Провадження № 2/727/2406/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2025 року м. Чернівці

Шевченківський районний суд м. Чернівці у складі:

головуючого судді Калмикової Ю. О.,

за участю секретаря судового засідання Лепчук О. І.,

за участю представника позивачів ОСОБА_1

за участю представників відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю представника третьої особи Сарафінчан І. Ф.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Чернівці в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до Чернівецької міської ради, ОСОБА_6 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Вікарді» про визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійним договору оренди землі, третя особа без самостійних вимог на стороні позивача ОСОБА_7 ,

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_4 , ОСОБА_5 звернулися до Шевечнківського районного суду м. Чернівці з позовом до Чернівецької міської ради, ОСОБА_6 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Вікарді» про визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійним договору оренди землі, третя особа без самостійних вимог на стороні позивача ОСОБА_7 .

Представником відповідача ОСОБА_2 подано клопотання про закриття провадження у справі, на обґрунтування якого зазначила, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру (ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, №19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року).

Європейський суд з прав людини у рішенні від 20 липня 2006 року у справі "Сокуренко і Стригун проти України" вказав, що фраза "встановлений законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Термін "судом, встановленим законом" у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає "усю організаційну структуру судів, включно з ... питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів ...". Суд дійшов висновку, що національний суд не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом, і, таким чином, не міг вважатися судом, "встановленим законом".

Отже поняття "суду, встановленого законом" зводиться не лише до правової основи самого існування "суду", але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Така правова позиція наводиться у постанові Верховного Суду від 29 листопада 2023 року у справі № 520/4702/19.

В постанові від 14 грудня 2023 року у справі № 420/7433/23 Верховний Суд наголошував, що судова юрисдикція - це інститут права, що покликаний розмежувати як компетенцію різних ланок судової системи так і різні види судочинства, якими є цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне.

У постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного адміністративного суду від 24 січня 2024 року у справі № 140/1568/23 зазначено, що вимога щодо того, що суд має бути "встановленим законом", є однією з декількох вимог Конвенції та протоколів до неї і встановлює, що дії національних органів мають базуватись на внутрішньому праві, наприклад п. 1 ст. 5 ("відповідно до процедури, встановленої законом" та "законний" арешт або затримання), п. 2 ст. 8 ("у відповідності з законом"), пп. 2 ст.ст. 9, 10 та 11 ("встановлені законом"), п. 2 та п. 4 ст. 2 Протоколу № 4 ("згідно із законом") та п. 1 ст. 4 Протоколу № 7 ("відповідно до закону та кримінальної процедури цієї держави").

Отже, не маючи повноважень на здійснення судочинства в певному провадженні, суд діятиме всупереч чітким процесуальним нормам, що не відповідало б принципу юридичної визначеності та обов`язковості (остаточності) рішень та спричинило б порушення ст. 6 Конвенції.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад спірних правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Згідно із частинами першою та другою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

У частині першій статті 19 ЦПК України визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Велика Палата Верховного Суду послідовно зазначала, що критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, у якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа. Отже, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом можна розглядати будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін зазвичай є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства [див. постанови від 12 жовтня 2022 року у справі № 183/4196/21 (провадження № 14- 36цс22), від 08 червня 2022 року у справі № 362/643/21 (провадження № 14- 32цс22), від 23 листопада 2021 року у справі № 641/5523/19 (провадження № 14-178цс20) та інші].

Юрисдикційність спору залежить від характеру спірних правовідносин, правового статусу суб`єкта звернення та предмета позовних вимог.

Подібні правові висновки сформовані також і в постановах Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року в справі № 210/5659/18 (провадження № 14-632цс19), від 27 жовтня 2020 року в справі № 127/18513/18 (провадження № 14-145цс20), від 12 жовтня 2022 року у справі № 183/41966/21 (провадження № 14-3 6цс22) та інших.

Статтею 20 ГПК України встановлені особливості предметної та суб`єктної юрисдикції господарських судів, якими визначено коло спорів, що розглядаються господарськими судами, та у пункті 2 частини першої статті 20 ГПК України встановлено, що господарські суди розглядають справи у спорах, які виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності, та інші справи у визначених законом випадках, зокрема справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.

Згідно з пунктом 6 частини першої статті 20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також справи у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.

Предметом даного спору є визнання про визнання незаконним та скасування рішення Чернівецької міської ради та визнання недійним договору оренди землі укладеного між двома юридичними особами. Тобто, суб`єктний склад сторін у спірних правовідносинах виключно юридичні особи.

Крім того, цільове використання земельної ділянки площею 1,2338 га за кадастровим номером :09:001:0251 для будівництва та обслуговування будівель торгівлі (код 03.07), тобто, виключно в комерційних цілях, що виключає будь-який приватний характер даного спору та можливість його розгляду у цивільному судочинстві.

Належним на праві власності позивачам нерухоме майно є приміщення комерційного призначення.

Зазначене нерухоме майно розташоване на земельній ділянці, яка перебуває у комунальній власності територіальної громади м. Чернівців. Цільове призначення земельної ділянки для будівництва та обслуговування будівель торгівлі (код 03.07).

Слід звернути увагу суду, що позивачі вказуючи на своє порушення права на власність чи розпорядження належним їм майном, дивним чином не вказують, що дане майно може використовуватись ними виключно в комерційних цілях.

Саме лише посилання позивачів на реєстрацію права власності на об`єкт за фізичними особами не доводить, що дане нерухоме майно не використовується в комерційних цілях, оскільки на даний час нерухоме майно комерційного призначення не може реєструватися за фізичними особами-підприємцями, а реєструється саме за фізичними особами.

Спір у цій справі є спором про стверджуване порушення цивільного права та законного інтересу позивачів як власників комерційного приміщення з боку юридичних осіб.

Отже, з огляду на суб`єктний склад сторін дана справа віднесена до юрисдикції господарських судів, що виключає її розгляд в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 квітня 2021 року у справі № 591/5242/18 (провадження № 14-168цс20) вказано, що критеріями розмежування судової юрисдикції, зокрема, господарської та цивільної юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад учасників правовідносин, зміст їх прав та обов`язків, предмет спору та характер спірних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ та/або спорів (див. постанови Великої Палата Верховного Суду від 03 листопада 2020 року у справі № 922/88/20 (провадження № 12-59гс20), від 26 травня 2020 року у справі № 908/299/18(провадження № 12-136гс19); від 19 травня 2020 року у справі № 910/23028/17 (провадження № 12-286гс18); від 28 січня 2020 року у справі № 50/311-6 (провадження № 12-143гс19).

З огляду на вищевикладене, суб`єктний склад сторін справи та правовий характер спірних правовідносин дає підстави для висновку про господарський характер цієї справи, що виключає розгляд даної справи в порядку цивільного судочинства.

В судовому засіданні представник позивачів ОСОБА_1 заперечував проти заявленого клопотання, зазначивши, що позивачами є фізичні особи, які не зареєстровані як ФОП та не здійснюють комерційну діяльність

В судовому засіданні представник відповідача Чернівецької міської ради Фуркал С.О. заперечував проти задовлення клопотання представника відповідача Волошиної Т.В. про закриття провадження у справі з підстав, зазначених представником позивачів.

В судовому засіданні представник третьої соби Сарафінчан І.Ф. заперечувала проти задовлення клопотання представника відповідача Волошиної Т.В. про закриття провадження у справі з підстав того, що дане клопотання подане з порушенням строків, вже після проведення підготовочго судового засідання та також зазначила, що позивачі не мають статусу ФОП.

Вислухавши клопотання представника відповідача, думку учасників процесу, дослідивши письмові матеріали справи суд доходить наступного висновку.

У частині першій статті 19 ЦПК України визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Статтею 20 ГПК України встановлені особливості предметної та суб`єктної юрисдикції господарських судів, якими визначено коло спорів, що розглядаються господарськими судами, та у пункті 2 частини першої статті 20 ГПК України встановлено, що господарські суди розглядають справи у спорах, які виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності, та інші справи у визначених законом випадках, зокрема справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.

Згідно з пунктом 6 частини першої статті 20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також справи у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

ОСОБА_4 , ОСОБА_5 звернулися до Шевченківського районного суду м. Чернівці з позовом до Чернівецької міської ради, ОСОБА_6 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Вікарді» про визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійним договору оренди землі, третя особа без самостійних вимог на стороні позивача ОСОБА_7 . Позов заявлено з підстав укладення на новий строк договору оренди землі. Позивач просить суд визнати незаконним та скасувати рішення 42 сесії Чернівецької міської ради VІІІ скликання від 29.02.2024 №1693 Про розгляд звернення ОСОБА_8 щодо кладення на новий строк договору оренди землі за адресою: АДРЕСА_1 та визнати недійсним договір оренди землі №12880, укладений 19.03.2024 між Чернівецькою міською радою та ОСОБА_6 щодо земельної ділянки площею 1,2338 га за кадастровим номером :09:001:0251, цільове призначення землі для будівництва та обслуговування будівель торгівлі (код 03.07), мета використання для організації мікроринку за адресою: АДРЕСА_1 .

Як зазначалось представником позивача ОСОБА_1 позивачі не мають статусу фізичної особи підприємця.

Приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу (як правило, майнового) конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

Позивачі як підставу звернення до суду зазначають про порушення права власності (розпорядження) належним їм нерухомим майном, що розташоване на спірній земельній ділянці, адже рішенням 42 сесії Чернівецької міської ради VІІІ скликання від 29.02.2024 №1693 порушується їх існуюче право на оренду землі, а отже такий спір розглядається загальним судом в порядку цивільного судочинства.

Предметом розгляду є не стільки дії органу місцевого самоврядування як суб`єкта, наділеного владно-управлінськими функціями чи здійснення господарської діяльності, скільки приватний інтерес позивачів щодо оформлення права користування земельною ділянко під належним їм на праві власності нерухоме майно, що свідчить про приватноправовий характер правовідносин.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.04.2019 зазначено, що якщо особа стверджує про порушення своїх прав наслідками, спричиненими рішенням, дією чи бездіяльністю органу місцевого самоврядування, які вона вважає неправомірними, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни або припинення її цивільних прав чи інтересів або пов`язані з реалізацією її майнових або особистих немайнових прав чи інтересів, зокрема і щодо оформлення права на земельну ділянку під набутим у власність будинком або спорудою, то визнання незаконними таких рішень, їх скасування, визнання дій чи бездіяльності органу місцевого самоврядування неправомірними, є способами захисту відповідних цивільних прав та інтересів (справа № 921/158/18).

Отже, враховуючи суб`єктний склад сторін справи та правовий характер спірних правовідносин, позов пред`явлений з метою захисту саме цивільних права та інтересу, що унеможливлює його вирішення в порядку господарського судочинства, а отже, клопотання представника відповідача про закриття провадження у справі задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. 19, 255, 258-260 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити в задоволенні клопотання представника відповідача Волошиної Т.В. про закриття провадження у справі за позовом ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до Чернівецької міської ради, ОСОБА_6 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Вікарді» про визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійним договору оренди землі, третя особа без самостійних вимог на стороні позивача ОСОБА_7 .

Ухвала може бути оскаржена шляхом подачі апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя Ю. О. Калмикова