Справа № 522/9593/24
Провадження№ 2/522/1509/25/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 грудня 2025 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді Федчишеної Т. Ю.,

за участі секретаря судового засідання Коновал Д. І.,

розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів за договором позики, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення коштів за договором позики.

Позов мотивовано тим, що 03.09.2021 між нею, від імені та в інтересах якої на підставі довіреності діяв ОСОБА_3 (позикодавець), та ОСОБА_2 (позичальник) укладено договір позики.

Відповідно до умов договору позикодавець передав, а позичальник прийняв грошові кошти в розмірі 13 200 доларів США, що на день укладення цього договору в еквіваленті гривні, за офіційним курсом Національного банку України, становить 356 756 грн, які зобов`язався повернути в строк і на умовах, визначених договором.

За умовами договору повернення коштів повинно здійснюватися в готівковій формі в м. Києві відповідно до графіку, визначеному п. 2 договору. Останній платіж за договором повинен бути здійсненим позичальником не пізніше 03.01.2024.

Проте відповідачем кошти в повному обсязі не повернуто.

Посилаючись на порушення відповідачем своїх зобов`язань щодо повернення коштів, позивач просить стягнути з нього на свою користь заборгованість в загальному розмірі 1 448 116, 38 грн, що станом на 31.05.2024 становить еквівалент 35 755, 96 доларів США, яка складається з: 534 600 грн, що станом на 31.05.2024 становить еквівалент 13 200 доларів США - заборгованість за договором позики; 3 949, 56 грн, що еквівалентно 97, 52 доларів США інфляційні нарахування за період з 03.10.2021 по 23.02.2022; 746,82 грн, що еквівалентно 18,44 доларів США 3% річних від простроченої суми грошового зобов`язання за період з 03.10.2021 по 23.02.2022; 908 820 грн, що еквівалентно 22 440 доларів США пені за прострочення сплати заборгованості за період з 03.10.2021 по 23.02.2022.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями, справу передано на розгляд судді Свяченої Ю. Б.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 24.06.2024, постановленою під головуванням судді Свяченої Ю. Б., відкрито провадження у справі, визначено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження з викликом сторін.

На підставі розпорядження в.о. керівника апарату суду № 137/25 призначено повторний автоматизований розподіл даної справи.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями, справу передано на розгляд судді Федчишеній Т. Ю.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 31.01.2025 справу прийнято до провадження.

Сторони у судове засідання не з`явилися, повідомлені про розгляд справи належним чином.

У матеріалах справи наявні заяви представника позивача адвоката Ковбаси О. С. про розгляд справи за відсутності позивача та його представника. У заявах просить позов задовольнити.

Згідно з ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявляти клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Відповідач про розгляд справи повідомлявся в порядку ч. 11 ст. 128 ЦПК України, відзив на позовну заяву від відповідача до суду не надходив.

У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.

Згідно з ч. 4 ст. 268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

У зв`язку з цим датою ухвалення цього судового рішення є 25.12.2025.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив таке.

03.09.2021 між ОСОБА_1 (позикодавець), від імені якого діє ОСОБА_3 на підставі довіреності (представник позикодавця) з однієї сторони, та ОСОБА_2 (позичальник), з другої сторони, укладено договір позики у простій письмовій формі.

Відповідно до пункту 1 цього договору позикодавець передав, а позичальник прийняв у позику грошові кошти в розмірі 13 200 доларів США, що на день укладення цього договору в еквіваленті гривні, за офіційним курсом Національного банку України, становить 356 756 грн, які зобов`язався повернути повернути позикодавцю не пізніше 03.08.2023.

Пунктом 2 договору визначено, що повернення позиченої суми грошових коштів повинно проходити в готівковій формі в м. Києві у доларах США в такому порядку: 03.10.2021 -550 доларів США; 03.11.2021 - 550 доларів США; 03.12.2021 - 550 доларів США; 03.01.2022 - 550 доларів США; 03.02.2022 - 550 доларів США; 03.03.2022 - 550 доларів США; 03.04.2022 - 550 доларів США; 03.05.2022 - 550 доларів США; 03.06.2022 - 550 доларів США; 03.07.2022 - 550 доларів США; 03.08.2022 - 550 доларів США; 03.09.2022 - 550 доларів США; 03.10.2022 - 550 доларів США; 03.11.2022 - 550 доларів США; 03.12.2022 - 550 доларів США; 03.01.2023 - 550 доларів США; 03.02.2023 - 550 доларів США; 03.03.2023 - 550 доларів США; 03.04.2023 - 550 доларів США; 03.05.2023 - 550 доларів США; 03.10.2023 - 550 доларів США; 03.11.2023 - 550 доларів США; 03.12.2023 - 550 доларів США; 03.01.2023 - 550 доларів США.

Відповідно до п. 3 договору про кожен факт повернення грошових коштів за даним договором позикодавець надає позичальнику власноручно підписану ним розписку про отримання грошових коштів.

У разі несвоєчасного повернення грошових коштів за цим договором позичальник сплачує позикодавцю за кожен день прострочення неустойку у розмірі 10% від позиченої суми за кожен день: штраф у розмірі 5 % від суми первісної вартості транспортного засобу; пеню в розмірі 10% від суми заборгованості за кожен день затримки платежу.

Договір містить підписи представника позикодавця ОСОБА_3 та позичальника ОСОБА_2 .

Частиною першою статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з частиною першою статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менше як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язується повернути позикодавцю позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовим ознаками у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, які встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Такий правовий висновок викладено Верховним Судом України у постановах від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13 та від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання.

З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказувався факт укладення договору позики і його умови. Такі правові висновки щодо застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17.

У справі, яка розглядається, судом установлено, що 03.09.2021 між ОСОБА_1 (позикодавець), від імені якого діє ОСОБА_3 на підставі довіреності (представник позикодавця) з однієї сторони, та ОСОБА_2 (позичальник), з другої сторони, укладено договір позики грошей у простій письмовій формі.

Отже, указаний договір укладений через представника ОСОБА_1 ОСОБА_3 .

Згідно з частинами першою, третьою статті 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє; представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє; представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом (частини перша, третя статті 238 ЦК України).

Згідно положень статті 239 ЦК України, правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє.

Однак позивачем не надано довіреності, на підставі якої ОСОБА_3 уклав від імені ОСОБА_1 договір позики від 03.09.2021 з ОСОБА_2 , у договорі позики також відсутні реквізити вказаної довіреності та інформація щодо її посвідчення.

Згідно з частинами першою-четвертою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною другою статті 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13 Велика Палата Верховного Суду наголосила на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначила, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

Обов`язки сторін з доказування розподіляються таким чином: позивач повинен довести факти, що свідчать про існування правовідносин, з приводу яких виник спір, і про порушення відповідачем прав і законних інтересів позивача; відповідач же повинен довести ті факти, на які він посилається, обґрунтовуючи свої заперечення проти позову.

У відповідності до частини 1 та частини 3 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

При цьому за відсутності довіреності, про яку зазначено в договорі позики, суд позбавлений можливості з`ясувати справжню правову природу договору позики, перевірити повноваження представника на укладення такого договору.

Водночас про необхідність дослідження обставин щодо повноважень представника на укладення договору позики у правовідносинах про стягнення боргу за договором позики, зазначено у постанові Верховного Суду від 09 березня 2021 року у справі 754/5827/19.

За таких обставин, позов ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 4-13, 17, 18, 76, 81, 263, 265, 273, 353 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів за договором позики - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Тетяна ФЕДЧИШЕНА

25.12.25