24.12.2025 Провадження по справі № 2/940/607/25
Справа № 940/1474/25
РІШЕННЯ

Іменем України

24 грудня 2025 року Тетіївський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді Косович Т.П.

при секретарі Козуб І.С.

з участю адвоката Неживка І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тетієві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції, держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди,

встановив:

01.08.2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з Державного бюджету України на його користь 50000 гривень моральної шкоди та судові витрати у справі.

Позовні вимоги мотивує тим, що 05.04.2025 року о 08 годині 15 хвилин на 78 км. автодороги М-05 Київ-Одеса (стаціонарний пункт поліції) він, рухаючись автомобілем Chevrolet Aveo, реєстраційний номер НОМЕР_1 , був зупинений працівниками поліції, які без будь-яких законних підстав почали проводити огляд його автомобіля та особистих речей, які знаходилися в ньому. Після невдоволення з приводу цього з його сторони працівник поліції висловив підозру про те, що він перебуває в стані наркотичного сп`яніння, запитав чи він нічого не вживав та запропонував пройти огляд для визначення стану наркотичного сп`яніння у встановленому законом порядку. На даний огляд позивач погодився та був доставлений поліцейськими до Рокитнянської центральної районної лікарні. Проте у зв`язку з тим, що у даному медичному закладі проведення огляду було платним, працівник поліції запропонував пройти огляд на стан наркотичного сп`яніння в Таращанській центральній лікарні, на що позивач не погодився, оскільки вже перебував в медичному закладі та бажав пройти огляд саме там. Поліцейський розцінив це як відмову від проходження огляду на стан наркотичного сп`яніння, в результаті чого поліцейським взводу № 1 роти № 2 батальйону № 1 ППП в м. Біла Церква та Білоцерківському районі УПП в Київській області ДПП сержантом поліції Потаповим Ю.С. було складено протокол про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 130 КУпАП, а саме за відмову від проходження огляду на стан наркотичного сп`яніння.

За результатами розгляду даного протоколу постановою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 15.05.2025 року провадження у справі закрито на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Позивач зазначає, що в результаті протиправних дій працівників поліції йому завдано моральних страждань та переживань, які виразились в тому, що процедура притягнення його до адмінвідповідальності тривала з 05.04.2025 року по 15.05.2025 року, адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 130 КУпАП, носить кримінальний характер, він був змушений звертатись за правовою допомогою та відвідувати судові засідання, це вплинуло на його ритм життя та вимагало значних зусиль для того, щоб довести свою невинуватість.

Крім того, складення відносно нього протоколу за ч. 1 ст. 130 КУпАП, стало підставою для зупинки його транспортного засобу працівником поліції Беляком Д.О. 30.05.2025 року та пропозиції пройти огляд на стан наркотичного сп`яніння. За результатами даного огляду у Київській міській наркологічній лікарні «Соціотерапія» стану сп`яніння у ОСОБА_1 не виявлено.

Позивач вважає, що такі дії працівника поліції носять характер переслідування та призвели до його моральних страждань, так як він був змушений пройти огляд на стан сп`яніння, затрачати свій час та був позбавлений права на вільне пересування. Додаткових страждань позивачу спричиняє і безкарність працівників поліції, оскільки ним на дії поліцейських Попова Ю.С. та Беляка Д.О. було подано скарги, які по суті не розглянуті.

Враховуючи присутність психологічного травмуючого фактору (неправомірних дій), позивач просить стягнути з Державного бюджету України на його користь 50000 гривень моральної шкоди та судові витрати у справі.

14.08.2025 року представником відповідача Департаменту патрульної поліції Петуховим С.С. до суду надано відзив на позовну заяву, в якому останній просить суд в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити повністю, посилаючись на правомірність дій працівників поліції, а сам факт закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення не тягне обов`язковий наслідок цивільно-правового характеру і не може бути доказом того, що дії відповідача заподіяли позивачу моральної шкоди. Крім того, позивачем не надано доказів наявності самої моральної шкоди та її розміру, доказів протиправності поведінки заподіювача шкоди та доказів причинного зв`язку такої поведінки із заподіяною шкодою.

21.08.2025 року представником відповідача Державної казначейської служби України Жиліним О.Ф. до суду надано відзив на позовну заяву, в якому останній просить суд в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити повністю, посилаючись на те, що Державна казначейська служба України є неналежним відповідачем у справі, так як належним відповідачем є орган, діями якого заподіяно шкоду, а у спорах з державною Україна залучення чи не залучення Державної казначейської служби України чи її територіального органу не впливає на правильність визначення відповідача у справі. Крім того, моральна шкода, заподіяна позивачу є необґрунтованою та не доведеною.

В судовому засіданні представник позивача адвокат Неживок І.В. позовні вимоги підтримав, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Крім того суду пояснив, що неправомірність дій працівників поліції підтверджується постановою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 15.05.2025 року, в якій вказано, що працівник поліції Потапов Ю.С. в порушення вимог ст. 266 КУпАП, п. 7, 8 «Порядку направлення водіїв транспортних засобів для проведення огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, і проведення такого огляду», п. 6-7 розділу І «Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції», маючи згоду водія на проходження огляду, не забезпечив проведення огляду водія, та подальшому безпідставно склав щодо нього протокол за відмову пройти огляд ч. 1 ст. 130 КУпАП. При цьому було два факти неправомірних дій щодо ОСОБА_1 , які призвели до його моральних страждань внаслідок їх систематичності, обидві події вплинули на ритм життя ОСОБА_1 , порушили його плани, він змушений був не працювати, а їздити в суд. Моральна шкода підлягає відшкодуванню на підставі ст. 1176 ЦК України.

Представник відповідача Департаменту патрульної поліції Петухов С.С. позовних вимог не визнав, посилаючись на відзив на позовну заяву. Крім цього суду пояснив, що дії працівника поліції 05.04.2025 року на стаціонарному пункт поліції були правомірними, в постанові Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 15.05.2025 року не зазначено, що поліцейський неетично спілкувався, принижував позивача, нею лише встановлено відсутність в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, окрема ухвала суду не виносилась. Позивачем не доведено належними доказами того, що під час складення відносно нього протоколу про адміністративне правопорушення йому заподіяно моральної шкоди.

Представник відповідача Департаменту патрульної поліції Коляда В.Г. позовних вимог не визнав, посилаючись на відзив на позовну заяву. Крім цього суду пояснив, що до спірних правовідносин не можуть бути застосовані положення ст. 1176 ЦК України та Закону України від 01 грудня 1994 року № 266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», так як патрульна поліція не є суб`єктом, який здійснює оперативно-розшукову діяльність чи проводить досудове розслідування. Позивач своїх позовних вимог належними доказами не довів.

Представник відповідача Державної казначейської служби України Жилін О.Ф. в судове засідання не прибув, у відзиві на позовну заяву просить справу слухати у його відсутності.

Суд, розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін та дослідивши письмові докази, вважає, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають частковому задоволенню, виходячи з такого.

У відповідності до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

В судовому засіданні встановлено, що 05.04.2025 року о 10 годині 48 хвилин на 78 км. автодороги М-05 Київ-Одеса поліцейським взводу № 1 роти № 2 батальйону № 1 ППП в м. Біла Церква та Білоцерківському районі УПП в Київській області ДПП сержантом поліції Потаповим Ю.С. було складено протокол про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 130 КУпАП серії ААД № 563207, згідно якого останній 05.04.2025 о 08 год. 20 хв. на автодорозі М-05 Київ-Одеса 78 км. керував транспортним засобом Chevrolet Aveo, реєстраційний номер НОМЕР_1 з явними ознаками наркотичного сп`яніння (звужені зіниці очей, що не реагують на світло, підвищена жвавість), від проходження медичного огляду на стан наркотичного сп`яніння у встановленому законодавством порядку відмовився, що зафіксовано на технічний засіб відеозапису, а саме нагрудний персональний відео реєстратор «5 К Моторола» № 477967 та №477073, від керування відсторонений шляхом передачі тверезому водію, чим порушив вимоги п.2.5 ПДР України.

Із відеозапису події вбачається, о 8 год. 15 хв. водій ОСОБА_1 зупинений працівниками поліції, для перевірки документів. Після зупинки працівники поліції почали проводити огляд автомобіля. ОСОБА_1 відкрив багажник та надав до огляду його зміст. При цьому повідомив, про відсутність в нього заборонених речей. Під час огляду багажника працівник поліції двічі запитує у ОСОБА_1 чи він нічого не вживав, на що останній вказує що не вживав. Далі о 8 год 21 хв. (clip-10) працівник поліції висловлює підозру, що ОСОБА_1 перебуває в стані наркотичного сп`яніння, та пропонує пройти огляд на стан сп`яніння, на що ОСОБА_1 беззастережно погоджується. Далі о 8 год. 23 хв. (clip-10) працівник поліції знову запитує в ОСОБА_1 чи буде він проходити огляд в медичному закладі, на останній беззастережно погоджується. О 8 год. 28 хв. (clip-10) працівник поліції знову пропонує ОСОБА_1 пройти огляд на стан наркотичного сп`яніння, на що той вчергове повідомляє, що буде їхати на огляд. О 8 год 39 хв. (clip-11) ОСОБА_1 повідомляє, що готовий їхати до медичного закладу. O 8 год 42 хв. (clip-11) працівник поліції знову запитує в ОСОБА_1 чи буде той проходити огляд, на що ОСОБА_1 беззастережно відповідає так. О 8 год. 58 хв. (clip-12) працівник поліції виписує направлення для проведення огляду на стан сп`яніння.О 9 год 06 хв. (clip-12) працівники поліції проводять поверхневий огляд ОСОБА_1 , після чого останній сідає до службового автомобіля поліції, для прибуття до медичного закладу. О 9 год 36 хв. (clip-15) працівники поліції доставляють ОСОБА_1 до Рокитнянської центральної районної лікарні, для проведення огляду на стан сп`яніння. Під час знаходження в медичному закладі ОСОБА_1 неодноразово наполягає на проведенні його огляду. Однак працівники поліції відмовляються проводити огляд, з причини не бажання оплачувати тестування, так як медичний працівник повідомила, що огляд на стан нароктичного спяніння буде коштувати 3226 гривень. Після цього працівник поліції пропонує ОСОБА_1 пройти огляд в Таращанській центральній лікарні, на що ОСОБА_1 вказує, що знаходиться в медичному закладі та наполягає на проведення його огляду. Як результат працівник поліції дії ОСОБА_1 щодо наполягання провести його огляд в медичному закладі, куди він доставлений, розцінює як відмову від проходження огляду та складає протокол за ч. 1 ст. 130 КУпАП. О 9 год. 45 хв. (clip-16) працівник поліції говорить ОСОБА_1 , що огляд проводити не буде, просить останнього присісти до службового автомобіля, з метою доставки його до місця зупинки.

Постановою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 15.05.2025 року провадження у справі № 357/5185/25 закрито у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Підставою закриття вказано порушення працівником поліції ОСОБА_2 вимог ст. 266 КУпАП, п. 7, 8 «Порядку направлення водіїв транспортних засобів для проведення огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, і проведення такого огляду», п. 6-7 розділу І «Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції», так як останній, маючи згоду водія на проходження огляду, не забезпечив проведення огляду водія, та подальшому безпідставно склав щодо нього протокол за відмову пройти огляд ч. 1 ст. 130 КУпАП.

30.05.2025 року транспортний засіб під керуванням ОСОБА_1 було зупинено працівником поліції Белякою Д.О. та водію було запропоновано пройти огляд на стан наркотичного сп`яніння.

Із відеозапису події вбачається, що підставою зупинки, як і підставою огляду на стан наркотичного сп`яніння, стало складення 05.04.2025 року відносно ОСОБА_1 протоколу про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Згідно висновку щодо результатів медичного огляду з метою виявлення ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції КНП «Київська міська наркологічна клінічна лікарня «Соціотерапія» від 04.06.2025 року, стану сп`яніння у ОСОБА_1 30.05.2025 року не виявлено.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Позивач стверджує, що внаслідок неправомірних дій працівників поліції, йому завдана моральна шкода, що проявилася у його моральних стражданнях та переживаннях, оскільки процедура притягнення його до адмінвідповідальності тривала з 05.04.2025 року по 15.05.2025 року, адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 130 КУпАП, носить кримінальний характер, він був змушений звертатись за правовою допомогою та відвідувати судові засідання, це вплинуло на його ритм життя та вимагало значних зусиль для того, щоб довести свою невинуватість. Крім того, дії працівників поліції носять характер переслідування, так складення протколу про адмінітсративне правлпорушення 05.04.2025 року за ч. 1 ст. 130 КУпАП у правцівників поліції є підставою для зупинки його транспортного засобу та, вочевидь, кожного разу для проходження ним огляду на стан наркотичного спяніння, що позбавлятиме його права на вільне пересування.

Надаючи правову оцінку встановленим фактам і правовідносинам, суд зазначає наступне.

Так, звертаючись до суду із позовом, позивач просив суд стягнути із Державного бюджету України моральну шкоду у розмірі 50000 гривень, зокрема, з підстав передбачених ст. 1176 ЦК України та норм Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (надалі ЗУ №266/94-ВР).

Суд зауважує, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 січня 2025 року у справі № 335/6977/22 зазначила: «Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органами державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України та деталізовані у Законі №266/94-ВР. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у виді арешту чи виправних робіт.

Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

За відсутності підстав для застосування ч. 1 ст. 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто з огляду на загальні правила про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (ст.ст.1173,1174 цього Кодексу).

Статтею 1 Закону № 266/94-ВР передбачено, що відповідно до правил цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: 1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; 2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства.

Згідно зі ст. 2 Закону № 266/94-ВР право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках: постановлення виправдувального вироку суду; встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати; закриття справи про адміністративне правопорушення.

Системне тлумачення зазначених норм свідчить про те, що особа має право на відшкодування моральної шкоди на підставі Закону № 266/94-ВР та ст. 1176 ЦК України лише за існування таких умов: шкода завдана особі визначеними у згаданих вище нормах державними органами (органами, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність; органами досудового розслідування; прокуратурою; судом); шкода завдана особі переліком рішень, дій чи бездіяльності посадових чи службових осіб таких органів.

Відповідно до ч. 3 статті 13 Закону України «Про Національну поліцію» у складі поліції функціонують: кримінальна поліція, патрульна поліція, органи досудового розслідування, поліція охорони, спеціальна поліція, поліція особливого призначення, інші підрозділи, діяльність яких спрямована на виконання завдань поліції або на забезпечення її функціонування, рішення про створення яких приймається керівником поліції за погодженням з Міністром внутрішніх справ.

Згідно з абз. 2 ч. 2 ст. 5 Закону України «Про оперативно-розшукову діяльність» оперативно-розшукова діяльність здійснюється оперативними підрозділами Національної поліції - підрозділами кримінальної та спеціальної поліції.

Відповідно до розділу 2 Положення про патрульну службу МВС, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 02 липня 2015 року № 796, основними завданнями патрульної служби є: забезпечення публічного порядку і громадської безпеки; забезпечення безпеки осіб, захисту їх прав, свобод та законних інтересів; створення стану захищеності життєво важливих інтересів суспільства, сконцентрованих у його матеріальних і духовних цінностях, нормальних умов життєдіяльності людини, діяльності підприємств, установ, організацій; запобігання кримінальним, адміністративним правопорушенням; попередження, виявлення та припинення кримінальних та адміністративних правопорушень, випадків насильства у сім`ї, а також виявлення причин і умов, що сприяють їх учиненню; взаємодія із суспільством: реалізація підходу «міліція та громада», що полягає у співпраці та взаємодії із населенням, громадськими організаціями, іншими підрозділами органів внутрішніх справ, органами публічної влади, з метою запобігання правопорушенням, забезпечення безпеки, зниження рівня злочинності, а також установлення довірливих відносин між міліцією та населенням; забезпечення безпеки дорожнього руху; організація контролю за додержанням законів, інших нормативно-правових актів з питань безпеки дорожнього руху.

З урахуванням наведених правових норм Велика Палата Верховного Суду виснувала, що поліцейський, який складає протокол про адміністративне правопорушення, не є суб`єктом, який здійснює оперативно-розшукову діяльність чи проводить досудове розслідування, тому до таких правовідносин не застосовуються приписи ст. 1176 ЦК України та Закону № 266/94-ВР.

У підсумку Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що у разі закриття справи про адміністративне правопорушення через відсутність події і складу адміністративного правопорушення відшкодування шкоди особі, відносно якої складено протокол про адміністративне правопорушення, здійснюється на загальних підставах, передбачених ст. 1174 ЦК України, а положення ст. 1176 ЦК України та Закону № 266/94-ВР не є застосовними».

Водночас, суд акцентує увагу на тому, що саме на суд покладено обов`язок надати правильну правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що відповідно до принципу jura novit curia («суд знає закони») неправильна юридична кваліфікація сторонами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм. Такі висновки сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 15 червня 2021 року у справі № 904/5726/19, від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц, від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15.

Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту та не може розумітися як вихід суду за межі позовних вимог (висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17).

Отже, з огляду на зазначене, суд вважає, що заявлену позивачем вимогу про відшкодування моральної шкоди необхідно розглядати, виходячи із загальних підстав, визначених ЦК України.

Так, відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Стаття 23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені статтею 1167 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості відповідальності за шкоду, завдану органами державної влади чи місцевого самоврядування та їх посадовими особами, які є відмінними від загальних підстав деліктної відповідальності.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів (частина перша статті 1173 ЦК України).

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи (частина перша статті 1174 ЦК України).

Наведеними правовими нормами передбачено, що для покладення відповідальності за дії посадових осіб та органів державної влади чи місцевого самоврядування наявність їх вини не є обов`язковою. Проте цими приписами встановлена обов`язковість інших трьох елементів складу цивільного правопорушення, встановлення яких є необхідним для покладення відповідальності за завдану шкоду на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування, про що Велика Палата Верховного Суду деталізує далі.

Усталеним у доктрині цивільного права та національній судові практиці є підхід, за якого для покладення відповідальності на державу за дії (бездіяльність) посадових осіб органів державної влади (тут і далі - йдеться також й про органи місцевого самоврядування, про що не зазначається з огляду на обставини цієї справи) у виді відшкодування шкоди має бути встановлено наявність одночасно трьох умов: неправомірність (протиправність) дії посадових або службових осіб державного органу; шкода; причинно-наслідковий зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Тягар доведення наявності цих умов покладається на позивача, який звертається з позовом про відшкодування шкоди на підставі статей 1173, 1174 ЦК України (див. близькі за змістом висновки у пункті 8.49.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 01 березня 2023 року у справі № 925/556/21).

У пункті 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 вказано, що, застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

Отже, для покладення відповідальності на державу за дії (бездіяльність) посадових осіб органів державної влади у виді відшкодування шкоди обов`язковою є сукупність трьох умов: дії органу (посадових або службових осіб) повинні мати протиправний характер, шкода та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Вина посадових осіб органів державної влади не є обов`язковою. Тягар доведення наявності зазначених трьох умов покладається на позивача, який звернувся до суду з позовом про відшкодування шкоди.

Такий висновок викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 22 січня 2025 року у справі № 335/6977/22.

У цій же постанові Великою Палатою Верховного Суду зазначено, що: « у справах про відшкодування шкоди, завданої рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, його посадових осіб, позивач може доводити наявність очевидних ознак протиправності чи свавільності дій цих суб`єктів, які спричинили порушення прав, свобод або інтересів позивача (п. 70).

Вирішуючи спір у справі про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним притягненням до адміністративної відповідальності, суд загальної юрисдикції може встановити наявність у діях працівників патрульної поліції під час складення протоколу про адміністративне правопорушення ознак очевидної протиправності, таких як: відсутність повноважень у працівника патрульної поліції на складання протоколу про адміністративне правопорушення, складання працівниками патрульної поліції протоколу про адміністративне правопорушення стосовно особи, яка не була учасником ДТП, тощо. Отже, очевидний характер протиправності дій (бездіяльності, рішень) працівників патрульної поліції під час складання протоколу про адміністративне правопорушення може бути встановлений судом загальної юрисдикції, зокрема й тоді, коли такі дії (бездіяльність, рішення) явно суперечать вимогам закону та порушують права, свободи або інтереси осіб, які звернулися до суду (п. 71).

У наведеній категорії справ суд, з огляду на підстави позову, при вирішенні питання про те, чи мали дії або бездіяльність органів влади, їх посадових осіб, які становили втручання в право особи, ознаки свавільності, повинен оцінювати: чи були передбачені законом підстави (умови) для відповідних дій працівників поліції (у контексті цієї справи), чи були вони виправданими (необхідними) та пропорційними до конкретних обставин (п. 72).

Втручання не буде свавільним, якщо: воно відбулося згідно із законом; воно переслідує легітимну мету і є пропорційним до цієї мети; воно є необхідним у демократичному суспільстві (п. 73).

Отже при вирішенні спору про відшкодування шкоди суд може встановити протиправний характер дій (бездіяльності, рішень) працівників патрульної поліції як обов`язковий елемент деліктної відповідальності за наявності ознак очевидної протиправності чи навіть свавільності таких дій (п. 74)».

Так, зі змісту постанови Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 15.05.2025 року у справі № 357/5185/25 вбачається, що, закриваючи провадження у справі про притягнення позивача ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 статті 130 КУпАП за відсутності у його діях складу правопорушення, суд констатував порушення працівником поліції ОСОБА_2 вимог ст. 266 КУпАП, п. 7, 8 «Порядку направлення водіїв транспортних засобів для проведення огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, і проведення такого огляду», п. 6-7 розділу І «Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції», так як останній, маючи згоду водія ОСОБА_1 на проходження огляду на стан наркотичного сп`яніння, не забезпечив проведення такого огляду водія, та подальшому безпідставно склав щодо нього протокол за відмову пройти огляд ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Таким чином, поліцейським Потаповим Ю.С. не було виконано його безпосередніх професійних обов`язків, що проявилося в явному небажанні провести огляд водія ОСОБА_1 на стан наркотичного сп`яніння, при цьому в обхід норм закону складено протокол про адміністартивне правопорушення за відмову від проходження такого огляду, що призводить до порушення ст. 5 та ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Отже, з огляду на зазначене та на підставі прийнятого судового рішення, судом у цій справі встановлено, що зазначені дії поліцейського взводу № 1 роти № 2 батальйону № 1 ППП в м. Біла Церква та Білоцерківському районі УПП в Київській області ДПП сержантом поліції Потапова Ю.С. були очевидно протиправними.

Зазначені обставини під час судового розгляду справи представниками відповідача Департаменту патрульної поліції спростовані не були.

Водночас, під час розгляду справ про відшкодування моральної шкоди суд повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та на яких міркуваннях він у цьому базується, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Наявність заподіяння моральної шкоди повинен довести позивач.

З огляду на загальні засади доказування у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і яким є розмір її відшкодування.

Вирішувати такі спори потрібно з урахуванням того, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (статті 3, 19 Конституції України) і завжди викликає у людини негативні емоції. Проте не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

При цьому, порушення прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей, зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди (рішення від 20 жовтня 2011 року у справі «Рисовський проти України» (Rysovskyy v. Ukraine).

Отже, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у виді погіршення здоров`я, можуть підтверджувати завдання моральної шкоди.

Причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду. Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту шкоду, яка завдана його діями. Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювача, а викликана іншими обставинами. Водночас причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без якихось додаткових факторів стала причиною завдання шкоди (див. висновки Верховного Суду, сформульовані у постанові від 20 січня 2021 року у справі № 197/1330/14-ц).

Так, судом встановлено, що внаслідок протиправних дій працівника патрульної поліції, які у ході розгляду справи встановлені та не спростовані стороною відповідача, позивач зазнав моральних страждань, порушено його нормальний спосіб життя, оскільки він був змушений докладати додаткові зусилля та час для захисту своїх прав, що спричинило йому певні моральні страждання. Психологічне напруження, розчарування, що виникли внаслідок порушення представником органу держави прав позивача підтверджує факт заподіяння позивачу моральної шкоди.

Відтак, зазначене свідчить як про наявність самої моральної шкоди, так і про наявність причинного зв`язку між протиправними діями працівника патрульної поліції та завданою позивачу моральною шкодою.

Таким чином, враховуючи викладене, суд дійшов висновку про обгрунтованість позовних вимог позивача та стягнення з Державного бюджету України на його користь заподіяної моральної шкоди.

Доводи представника відповідача Державної казначейської служби України про те, що Державна казначейська служба України є неналежним відповідачем у справі, суд до уваги не бере, так як у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду. (пункт 6.22 постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11, пункт 33 постанови від 21 серпня 2019 року у справі № 761/35803/16).

Держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів Державної казначейської служби України (далі - ДКСУ) чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не ДКСУ чи її територіальний орган.

Порядок виконання судових рішень про стягнення коштів з державного органу визначений Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» від 5 червня 2012 року № 4901-VI, яким встановлено, що виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

ДКСУ та її територіальний орган можуть бути залучені до участі у справі з метою забезпечення завдань цивільного судочинства, однак їх незалучення не може бути підставою для відмови у позові.

Вказаний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц, у постановах Верховного Суду: від 24 березня 2020 року в справі № 818/607/17, від 12 серпня 2020 року в справі № 761/7165/17, від 12 січня 2022 року в справі № 953/2593/20 (провадження № 61-7954св21).

Що стосується розміру відшкодування моральної шкоди, то суд виходить із наступного.

В позовній заяві позивач просить стягнути з держави на його користь 50000 грн. моральної шкоди.

Згідно із вимогами ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), та з урахуванням інших обставин, зокрема тяжкості, вимушених змін у життєвих стосунках, ступеню зниження престижу і ділової репутації позивача.

Згідно з вимогами ч. 3 ст. 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом.

При цьому, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

Вказана правова позиція зазначена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.12.2020 року у справі № 752/17832/14-ц.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

Визначаючи розмір відшкодування за спричинену моральну шкоду суд враховує характер спричиненої шкоди, значення справи для сторони, а також те, що у справі відсутні докази на підтвердження такої глибини душевних страждань та немайнових втрат потерпілої особи, які заслуговують на відшкодування у розмірі 50000 гривень, керуючись принципами розумності, виваженості, добросовісності та справедливості, суд приходить до висновку про визначення компенсації за спричинену позивачу моральну шкоду в розмірі 5000 гривень. Зазначений розмір відшкодування цілком буде відповідати характеру спричиненої шкоди, глибині душевних страждань позивача та наслідкам, які настали для нього.

Крім того, відповідно до статті 264 ЦПК України суд під час ухвалення рішення вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Щодо судових витрат по сплаті судового збору, то суд зазначає, що в силу п. 11 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір» судовий збір не справляється за подання позовної заяви про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадовою або службовою особою, а так само незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду, а тому такі судові витрати слід віднести за рахунок держави.

Щодо судових витрат, понесених позивачем на професійну правничу допомогу, то представник позивача у поданій письмовій заяві від 23.12.2025 року до закінчення судових дебатів у справі зробив заяву про подання доказів їх понесення протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, а тому вимогу про стягнення з держави таких судових витрат суд на даний час не розглядає.

Європейський суд з прав людини зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23).

Відтак, у контексті вищенаведеного, суд вважає наведене обґрунтування цього рішення достатнім.

На підставі вищевикладеного та керуючись статтями 15, 16, 23, 1173, 1174 Цивільного кодексу України, статтями 258, 259, 263-265, 268, 273, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд

ухвалив:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції, держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди задовольнити частково.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , - 5000 (п`ять тисяч) гривень моральної шкоди.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Дата складення повного рішення: 29 грудня 2025 року.

Суддя: Т.П.Косович