Номер провадження: 22-ц/813/1188/25
Головуючий у першій інстанції Павлик І. А.
Доповідач Лозко Ю. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.12.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Лозко Ю.П.,

суддів: Карташова О.Ю., Кострицького В.В.,

за участю секретаря судового засідання Пересипка Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в порядку спрощеного провадження

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 22 лютого 2024 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради про визначення місця проживання дітей разом з батьком,

встановив:

У квітні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним вище позовом у якому, з остаточно, просив:

- визначити місце проживання дітей ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) та ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) разом із батьком ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ).

Позов обґрунтовано тим, що з 03.07.1999 року по 08.01.2021 року сторони перебували у шлюбі, після розірвання якого діти фактично залишились проживати разом із матір`ю, проте матеріальним утриманням дітей займався і продовжує займатися батько, який як військовослужбовець отримує стабільний та достатній для належного утримання дітей дохід. ОСОБА_1 вказує, що має можливість забезпечити повноцінний та гармонійний розвиток лише двох молодших дітей, оскільки старша дитина сторін, зважаючи на вади здоров`я потребує спеціального піклування, яке краще забезпечити здатна відповідачка, зважаючи на здобутий нею ступінь за спеціальністю «Психологія».

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 22 лютого 2024 року у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено.

У апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на обставини, якими обґрунтовано зустрічний позов та відповідь на відзив, просить скасувати рішення Приморського районного суду м. Одеси від 22 лютого 2024 року та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги.

За доводами апеляційної скарги, поза увагою суду залишилось те, що позиція дружини позивача щодо їх сумісного проживання з малолітніми дітьми ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) та ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) не входить до предмета доказування у цій справі. Також суд першої інстанції відхиляючи Акт обстеження умов проживання від 03.04.2023 року не з`ясував причин відсутності у такому відомостей про нову дружину позивача, які, крім того, не вливають на забезпчення якнайкращіх інтересів дитини.

Окремо скаржник звертає увагу на суперечливість процесуальної поведінки відповідачки, а також її психологічний стан, який унеможливлює забезпечення нею належних умов для утримання та виховання дітей.

Щодо ведення на території України воєнного стану, скаржник зазначає, що здатен забезпечити повну безпеку дітей в м. Одеса, наскільки це можливо.

Представник позивача ОСОБА_1 адвокат Чумаченко С.О. підтримав вимоги апеляційної скарги, просив задовольнити скаргу, представник відповідачки ОСОБА_2 адвокат Подолян Ю.О. просила залишити оскаржуване рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, посилаючись на законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду.

У судове засідання третя особа не з`явилась, про дату, час і місце розгляду справи повідомлена належним чином, заяв чи клопотань про відкладення розгляду справи суду не подавала, що відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосування норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам оскаржуване рішення суду відповідає, з огляду на таке.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції, не погодившись з висновком органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, виходив з того, що діти проживають вчотирьох з матір`ю у Великобританії, в силу свого віку є більш прив`язаними до матері та до свого старшого брата, роз`єднання їх у такому віці може негативно вплинути на їх психологічний стан, крім того позивач ОСОБА_1 уклав новий шлюб, у якому ІНФОРМАЦІЯ_4 народилась дитина. Водночас суд враховує, що на території України діє воєнний стан, тому перебування малолітніх дітей разом із матір`ю за кордом на даний час є більш безпечним, ніж їх перебування разом із батьком на території України.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду, зважаючи на таке.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Предметом позову є матеріально правова вимога позивача до відповідача щодо якої вона просить ухвалити рішення, а підставою обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

Судом встановлені та матеріалами справи підтверджуються такі факти і обставини справи.

З 03.07.1999 року по 08.01.2021 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, і від цього шлюбу мають трьох дітей: ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) та ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 ), які після припинення шлюбних відносин сторін постійно проживають разом із матір`ю відповідачкою ОСОБА_2 .

З червня 2022 року діти з матір`ю проживають у Великобританії, знаходяться на території Сполученого Королівства за програмою допомоги «Будинок для українців». Сім`я проживає в окремому будинку, молодші сини ходять в школу, отримали реєстрацію у медичних службах. ОСОБА_2 влаштувалась на роботу, також продовжує отримувати фінансову допомогу від Великобританії.

Позивач ОСОБА_1 проживає в Україні у м. Одеса, 02.09.2022 року уклав шлюб із ОСОБА_5 , від якого ІНФОРМАЦІЯ_4 народився син.

Колегія суддів, відхиляючи доводи скаржника про помилковість висновку суду першої інстанції щодо надання переваги проживанню дітей із матір`ю, погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 , виходячи з такого.

Відповідно до статті 51 Конституції України та статті 5 СК України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Зокрема, держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини (частина друга і третя статті 5 СК України). При регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини.

Відповідно до частин другої, восьмої, дев`ятої статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

За змістом статті 11 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Відповідно до статей 18, 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, дата набуття чинності для України

27 вересня 1991 року, далі - Конвенція) держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Згідно із статтею 19 Конвенції держави-учасниці вживають всіх необхідних законодавчих, адміністративних, соціальних і просвітніх заходів з метою захисту дитини від усіх форм фізичного та психологічного насильства, образи чи зловживань, відсутності піклування чи недбалого і брутального поводження та експлуатації, включаючи сексуальні зловживання, з боку батьків, законних опікунів чи будь-якої іншої особи, яка турбується про дитину.

Такі заходи захисту, у випадку необхідності, включають ефективні процедури для розроблення соціальних програм з метою надання необхідної підтримки дитині й особам, які турбуються про неї, а також здійснення інших форм запобігання, виявлення, повідомлення, передачі на розгляд, розслідування, лікування та інших заходів у зв`язку з випадками жорстокого поводження з дитиною, зазначеними вище, а також, у випадку необхідності, для порушення початку судової процедури.

Відповідно до частини першої статті 3 Конвенції в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно з положеннями статті 9 зазначеної Конвенції держави-учасниці забезпечують, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Отже при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Зазначене узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі N 402/428/16-ц.

У параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини "Хант проти України" від 07 грудня 2006 року, заява N 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "М. С. проти України" від 11 липня 2017 року, заява N 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).

Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Відповідно до статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою, чи розірвано шлюб і чи проживають вони разом чи окремо.

Згідно зі статтею 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Статтею 161 СК України передбачено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

При визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.

Отже при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року в справі N 377/128/18 (провадження N 61-44680св18) вказано, що "тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку".

Відповідно до ч. 4 ст.19 СК України, при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування.

Згідно ч.5 ст.19 СК України, орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

З висновку Органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради № 01-11/492/1вих від 07.04.2023 року убачається, що є доцільним визначення місця проживання малолітніх ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) та ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) разом з батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . При цьому органом опіки та піклування зазначено, що ОСОБА_2 надала до Служби у справах дітей ОМР заяву, в якій зазначила, що не проти того, щоб місце проживання дітей було визначено разом із батьком. Також враховано акт огляду місця проживання батька та встановлено, що батько проживає в 3-х кімнатній квартирі. Квартира чиста, світла, в наявності меблі, побутова техніка, водо-, газо-, електропостачання. Для дітей є окрема кімната.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про визнання вказаного вище висновку Органу опіки та піклування піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради № 01-11/492/1вих від 07.04.2023 року необґрунтованим, оскільки такий складено без дослідження дійсних умови для виховання створені, як ОСОБА_1 , так і ОСОБА_2 .

Так, як слушно зауважено судом першої інстанції, Орган опіки та піклування піклування посилається на проведення обстеження побутових умов ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , відповідно до якого останній проживає разом із ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_7 .

Проте, за інформацією наданою самим позивачем, 02.09.2022 року він уклав шлюб із ОСОБА_5 , від якого ІНФОРМАЦІЯ_4 народився син, проте, вказані обставини взагалі не відображені у відповідному висновку Органу опіки та піклування.

Колегія суддів погоджується із зауваженнями скаржника про те, що сама по собі відсутність інформації щодо позиції його дружини ОСОБА_5 про визначення місця проживання ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) та ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) разом із батьком ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ) не є безумовною підставою для відмови у позові, проте, свідчить про формальність складеного Органом опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради висновку № 01-11/492/1вих від 07.04.2023 року.

Крім того, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 листопада 2021 року в справі N 754/16535/19 (провадження N 61-14623св21) вказано, що:

«під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. При розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини».

На аналогічні правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 14 лютого 2019 року у справі№377/128/18 посилається і скаржник.

Так, колегія суддів зауважує, що викладені у вказаних судових рішення касаційного суду іншій обставини, що підлягають урахуванню судами при визначенні місця проживання дитини не є вичерпними. Водночас, попри протилежні доводи скаржника, з`ясування умов проживання батьків дитини, зокрема, щодо відношення осіб, із якими такі проживають до визначення постійного місця проживання із ними, має суттєве значення та безумовно підлягає з`ясуванню під час вирішення цієї категорії спорів по суті.

Щодо зауважень скаржника про нестабільний психологічний стан відповідачки, який загрожує добробуту дітей ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) та ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ), колегія суддів звертає увагу на таке.

Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом

За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.2 ст. 77 ЦПК України).

Так, обґрунтовуючи доводи про загрозу життю і здоров`ю дітей їх проживання із матір`ю, позивач ОСОБА_1 мав надати суду належні, допустимі, достовірні та достатні докази.

Колегія суддів виснує про недоведеність позивачем обставин, якими він обґрунтовує позов, зауважує, що ані відмова ОСОБА_2 від первісного позову, ані надані ОСОБА_1 відео матеріали та скрін-шоти не є належними доказами, у розумінні, ст. 77 ЦПК України, таких обставин. Жодних медичних документів чи висновків експертів щодо незадовільного психічного стану ОСОБА_8 матеріали справи не містять.

Водночас, протягом розгляду справи судом першої інстанції відповідачка приймала активну участь у розгляді справи, надавала суду заперечення щодо заявлених ОСОБА_1 позовних вимог, що свідчить на хибність доводів скаржника про відсутність у матері дітей бажання їх виховувати.

Також, колегія суддів приймає до уваги, що позивач ОСОБА_1 стверджуючи про небезпеку перебування дітей на утриманні у ОСОБА_2 , водночас, не виявляє зацікавленості у добробуті іншої спільної дитини сторін ОСОБА_4 , що на переконання апеляційного суду, свідчить про суперечливість вказаних доводів позивача.

Отже, ОСОБА_1 не надано суду переконливих доказів на підтвердження того, що проживання дітей з матір`ю суперечитиме найкращому забезпеченню інтересів дітей, а суд не встановив обставин, які б давали підстави для висновку, що визначення місця проживання дитей з батьком матиме більш позитивний вплив на дітей, ніж залишення їх проживати разом із матір`ю у безпечному та звичному для них середовищі.

Щодо посилань скаржника на власне грошове забезпечення, як військовослужбовця, колегія суддів зауважує, що матеріально-побутове забезпечення батьків судами враховується, але не є визначальним (аналогічний висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 жовтня 2020 року у справі N 333/1013/170.

Тож, за таких встановлених судом обставин справи, приймаючи до уваги ставлення кожного з батьків до дітей ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) та ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ), відсутність будь-яких обставин, які б давали підстави для висновку про негативний вплив матері на дітей, вчинення нею будь-яких дій, які суперечили б інтересам дітей, чи порушення їх права на спілкування з батьком, апеляційний суд вважає вірним та обґрунтованим висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення зустрічного позову ОСОБА_1 , про визначення місця проживання дітей разом з батьком.

Звичайне місце проживання може підтверджуватися таким: відвідуванням дошкільного навчального закладу - садка, школи, різноманітних гуртків; за результатами встановлення таких обставин: за дитиною здійснюється медичний догляд, у дитини є свої друзі, захоплення, дитина має сталі сімейні зв`язки та інші факти, які свідчать, що дитина вважає своє місце проживання постійним, комфортним і місцем проживання своєї родини, тощо. Тобто звичайне місце проживання дитини варто розуміти як таке місце, існування якого доводить певний ступінь прив`язаності дитини до соціального та сімейного її оточення. З цією метою потрібно враховувати, зокрема, тривалість, регулярність, умови і причини перебування дитини і сім`ї в тій чи іншій державі, місце та умови відвідування освітніх закладів, знання мови, соціальні та сімейні відносини дитини у такій державі (постанови Верховного Суду від 01 листопада 2022 року у справі N 201/1577/21, провадження N 61-4217св22, від 31 січня 2024 року у справі N 336/5265/22, провадження N 61-12940св23).

Колегія суддів зауважує, що зміна визначення місця проживання дітей з матір`ю, з якою вони проживають тривалий період часу разом, а також із іншою рідною для них людиною братом, у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що забезпечує їхній розвиток і не є неблагонадійним, може призвести до вкрай негативних та непередбачуваних психологічних травм для дітей, а тому не відповідає їх інтересам щодо зростання у передбачуваній емоційно-стабільній атмосфері.

Щодо тверджень скаржника на можливість забезпечити повну безпеку дітям на території м. Одеси, колегія суддів зауважує про таке.

З огляду на введення воєнного стану в Україні, вирішуючи спори, що стосуються прав та інтересів дитини, першочерговим завданням держави є забезпечення її безпеки та права на життя.

Оцінюючи вказані посилання скаржника, в якості доводів апеляційної скарги, апеляційний суд зауважує, що не може залишатися поза увагою та обставина, що відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року N 64/2022 у зв`язку з військовою агресією РФ проти України на всій території України введено воєнний стан.

З огляду на введення воєнного стану в Україні, вирішуючи спори, що стосуються прав та інтересів дитини, першочерговим завданням держави є забезпечення її безпеки і права на життя.

Місто Одеса, що входить до Одеської територіальної громади Одеського району, включена до Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, затверджений Наказом Міністерства розвитку громад та територій України від 28 лютого 2025 року № 376, та був розширений для включення зазначених територій відповідно до змін, внесених, зокрема, Наказом Міністерства відновлення України від 15 липня 2025 року № 1151, що підтверджує офіційний статус Затоки як населеного пункту, що знаходиться у зоні бойових дій (або де велися бойові дії).

Зважаючи на необхідність забезпечення найкращіх інтересів дітей, колегія суддів не погоджується із твердженнями скаржника про те, що визначення місця проживання дітей разом із батьком та їх повернення до м. Одеси, яка є зоною бойових дій в умовах воєнного стану в Україні, відповідатиме їх найкращим інтересам, позитивно сприятиме фізичному та психологічному розвитку.

Крім того, як зазначено у постанові Верховного Суду від 27 вересня 2023 року у справі N 295/15287/21 (61-6482св23) тимчасове проживання дітей за кордоном, з огляду на військовий стан в України, не суперечить інтересам дітей, сприятиме розширенню їхнього світогляду, добре позначиться на духовному та інтелектуальному розвитку.

Водночас, апеляційний суд зазначає, що у разі виникнення нових обставин чи зміни обставин справи, зокрема щодо безпекової ситуації в Україні та у відносинах між батьками, визначене у судовому порядку місце проживання дітей може бути змінено, як за згодою батьків, так і в судовому порядку.

Батько дитини, який безсумнівно відіграє важливу роль у житті та розвитку дітей, має право та обов`язок піклуватися про здоров`я, стан розвитку синів, незалежно від того, з ким вони будуть проживати.

Апеляційний суд також зауважує, що рішення суду про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 , не позбавляє останнього права брати участь у вихованні та розвитку своїх дітей, проявляти турботу та любов незалежно від того, з ким із батьків проживають діти.

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бюрг та інші проти Франції" (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Гору проти Греції" №2) [ВП], § 41" (Gorou v. Greece no.2).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, й міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (SeryavinandOthers v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного та обґрунтованого висновку відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Порушень судом норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи, чи стали підставою для обов`язкового скасування оскаржуваного рішення апеляційним судом не встановлено.

Отже доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення судом справи.

Підсумовуючи наведене, колегія суддів вважає, що відсутні підстави для скасування оскаржуваного судового рішення, з мотивів наведених у апеляційній скарзі.

У відповідності ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу потрібно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін, оскільки доводи апеляційної скарги правильних висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 22 лютого 2024 року залишити без змін.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту.

Головуючий Ю.П.Лозко

Судді: О.Ю. Карташов

В.В. Кострицький