ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2025 року м. Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Бондар Я.М.,

суддів Зубакової В.П., Остапенко В.О.

секретар судового засідання Лідовська А.А.

сторони справи:

позивач ОСОБА_1

відповідач Держава Україна, в особі Кабінету Міністрів України, в інтересах якої діє Черкаська обласна прокуратура,

третя особа Головне управління Державної казначейської служби України в Черкаській області,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в порядку спрощеного позовного провадження, цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Покровського районного суду міста Кривого Рогу від 25 серпня 2025 року, ухвалене суддею Козловим Д.О. в місті Кривому Розі Дніпропетровської області, дата складення повного судового рішення 25 серпня 2025 року,

ВСТАНОВИВ

У листопаді 2024 року ОСОБА_1 звернуся до суду з позовом до Держави Україна в особі Кабінету міністрів України, третя особа Головне управління Державної казначейської служби України в Черкаській області про стягнення моральної шкоди.

Позовні вимоги обґрунтованітим, що внаслідок порушення розумного строку розгляду судом справи №699/268/15к, де він має статус обвинуваченого, йому спричинені страждання, які він оцінює в сумі 1 000 000 грн, оскільки він не погоджується із процесуальними рішеннями, прийнятими судом по даній справі, вважаючи такий суд неправомочним, посилаючись на те, що його численні заяви про відвід складу суду не задовольнялись.

Посилаючись в обґрунтування заявлених вимог на рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), якими констатована відповідальність держави щодо порушення розумних строків розгляду справи відносно осіб шляхом відшкодування завданої їм моральної шкоди, вказував, що склад суду з розгляду його справи був утворений неправомірно, змінювався багато разів шляхом зміни підсудності, вирок суду визнавався незаконним та скасовувався, ухвала суду про повернення обвинувальному акту прокурору також скасовувалась.

Враховуючи ст. 1173, 1174, 1176 ЦК України через порушення судом розумних строків розгляду кримінального провадження відносно нього, просив суд в рахунок компенсації завданої йому моральної шкоди, яку він оцінив у суму 1 000 000 грн, стягнути з Держави Україна моральну шкоду у визначеному ним розмірі.

Рішенням Покровського районного суду міста Кривого Рогу від 25 серпня 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом практики Європейського суду з прав людини, просить скасувати рішення Покровського районного суду міста Кривого Рогу від 25 серпня 2025 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом не враховано, що обгрунтовуєчи позовні вимоги ОСОБА_1 керувався не Законами України, а практикою Європейського суду з прав людимни, обов`язковість застосування якої судами передбачено чинним законодавством України, бо чинним законодавством України не передбачено відшкодування моральної шкоди за довготривалий розгляд справи.

Суд в своєму рішенні наполегливо вказує на вину позивача, зазначаючи, що ОСОБА_1 неодноразово подавав заяви про відвід колегії суду, але було проігноровано, що в своїх заявах ОСОБА_1 акцентував увагу на тому, що справу №699/268/15-к розглядає незаконний склад суду з вини Чекаського апеляційного суду, як і спочатку Придніпровський районний суд міста Черкаси, де ОСОБА_1 також неодноразово подавав заяви про відвід складу суду. Але заяви про відвід ігнорувалися та залишалися без задоволення. При цьому апеляційний суд Кіровоградської області в ухвалі від 27.06.2017 року вказав що дійсно справу №699/268/15-ц Придніпровський районний суд міста Черкаси розглядав незаконним складом суду. Станом на даний час Кам`янський районний суд Черкаської області також здійснює розгляд справи незаконним складом, але доводи ОСОБА_1 ігноруються, що вказує на навмисне затягування та порушення права ОСОБА_1 на справедливий суд.

У відзиві на апеляційну скаргу Головне управління Державної казначейської служби України у Черкаській області, посилаючись на безпідставність апеляційної скарги ОСОБА_1 , просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення Покровського районного суду міста Кривого Рогу від 25 серпня 2025 року залишити без змін.

Кабінет Міністрів України у відзиві на апеляційну скаргу посилається, що рішення Покровського районного суду міста Кривого Рогу від 25 серпня 2025 року прийнято судом першої інстанції відповідно до норм діючого законодавства із додержанням норм матеріального та процесуального права, вимоги апеляційної скарги ОСОБА_1 безпідставні та необґрунтовані. Просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши суддю доповідача, вислухавши думку позивача ОСОБА_1 , який підтримав доводи і вимоги апеляційної скарги з викладених у ній підстав, просив скасувати оскаржуване судове рішення, ухвалити нове про задоволення його позовних вимог, представника Кабінету Міністрів України Чемерис В.М. та представника Черкаської обласної прокуратури Бендас І.В., які кожен окремо просили залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, заявлених позовних вимог за наявними у справі матеріалами, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вищевказаним вимогам закону відповідає в повній мірі.

Залишаючи без задоволення позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції надаючи оцінку його позовним вимогам та доводам щодо розгляду судами справи №699/268/15-к з порушенням розумних строків, як підставу на обґрунтування відшкодування йому моральної шкоди, врахувавши наявні в матеріалах справи докази, дійшов висновку, що позивач не довів фактів безпідставного, невиправданого затягування або невжиття необхідних заходів щодо розгляду судами справи №699/268/15-к й, відповідно, і що такою протиправною бездіяльністю йому завдано моральну шкоду на визначену ним суму.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що в провадженні Кам`янського районного суду Черкаської області перебуває кримінальне провадження по обвинуваченню ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 258-3, ч. 1 ст. 263, ч. 1 ст. 263-1 КК України, загальна тривалість якого в судах становить десять років.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

За правилами статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Пленум Верховного Суду України надав роз`яснення щодо застосування законів, що регулюють відшкодування моральної шкоди, у постанові «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року, із послідуючими змінами. Так, у пункті 2 цієї постанови роз`яснено, що спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції або випливає з її положень; у випадках, передбачених статтями 23, 1167 ЦК України та іншим законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди;при порушенні зобов`язань, які підпадають під дію Закону України «Про захист права споживачів» чи інших законів, що регулюють такі зобов`язання і передбачають відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

У пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. Відповідальність заподіювача шкоди без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством (пункт 5 Постанови).

Пунктом 9 зазначеної постанови визначено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.

Згідно пункту 10-1 зазначеної постанови при розгляді справ за позовами про відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 56 Конституції судам слід мати на увазі, що при встановленні факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, місцевого самоврядування або їх посадових чи службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень вона підлягає відшкодуванню за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування. Дія цієї норми не поширюється на випадки заподіяння моральної шкоди рішеннями, діями чи бездіяльністю недержавних органів, їх посадових чи службових осіб.

При вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, його посадовими або службовими особами, судам слід виходити з того, що зазначений орган має бути відповідачем у такій справі, якщо це передбачено відповідним законом (наприклад, ст. 9 Закону «Про оперативно-розшукову діяльність»). Якщо ж відповідним законом чи іншим нормативним актом це не передбачено або в ньому зазначено, що шкода відшкодовується державою (за рахунок держави), то поряд із відповідним державним органом суд має притягнути як відповідача відповідний орган Державного казначейства України.

Відповідно частини 1, 2, 6 статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах.

Відповідно до статті 1177 ЦК України шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону (частина 1). Шкода, завдана потерпілому внаслідок кримінального правопорушення, компенсується йому за рахунок Державного бюджету України у випадках та порядку, передбачених законом (частина 2).

Отже, шкода, завдана іншими незаконними діями або бездіяльністю чи незаконними рішеннями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду відшкодовується на загальних підставах, виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами, що містяться у статтях 1173, 1174 ЦК України.

Стаття 1173 ЦК України визначає, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

За правилами статті 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Статті1173, 1174 ЦК Україниє спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність держави за дії чи бездіяльність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності наявність вини посадових осіб та органів державної влади не є обов`язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності та доказування інших елементів складу цивільного правопорушення.

Необхідною підставою для притягнення держави до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії (бездіяльність) органу державної влади, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставістатті 1173 ЦК України.

Обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Відсутність однієї із складової цивільно-правової відповідальності є підставою для відмови у задоволенні позову. Отже, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності на підставі чого суд встановлює наявність факту заподіяння позивачу посадовими особами органів державної влади моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом.

Однією із обов`язкових умов настання деліктної відповідальності є наявність причинного зв`язку між протиправним діянням (бездіяльністю) заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому.

Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду. Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок, як умова відповідальності, виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту шкоду, яка завдана його діями.

Кожен, чиї права та свободи було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження (ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Особа має право на компенсацію від держави за невиконання державою свого позитивного зобов`язання щодо проведення ефективного та незалежного розслідування злочину.

Відповідно статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свободпозивач може претендувати на компенсацію за шкоду, спричинену надмірною тривалістю кримінального провадження, якщо доведе факт надмірної тривалості досудового розслідування і те, що тим самим йому було завдано матеріальної чи моральної шкоди, та обґрунтує її розмір (постанова Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17).

Протиправна бездіяльність суб`єкта владних повноважень являє собою зовнішню форму поведінки (діяння) цього органу, що полягає у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені.

Для визнання бездіяльності протиправною важливими є також конкретні причини, умови та обставини, через які дії, що підлягали обов`язковому виконанню відповідно до закону, фактично не були виконані чи були виконані з порушенням строків. Значення мають юридичний зміст, значимість, тривалість та межі бездіяльності, фактичні підстави її припинення, а також шкідливість бездіяльності для прав та інтересів особи.

Лише доведення протиправності дій чи бездіяльності слідчих органів, наявності реальної шкоди та причинного зв`язку між ними може бути підставою для покладення на державу відповідальності за статтями 1173, 1174 або 1176ЦК України.

За правилами статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Для цього, позивач звертаючись до суду із позовом, згідно принципу диспозитивності цивільного судочинства, та з урахуванням вимог статті 175 ЦПК України (пункти 4, 5 частини 3), у поданій заяві має зазначити зміст заявлених вимог: спосіб захисту прав, передбачений законом; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги і зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини.

За правилами статтей 12 та 81 ЦПК України позивач повинен довести ті обставини, на які він посилається, як на підставу своїх вимог та подати докази. Доказування не ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи.

Відповідно статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Докази мають бути належними, які містять інформацію щодо предмета доказування (ст. 77 ЦПК України), допустимими що свідчать про обставини, які мають бути підтверджені певними засобами доказування, що одержані із дотриманням порядку, встановленого законом (стаття 78 ЦПК України); достовірними на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України); достатніми, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (статті 80 ЦПК України).

За правилами статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Як вбачається з матеріалів цивільної справи позивач ОСОБА_1 обґрунтував свої вимоги надмірною тривалістю кримінального провадження, яке призвело до моральних страждань позивача.

Перевіривши матеріали справи, суд врахував, що здійснення правосуддя у кримінальному провадженні по справі № 699/268/15-к підтверджується хронологічною довідкою від 12.06.2025 року Кам`янського районного суду Черкаської області з детальною інформацією про рух кримінальної справи № 699/268/15-к за обвинуваченням ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 258-3, ч. 1 ст. 263, ч. 1 ст. 263-1 КК України.

Судом враховані надані позивачем: ухвалу суду апеляційної інстанції від 27 червня 2017 року про скасування вироку суду першої інстанції, ухвали від 16 січня 2018 року, від 25 березня 2021 року, від 12 травня 2021 року про задоволення заяв позивача про відвід складу суду.

Також судом прийнято до уваги надані прокурором постановлені по справі № 699/268/15-к за результатом розгляду клопотань ОСОБА_1 ухвали суду про відмову в поверненні майна від 29 грудня 2014 року, про задоволення самовідводу від 14 грудня 2015 року, про відмову у відводі захисника від 7 квітня 2026 року, ухвал про забезпечення участі захисника Варющенко С. В. від 29 лютого 2016 року, від 6 квітня 2016 року, про відмову у відводі колегії суддів від 21 жовтня 2015 року, від 17 жовтня 2023 року, від 9 грудня 2024 року, від 18 серпня 2021 року, про відмову у визнанні недопустимими доказів від 8 травня 2023 року, про відмову в визнані недопустимим обвинувального акту від 27 червня 2023 року, а також прийняті під час досудового розслідування ухвали слідчого судді про дозвіл на обшук місця проживання позивача та протокол такого обшуку.

Надаючи оцінку загальній тривалості розгляду судами справи №699/268/15-к за обвинуваченням позивача у вчиненні кримінальних правопорушень, суд першої інстанції обґрунтовано врахував, що тривалість не була надмірною та не свідчить про порушення розумних строків розгляду такої справи, оскільки на її тривалість вплинули, зокрема, об`єктивні причини, такі як складність кримінальної справи, яка розглядається колегією суддів щодо висунутого особі особливо тяжкого обвинувачення. Також розгляд справи №699/268/15-к проводився різними судами трьох інстанцій, зокрема, через заявлення клопотань ОСОБА_1 про відвід складу суддів та зміну підсудності справи (загалом було змінено більше п`яти складів суду), що зумовлювало необхідність розпочинати розгляд спочатку, а також внаслідок скасування вироку суду судом апеляційної інстанції та скасування ухвали суду про повернення обвинувального акту прокуророві. Також на тривалість провадження безумовно вплинула процесуальна поведінка учасників справи, у тому числі позивача, яким постійно заявлялись відводи складам суду, прокурорам, захисникам, а також інших клопотань.

В цьому сенсі судом прийнято до уваги наявні у справі численні клопотання позивача в рамках кримінальної справи №699/268/15-к щодо відводу колегій суддів, про незаконний розгляд його справи, визнання недопустимими доказів по справі, про повернення речових доказів, повернення майна, скасування арешту майна, про закриття кримінального провадження та тощо.

Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивач не довів фактів безпідставного, невиправданого затігування або невжиття необхідних заходів щодо розгляду судами справи №699/268/15-ц, які могли були би підставою для відшкодування йому моральної шкоди.

Сам факт тривалості розгляду справи не є доказом протиправної бездіяльності та не може бути підставою для стягнення моральної шкоди.

Доказами завдання моральної шкоди та наявності причинно-наслідкового зв`язку можуть бути висновки спеціалістів, експертів тощо, які безпосередньо підтверджують негативні наслідки для позивача.

Таких доказів позивачем не надано.

Інші доводи апеляційної скарги також не заслуговують на увагу і не можуть бути підставою для скасування законного рішення суду першої інстанції, оскільки вони є суб`єктивним відображенням обставин, викладених на власний розсуд і з наданням особистих коментарів цих обставин, що спростовано викладеним у даній постанові.

При цьому суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції з`ясував у достатньому обсязі характер спірних правовідносин та визначився з нормами права, які підлягають застосуванню, а тому прийшов до вірного висновку про відмову у задоволенні позову.

Аргументи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, постановив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані, підтверджуються письмовими доказами та не спростовуються доводами, викладеними в апеляційній скарзі.

Відповідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Щодо судових витрат, то відповідно до підпунктів «б» та «в» пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення, та про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки, апеляційна скарга залишаеться без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст. 367,368,374,375,381,382 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Покровського районного суду міста Кривого Рогу від 25 серпня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 24 грудня 2025 року.

Головуючий:

Судді: