйняття рішення за результатами розгляду клопотання ОСОБА_1 від 07 вересня 2021 року про надання дозволу на розробку проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та зобов`язання вчинити дії.

Вишгородський районний суд Київської області рішенням від 12 грудня 2022 року у справі № 363/1037/22, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 15 березня 2023 року, позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнив частково.

Визнав протиправною бездіяльність Вишгородської міської ради, яка полягає у неприйнятті рішення за результатами розгляду клопотання ОСОБА_1 від 07 вересня 2021 року про надання дозволу на розробку проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Зобов`язав Вишгородську міську раду на найближчому пленарному засіданні сесії ради розглянути клопотання ОСОБА_1 про дозвіл на розробку проєкту землеустрою, щодо відведення земельної ділянки з дотриманням вимог статті 118 ЗК України.

У задоволенні вимог про скасування рішення Вишгородської міської ради від 29 жовтня 2020 року № 70/53 відмовив.

Верховний Суд постановою від 12 червня 2023 року рішення Вишгородського районного суду Київської області від 12 грудня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 15 березня 2023 року залишив без змін.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції у нескасованій частині та постанова апеляційного суду відповідають.

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права

Щодо закриття провадження у справі на підставі пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюються зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 761/7978/15-ц (провадження № 14-58цс18) зазначено: «За змістом наведеної норми позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно співпадають сторони, підстава та предмет спору. Нетотожність хоча б одного з елементів не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19) вказано: «Предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу».

Для застосування вказаної підстави закриття провадження у справі необхідна одночасна наявність трьох складових: тотожних сторін спору, тотожного предмета позову, тотожної підстави позову, тобто коли позови повністю співпадають за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. Зазначена підстава для закриття провадження у справі спрямована на усунення випадків повторного вирішення судом тотожного спору, який вже розглянуто і остаточно вирішено по суті, оскільки після набрання рішенням суду законної сили сторони та треті особи із самостійними вимогами, а також їх правонаступники не можуть знову заявляти в суді ту саму позовну вимогу з тих самих підстав. Неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду, що набрало законної сили, постановленого між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, ґрунтується на правових наслідках дії законної сили судового рішення. Закриття провадження у справі у цьому разі можливе лише за умови, що позов, з приводу якого ухвалено рішення, яке набрало законної сили, є тотожним з позовом, який розглядається (постанови Верховного Суду від 30 травня 2024 року у справі № 757/130/22-ц (провадження № 61-15800св23), від 09 травня 2024 року в справі № 753/876/23 (провадження № 61-16231св23), від 17 квітня 2024 року в справі № 669/417/22 (провадження № 61-12939св23)).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року в справі № 924/1473/15 (провадження № 12-15гс19) зазначено: «Не вважаються зміною підстав позову доповнення його новими обставинами при збереженні в ньому первісних обставин та зміна посилання на норми матеріального чи процесуального права».

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частини перша, третя статті 13 ЦПК України).

Суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру (частина третя статті 6 Закону України «Про доступ до судових рішень»).

З матеріалів справи, що переглядається, та Єдиного державного реєстру судових рішень убачається, що:

у справі № 363/1037/22 ОСОБА_1 у квітні 2022 року звернувся до суду з позовом до Вишгородської міської ради, КП «Координаційний центр з будівництва та земельних питань» Вишгородської міської ради про скасування рішення Вишгородської міської ради від 29 жовтня 2020 року № 70/53 «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель загального користування Вишгородської міської ради», визнання протиправною бездіяльності Вишгородської міської ради; мотивував його тим, що звернувся до Вишгородської міської ради із клопотанням про надання йому дозволу на розробку проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, орієнтовною площею 0,10 га, для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка межує із земельною ділянкою з кадастровим номером :01:079:0003 у відповідності до викопіювання з кадастрової карти, проте отримав відмову у зв`язку з тим, що бажана земельна ділянка знаходиться в межах земельної ділянки з кадастровим номером :01:174:0002, площею 2,38 га, яку згідно з рішенням Вишгородської міської ради від 29 жовтня 2020 року № 70/53 віднесено до земель загального користування шляхом затвердження технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель загального користування Вишгородської міської ради, і яка перебуває у комунальній власності територіальної громади міста Вишгорода (кадастровий номер :01:174:0002); вважав, що Вишгородська міська рада цим рішенням незаконно змінила цільове призначення частини цієї земельної ділянки, чим створила правову невизначеність в питаннях реалізації права на безоплатне отримання земельної ділянки;

у наведеній справі суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовної вимоги про скасування рішення Вишгородської міської ради від 29 жовтня 2020 року № 70/53, дійшов висновку про відсутність підстав для її задоволення, оскільки на час його прийняття Вишгородською міською радою у ОСОБА_1 не існувало жодних прав на цю земельну ділянку, які б могли бути порушені внаслідок прийняття оскаржуваного рішення; рішення суду першої інстанції у судах апеляційної та касаційної інстанцій переглядалось в частині вирішення питання про скасування рішення органу місцевого самоврядування та було залишене без змін. Верховний Суд у постанові від 12 червня 2023 року вважав правильними висновки судів попередніх інстанцій про недоведеність факту порушення майнових прав ОСОБА_1 внаслідок прийняття Вишгородською міською радою рішення від 29 жовтня 2020 року № 70/53 «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель Вишгородської міської ради»; також зазначив, що позивачем не доведено, що цим рішенням змінено цільове призначення земельної ділянки з кадастровим номером :01:174:0002;

у справі, що переглядається, ОСОБА_1 у серпні 2023 року звернувся з позовом до Вишгородської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - КП «Координаційний центр з будівництва та земельних питань» Вишгородської міської ради, в якому просив визнати протиправним та скасувати рішення Вишгородської міської ради від 24 лютого 2023 року № 29/35 «Про відмову у наданні дозволу на розробку проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_1 », яке прийняте на виконання рішення Вишгородського районного суду Київської області від 12 грудня 2022 року у справі № 363/1037/22, та зобов`язати Вишгородську міську раду на найближчому пленарному засіданні сесії ради розглянути клопотання ОСОБА_1 про дозвіл на розробку проєкту землеустрою, щодо відведення земельної ділянки; також просив скасувати рішення Вишгородської міської ради від 29 жовтня 2020 року № 70/53 «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель загального користування Вишгородської міської ради» з тих самих підстав позову, що й у справі № 363/1037/22, доповнивши посилання на висновки Верховного Суду у справі № 363/1037/22.

За таких обставин колегія суддів погоджується з висновками апеляційного суду про закриття провадження у справі в частині вимог про скасування рішення Вишгородської міської ради Київської області від 29 жовтня 2020 року № 70/53 «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель загального користування Вишгородської міської ради» на підставі пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України, оскільки за такими вимогами постановлене судове рішення по суті спору у справі № 363/1037/22, що набрало законної сили, між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Обґрунтування позовних вимог у справі, що переглядається, такими ж обставинами що й у справі № 363/1037/22, доповнивши посиланням на висновки Верховного Суду у справі № 363/1037/22, не свідчить про зміну підстав позову в частині скасування рішення Вишгородської міської ради Київської області від 29 жовтня 2020 року № 70/53.

Доводи касаційної скарги про те, що апеляційний суд, закриваючи провадження у справі в зазначеній частині позову, не врахував висновків Верховного Суду, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 320/9224/17, не заслуговують на увагу з огляду на таке.

У справі № 320/9224/17 суд першої інстанції постановив ухвалу про закриття провадження у справі на підставі пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України. Мотивував ухвалу тим, що вже є ухвала суду про відмову у відкритті провадження у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет, яка не була оскаржена та набрала законної сили. Апеляційний суд змінив ухвалу місцевого суду, зокрема, у частині обґрунтування підстав закриття провадження у справі змінив підставу такого закриття на пункт 1 частини першої статті 255 ЦПК України та роз`яснив позивачеві право звернутися до суду за правилами господарського судочинства. Верховний Суд погодився з тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що оскільки місцевий суд у іншій справі постановив ухвалу про відмову у відкритті провадження у справі з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, то звернення позивача з цим позовом є повторним і для закриття провадження у ній слід застосувати саме пункт 3 частини першої статті 255 ЦПК України.

Отже, на відміну від зазначеної справи, у справі, що переглядається, встановлено наявність судового рішення по суті спору, що набрало законної сили, між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Доводи касаційної скарги зазначених висновків апеляційного суду не спростовують, передбачених частиною третьою статті 400 ЦПК України підстав для виходу за межі доводів та вимог касаційної скарги в цій частині Верховний Суд не встановив.

Щодо оскарження рішення Вишгородської міської ради від 24 лютого 2023 року № 29/35

Відповідно до частини першої статті 81 ЗК України (тут і далі - у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; г) прийняття спадщини; ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).

У частині четвертій статті 83 ЗК України зазначено, що до земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать, зокрема, землі загального користування населених пунктів (майдани, вулиці, проїзди, шляхи, набережні, пляжі, парки, сквери, бульвари, кладовища, місця знешкодження та утилізації відходів тощо).

Згідно з частиною першою статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Відповідно до частини шостої статті 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

Згідно з частиною сьомою статті 118 ЗК України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні.

Дозвіл на розробку проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки означає дозвіл власника земельної ділянки здійснити певні дії на землі власника, аби мати змогу в подальшому точно визначити предмет відведення. Отже, цей дозвіл наділяє заінтересовану особу повноваженням ідентифікувати на землі власника земельну ділянку, яку ця особа бажає отримати у власність в майбутньому.

У постанові Верховного Суду від 23 червня 2021 року у справі № 372/3519/17 (провадження № 61-9176св19) зазначено, що орган місцевого самоврядування за результатами розгляду заяви про надання дозволу на розроблення проєкту землеустрою має право вчинити лише такі дії: надати дозвіл на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надати мотивовану відмову у його наданні з підстав, які прямо передбачені статтею 118 ЗК України.

Перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність є вичерпним, відповідний орган у разі ухвалення рішення про відмову у наданні такого дозволу зобов`язаний належним чином мотивувати причини цієї відмови.

У постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 380/624/16 (провадження № 14?301цс18) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що рішення про надання дозволу на розробку проєкту землеустрою не є правовстановлюючим актом і не гарантує особі чи невизначеному колу осіб набуття права власності чи користування на земельну ділянку.

У постанові Верховного Суду від 31 травня 2021 року у справі № 450/2477/19 (провадження № 61-17933св20) зроблено висновок, що рішення про надання дозволу на розроблення проєкту землеустрою є стадією процесу отримання права власності чи користування на земельну ділянку. Звернення особи до органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування з метою отримання земельної ділянки у власність чи користування зумовлене інтересом особи на отримання цієї земельної ділянки, за відсутності для цього законних перешкод.

Із матеріалів справи убачається, що станом на час звернення ОСОБА_1 до Вишгородської міської ради(07 вересня 2021 року) із заявою про надання йому дозволу на розробку проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, орієнтовною площею 0,10 га, для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка межує із земельною ділянкою з кадастровим номером :01:079:0003, бажане місце розташування земельної ділянки знаходиться в межах земельної ділянки із кадастровим номером :01:174:0002, яку згідно з рішенням Вишгородської міської ради від 29 жовтня 2020 року № 70/53 віднесено до земель загального користування міста Вишгорода шляхом затвердження технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель загального користування Вишгородської міської ради.

Виконавчий комітет Вишгородської міської ради 24 лютого 2023 року, повторно розглянувши заяву позивача від 09 вересня 2021 року, рішенням № 29/35 відмовив у наданні дозволу на розробку проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, яка межує із земельною ділянкою з кадастровим номером :01:079:0003 у відповідності до викопіювання з кадастрової карти, у зв`язку з тим, що бажана земельна ділянка відповідно до поданих графічних матеріалів розташована в межах земельної ділянки з кадастровим номером :01:174:0001, яка належить до земель загального користування міста Вишгорода.

Отже, встановивши, що бажана земельна ділянка, стосовно якої ОСОБА_1 звертався до Вишгородської міської ради з клопотанням про надання дозволу на розроблення проєкту землеустрою, розташована в межах земель загального користування міста Вишгорода, що обмежує її передання у приватну власність, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли правильного висновку про відсутність підстав для скасування рішення Вишгородської міської ради від 24 лютого 2023 року № 29/35.

Відмовляючи у наданні дозволу на розробку проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, орієнтовною площею 0,1 га, з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка межує із земельною ділянкою з кадастровим номером :01:079:0003 відповідно до викопіювання з кадастрової карти, орган місцевого самоврядування належним чином мотивував причини цієї відмови.

Колегія суддів погоджується з висновками судів, що оскільки не встановлено неправомірних дій (бездіяльності) органу місцевого самоврядування під час розгляду клопотання позивача про надання йому дозволу на розробку проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, тому підстави для зобов`язання відповідача повторно розглянути це клопотання відсутні.

Схожий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 461/3563/17.

Доводів на спростування зазначених висновків апеляційного суду в цій частині касаційна скарга не містить.

Колегія суддів не бере до уваги доводи касаційної скарги про незаконну зміну цільового призначення земельної ділянки рішенням Вишгородської міської ради від 29 жовтня 2020 року № 70/53, оскільки у справі № 363/1037/22, в якій розглянуто по суті вимогу ОСОБА_1 про визнання недійсним та скасування цього рішенням міської ради, суди не встановили, що цим рішенням змінено цільове призначення земельної ділянки з кадастровим номером :01:174:0002.

Водночас зазначені доводи стосуються позовної вимоги ОСОБА_1 , провадження у справі щодо якої закрито судом апеляційної інстанції, з висновком якого погоджується й Верховний Суд.

Інші доводи касаційної скарги ОСОБА_1 не дають підстав для висновку, що апеляційний суд в оскаржуваному судовому рішенні застосував положення статей 81, 83, 116, 118, 122 ЗК України без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

З огляду на сталу практику Верховного Суду у спорах щодо оскарження актів відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, прийнятих за результатом розгляду клопотання про надання дозволу на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, зокрема, наведену вище, колегія суддів вважає необґрунтованими доводи касаційної скарги про відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування статті 118 ЗК України у подібних правовідносинах.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваних судових рішеннях, питання обґрунтованості висновків судів, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а інші доводи, викладені в касаційній скарзі, не спростовують висновків судів.

Передбачених частиною третьою статті 400 ЦПК України підстав для виходу за межі доводів та вимог касаційної скарги Верховний Суд не встановив.

Також Верховний Суд враховує, що, як неодноразово відзначав Європейський суд з прав людини, рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення від 09 грудня 1994 року у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» («Ruiz Torija v. Spain»), заява № 18390/91). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» («Hirvisaari v. Finland»), заява № 49684/99).

На думку судової колегії, рішення суду першої інстанції у нескасованій частині та постанова апеляційного суду є достатньо мотивованими.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції у нескасованій частині та постанову апеляційного суду - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 28 червня 2024 року у нескасованій частині та постанову Київського апеляційного суду від 05 лютого 2025 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:І. М. Фаловська С. О. Карпенко В. В. Сердюк