П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 грудня 2025 року м. Київ

Справа №752/11601/23

Апеляційне провадження №22-ц/824/11884/2025

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача: Соколової В.В.

суддів: Желепи О.В., Поліщук Н.В.

за участю секретаря Липченко О.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва ухваленого під головуванням судді Колдіної О.О. 30 жовтня 2023 року в м. Києві, у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики,

В С Т А Н О В И В

У червні 2023 року позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за договором позики від 08 грудня 2021 року у розмірі, еквівалентному 73175,11 доларів США, що підлягає сплаті в гривнях за офіційним курсом НБУ, встановленим для відповідної валюти на день платежу (повернення позики); 95539,25 грн - 3% річних; 594710,20 грн інфляційних втрат. Судові витрати покласти на відповідача.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 08 грудня 2021 року між сторонами було укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Левашовим О. Г., зареєстровано в реєстрі за № 722. На виконання умов договору позивач передав відповідачу грошові кошти у розмірі 2000000,00 грн, що на момент укладення договору було еквівалентно 73175,11 доларів США, у строк повернення двома платежами до 31 грудня 2021 року та до 31 березня 2022 року. Факт передачі коштів підтверджується підписом позичальника. Проте позичальник грошові зобов`язання щодо повернення суми позики не виконує, позику не повернула, вимогу про повернення боргу проігнорувала. У зв`язку із зазначеним у позичальника згідно п. 9 Договору позики, окрім обов`язку повернути суму позики виник обов`язок по сплаті 3% річних та інфляційних втрат за прострочення виконання зобов`язання.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 30 жовтня 2023 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики - задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму боргу за договором позики в розмірі 2675911,33 грн, 3% річних в сумі 95539,25 грн, інфляційні нарахування у розмірі 594710, 20 грн, судовий збір у розмірі 13420,00 грн.

Рішення суду мотивовано тим, що ОСОБА_1 взяла у позику у ОСОБА_2 грошові кошти та не повернула їх у встановлений у договорі строк, а тому суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову в частині стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за договором позики в сумі 2675911,33 грн, що еквівалентно 73175,11 дол. США. за офіційним курсом НБУ станом на день повернення позики. Згідно з наданим позивачем розрахунком, який перевірено судом, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 3 % річних у розмірі 95539,25 грн та 594710,20 грн - інфляційні втрати. Враховуючи викладене, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.

Не погодилась із вказаним судовим рішенням відповідач, її представником подана апеляційна скарга, в якій він зазначає про незаконність рішення у зв`язку з порушенням норм матеріального та процесуального права, невідповідністю висновків суду обставинам справи у зв`язку з неповним їх з`ясуванням, що призвело до неправильного вирішення справи. Представник відповідача вказує на те, що суд першої інстанції порушив принцип територіальної підсудності, оскільки відповідач зареєстрована в іншій місцевості, а виконання договору не прив`язане до певного точного місця. Представник зазначає, що з аналізу договору позики вбачається, що такий договір укладено в м. Києві, та повернення коштів повинно відбуватись саме в м. Києві. Натомість, умовами договору не визначено точне місце виконання договору, яке б містило прив`язку саме до Голосіївського районного суду м. Києва. Отже, внесення в договорі місця виконання договору за адресою укладення договору позики - не відповідає загальним засадам цивільного законодавства, спростовується фактичними обставинами та не може слугувати визначальним при виборі підсудності для вирішення спору. Таким чином, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з направленням справи за належною підсудністю - до Київського районного суду м. Харкова (за зареєстрованим місцем проживання відповідача).

Представник також зазначає, що сума позики згідно Договору отримувалась в національній валюті України - гривні, а тому є незаконним перерахунок заборгованості в еквіваленті іноземної валюти.

Також відповідач звільняється від відповідальності, зазначеної ст. 625 ЦПК України з 24 лютого 2022 року, а тому відсутні підстави для стягнення 3% річних та інфляційних втрат.

Судом першої інстанції було в порушення норм процесуального права, розглянуто справу в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, та протиправно не було ухвалено заочне рішення, хоча для цього існували всі підстави.

Також представник відповідача вказує, що орієнтовний розрахунок суми судових витрат, які відповідач планує понести в суді апеляційної інстанції становить 50000,00 грн, а докази понесення вказаних витрат будуть надані в порядку передбаченому ч.8 ст. 141 ЦПК України.

На підставі викладеного, просить скасувати рішення суду першої інстанції та направити справи за належною підсудністю - до Київського районного суду м. Харкова (за зареєстрованим місцем проживання відповідача).

Рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог. Стягнути з позивача на користь відповідача судові витрати.

В судовому засіданні представник відповідача - Гаращак В.В. підтримав апеляційну скаргу з підстав викладених у ній та просив її задовольнити.

Представник позивача - ОСОБА_3 заперечував щодо задоволення апеляційної скарги, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового розгляду, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів виходить з такого.

Першим питанням, яке підлягає до вирішення є питання заявлене відповідачем в доводах апеляційної скарги щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін та за відсутності належного повідомлення відповідача.

З матеріалів справи вбачається, що у позовних вимогах позивач просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за договором позики від 08 грудня 2021 року у розмірі, еквівалентному 73175,11 доларів США, що підлягає сплаті в гривнях за офіційним курсом НБУ, встановленим для відповідної валюти на день платежу (повернення позики); 95539,25 грн - 3% річних; 594710,20 грн інфляційних втрат.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 13 червня 2023 року було відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін, разом цим розгляд справи призначений на 12 вересня 2023 року о 9.25 год. /а.с.32/

Судове повідомлення було направлено на адресу відповідача, зазначену позивачем. /а.с.33/

Матеріали справи містять конверт направлений на адресу відповідача, проте він не містить даних поштового відділення про причини і дату повернення. /а.с.36/

12 вересня 2023 року судом складена довідка, згідно з якою у зв`язку з неявкою сторін фіксація судового розгляду технічними засобами не здійснювалась. /а.с.37/

З матеріалів справи вбачається, що судом повторно було направлено відповідачу копію позовної заяви та копію ухвали суду про відкриття провадження у справі. /а.с.38/

Матеріали справи містять конверт направлений на адресу відповідача, проте він не містить даних поштового відділення про причини і дату повернення. /а.с.42/

30 жовтня 2023 року судом складена довідка, згідно з якою у зв`язку з неявкою сторін фіксація судового розгляду технічними засобами не здійснювалась. /а.с.43/

30 жовтня 2023 року судом першої інстанції ухвалено рішення. /а.с.44/

Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

В силу п. 1 та п.4 ч.4 ст.19 ЦПК України спрощене позовне провадження призначене для розгляду, зокрема, малозначних справ та справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

В п.1 ч.6 цієї статті визначено, що для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує 30 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення (ч.9 ст.19 ЦПК України).

Згідно з п.п.1,3 ч.1 ст.274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються, зокрема, малозначні справи та справи, що виникають з трудових відносин.

Частиною 2 ст. 274 ЦПК України визначено, що у порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

У п.5 ч. 4 ст. 274 ЦПК України вказано, що в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах в яких ціна позову перевищує 250 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Законом України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 1 січня 2023 року був визначений у розмірі 2684 грн.

В порядку визначеному ст.278 ЦПК України відзив подається протягом п`ятнадцяти днів із дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. Позивач має право подати до суду відповідь на відзив, а відповідач - заперечення протягом строків, встановлених судом в ухвалі про відкриття провадження у справі. Треті особи мають право подати пояснення щодо позову в строк, встановлений судом в ухвалі про відкриття провадження у справі, а щодо відзиву - протягом десяти днів із дня його отримання.

Положеннями ст. 279 ЦПК України визначені особливості розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження

Так, відповідно до ч.1 цієї статті розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі.

Положеннями ч. 5 цієї статті визначено, що суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Відповідно до частини другої статті 128 ЦПК України суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою.

В порядку визначеному ст. 190 ЦПК України ухвала про відкриття провадження у справі надсилається учасникам справи, а також іншим особам, якщо від них витребовуються докази, в порядку, встановленому статтею 272 цього Кодексу. Одночасно з копією ухвали про відкриття провадження у справі учасникам справи надсилається копія позовної заяви з копіями доданих до неї документів, крім випадків, якщо позов подано в електронній формі через електронний кабінет.

Водночас ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи. Будь-яка особа, яка не є учасником справи, має право на доступ до судових рішень у порядку, встановленому законом (частина перша статті 8 ЦПК України).

У пункті 7 розділу І рішення від 28 березня 2024 року у справі «Діденко проти України» ЄСПЛ зазначив, що загальна концепція справедливого судового розгляду, яка охоплює фундаментальний принцип змагальності процесу [рішення у справі «Руїз-Матеос проти Іспанії» (Ruiz-Mateos v. Spain), від 23 червня 1993 року, пункт 63, Серія А № 262], вимагає, щоб особу, щодо якої порушено провадження, було поінформовано про цей факт [рішення у справі «Діліпак та Каракайя проти Туреччини» (Dilipak and Karakaya v. Turkey), заяви № 7942/05 та № 24838/05, пункт 77, від 04 березня 2014 року]. Принцип рівності сторін вимагає надання кожній стороні розумної можливості представляти свою справу за таких умов, які не ставлять її у явно гірше становище порівняно з протилежною стороною [рішення у справах «Авотіньш проти Латвії» [ВП] () [GC], заява № 17502/07, пункт 119, ЄСПЛ 2016, та «Домбо Бехеєр Б. В. проти Нідерландів» (Dombo Beheer B.V. v. the Netherlands), від 27 жовтня 1993 року, пункт 33, Серія А № 274]. Кожній стороні має бути забезпечена можливість ознайомитися із зауваженнями або доказами, наданими іншою стороною, у тому числі із апеляційною скаргою іншої сторони, та надати власні зауваження із цього приводу. Під загрозою стоїть упевненість сторін у функціонуванні правосуддя, яке ґрунтується, inter alia, на усвідомленні того, що вони мали змогу висловити свою позицію щодо кожного документа в матеріалах справи [рішення у справі «Беер проти Австрії» (Beer v. Austria), заява № 30428/96, пункти 17 та 18, від 06 лютого 2001 року].

У пункті 8 розділу І цього рішення вказано, що у разі невручення стороні належним чином судових документів, вона може бути позбавлена можливості захищати себе у провадженні [рішення у справі «Заводнік проти Словенії» (Zavodnik v. Slovenia), заява № 53723/13, пункт 70, від 21 травня 2015 року].

Верховний Суд у постанові від 23 квітня 2025 року у справі № 683/131/24 вказав на те, що апеляційний суд не звернув уваги на те, що розглянувши справу у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до частини п'ятої статті 279 ЦПК України, тобто без повідомлення учасників справи, суд першої інстанції не дотримався вимог статті 190 ЦПК України, зокрема не повідомив ОСОБА_2 про пред`явлення до неї позову, не пересвідчився в отриманні нею ухвали про відкриття провадження у справі разом із позовною заявою з додатками до неї, тобто не виконав вимог процесуального закону про розгляд справи з дотриманням принципів рівності сторін та відкритості інформації щодо справи.

З наведених обставин у цій справі, виходячи з предмету спору та розміру заявлених позовних вимог, який очевидно перевищує 250 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб апеляційний суд вважає, що призначення судом першої інстанції справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін є порушенням норм процесуального права.

Поряд з цим суд першої інстанції не вжив заходів встановити, чи був повідомлений відповідач про розгляд справи, оскільки дані про підстави повернення направленої судової кореспонденції відсутні, тим позбавив відповідача можливості надати заперечення щодо позовних вимог та вирішив спір по суті з порушенням закріпленого у статті 6 Конвенції принципу рівності сторін.

Таким чином доводи апеляційної скарги відповідача щодо неналежного їх повідомлення про розгляд справи знайшли своє підтвердження, що у свою чергу є самостійною підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення судом апеляційної інстанції.

Наступним питанням, яке підлягає до вирішення апеляційним судом, є питання територіальної підсудності справи.

З матеріалів справи вбачається, що при зверненні до суду позивач вказано місце проживання відповідача: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування підстав звернення до Голосіївського районного суду м. Києва позивач вказував на п.4 договору, укладеного з відповідачем, згідно з яким повернення коштів має відбутися в м. Києві та надсилаючи вимогу про повернення коштів ним було визначено місце повернення за адресою: АДРЕСА_2 , що також було місцем укладення договору та територіально відноситься до Голосіївського району м. Києва.

В апеляційній скарзі відповідачем вказано місце проживання: АДРЕСА_1 .

Апеляційним судом перевірено зареєстроване місце проживання відповідача та за даними Єдиного демографічного реєстру ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 . /т.1 а.с.75/

Відповідно до ч.1 ст.27 ЦПК України позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.

В порядку визначеному ч. 8 ст. 28 ЦПК України позови, що виникають із договорів, у яких зазначено місце виконання або виконувати які через їх особливість можна тільки в певному місці, можуть пред`являтися також за місцем виконання цих договорів.

Згідно з положеннями ст. 378 ЦПК України судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню з направленням справи на розгляд за встановленою законом підсудністю, якщо рішення прийнято судом з порушенням правил територіальної юрисдикції (підсудності). Справа не підлягає направленню на новий розгляд у зв`язку з порушеннями правил територіальної юрисдикції (підсудності), якщо учасник справи, який подав апеляційну скаргу, при розгляді справи судом першої інстанції без поважних причин не заявив про непідсудність справи.

Як вбачається з матеріалів даної справи, позивач звернувся до суду із позовною заявою про стягнення боргу за договором позики. Умовами укладеного між сторонами договору позики чітко визначено місце його виконання, а саме виконання зобов`язання за договором має бути здійснено у м. Києві.

Враховуючи, що справа перебуває в провадженні суду з 2023 року, що в суді першої інстанції не було здійснено заяву про передачу справи за підсудністю, враховуючи предмет спору, а також що право відповідача на висловлення своїх заперечень проти заявлених позовних вимог наведено в апеляційній скарзі, з метою додержання розумності строків розгляду справи, колегія суддів не вбачає доцільності для направлення справи до суду за місцем реєстрації відповідача.

По суті спору судом встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

08 грудня 2021 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Левашовим О.Г., зареєстрований в реєстрі за №722.

Відповідно до п.1 договору ОСОБА_2 передав у власність, а ОСОБА_1 прийняла у власність грошові кошти у розмірі 2000000, 00 грн, що є еквівалентом 73175,11 доларів США за курсом продажу долару США, встановленим НБУ станом на 08 грудня 2021 року з терміном повернення 25000,00 грн до 31 грудня 2021 року, 1750000, 00 грн до 31 березня 2022 року.

За домовленістю сторін сума позики, на день її повернення має відповідати еквівалентові суми 73175,11 доларів США за курсом продажу долару США встановленим НБУ на день повернення позики.

Пунктом 2 Договору сторони визначили, що сума, вказана у п.1 цього договору передана позикодавцем та прийнята позичальником в повному обсязі до підписання цього договору. Підписання цього договору свідчить про те, що грошові кошти передані позикодавцем позичальнику в повному обсязі до нотаріального посвідчення цього договору. /а.с.18-19/

07 квітня 2023 року ОСОБА_2 засобами поштового зв`язку ОСОБА_1 була направлена вимога про виконання грошового зобов`язання за договором позики, в якій він просив повернути всю суму заборгованості в розмірі 73175,11 доларів США за курсом НБУ у гривні, інфляційні втрати та три відсотки річних нараховані на цю суму в порядку визначеному ст. 625 ЦПК України, що становить загальну суму 3177996,32 грн. /а.с.20-23/

Матеріали справи не містять даних та в апеляційній скарзі не вказується про виконання ОСОБА_1 взятих на себе зобов`язань по поверненню суми позики, як в строки визначені в договорі, так і станом на час розгляду справи апеляційним судом.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частиною 1 ст. 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ст. 1047 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним із моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики вважається укладеним у момент здійснення дій із передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України).

Положеннями статті 611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Зокрема, статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушеного грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно з пунктом 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Аналогічний правовий висновок викладено Верховним Судом у постановах від 03 червня 2020 року у справі № 688/3024/17, від 08 вересня 2021 року у справі №163/1531/16-ц, від 21 червня 2023 року у справі № 308/4890/20.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. При цьому письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 05 квітня 2023 року у справі № 372/45/21.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 вказано: «У частині 545 ЦК України передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку. Тлумачення абзацу 1 частини першої статті 1046, абзацу 1 частини першої статті 1049 ЦК України дозволяє стверджувати, що законодавцем не забороняється стягнення боргу за договором позики в іноземній валюті. Більше того, цивільним законодавством покладається обов`язок на позичальника повернути те, що він отримав на підставі договору позики. Це підтверджується використанням таких формулювань: «зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості» (абзац 1 частини першої статті 1046 ЦК України); «позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем)» (абзац 1 частини першої статті 1049 ЦК України)».

За змістом ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13 (провадження № 14-400цс19) сформулювала висновки про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину потрібно доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний.

З наведених обставин справи вбачається, що 08 грудня 2021 року між сторонами у справі був укладений та нотаріально посвідчений договір позики, за умовами якого відповідач отримала від позивача грошові кошти в розмірі що становить еквівалент 73175,11 доларів США за курсом продажу долару США, встановленим НБУ станом на день укладення договору. Також у договорі визначено, що за домовленістю сторін сума позики, на день її повернення має відповідати еквівалентові суми 73175,11 доларів США за курсом продажу долару США встановленим НБУ на день повернення позики.

Сторонами визначено було порядок повернення позики: перша частина у розмірі 250000 грн - до 31 грудня 2021 року; інша частина до 31 березня 2022 року.

Виходячи із загальних засад, за договором позики необхідно вважати зобов`язання, що складається, зокрема, з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій відповідає кореспондуючий обов`язок боржника повернути кошти на користь кредитора.

Матеріали справи містять належні та допустимі докази на підтвердження того, що між сторонами виникли правовідносини за договором позики, укладання якого та передача грошей підтверджується змістом самого договору, своїми підписами на цьому договорі сторони підтвердили, що позикодавець передав, а позичальник отримав у позику грошові кошти та зобов`язався їх повернути у визначений сторонами строк.

Встановивши, що між позивачем і відповідачем укладено письмовий договір позики від 08 грудня 2021 року, згідно з яким відповідач отримала від позивача суму позики, однак у визначений строк коштів, одержаних у позику, не повернула, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню неповернена сума боргу, яка визначена умовами договору в розмірі 73175,11 доларів США, сума в національній валюті України підлягає визначенню за курсом Національного банку України на день виконання рішення.

Вирішуючи питання про стягнення інфляційних втрат апеляційний суд враховує, що індекс інфляції - це показник, який характеризує динаміку загального рівня цін на товари і послуги, які купує населення для невиробничих цілей. Офіційний індекс інфляції розраховується Держаним комітетом статистики України і визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто зменшення купівельної спроможності гривні. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає. У зв`язку з цим визначення в договорі грошових зобов`язань у іноземній валюті унеможливлює урахування індексу інфляції для обґрунтування вимог, пов`язаних із знеціненням боргу, визначеного в іноземній валюті. А тому позовні вимоги про стягнення інфляційних втрат не підлягають до задоволення.

Відносно 3 % річних відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України, слід зазначити, що в порядку визначеному п. 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від цього виду відповідальності.

Умовами укладеного між сторонами договору перша частина боргу у розмірі 250000 грн - підлягала сплаті до 31 грудня 2021 року, а інша частина до 31 березня 2022 року. А отже станом час введення в Україні воєнного стану 24 лютого 2022 року відповідач мала невиконане грошове зобов`язання перед позивачем на суму 250000 грн, тому і сума 3% річних нараховується на цю суму і за період з 01 січня 2022 року по 23 лютого 2022 року (54 дні), що становить 1109,59 грн (250000*3%*54:365:100). А отже інша сума заявлених позовних вимог про стягнення 3% річних до задоволення не підлягає.

Таким чином, доводи апеляційної скарги відповідача знайшли своє підтвердження частково, у зв`язку з чим рішення суду першої інстанції підлягає до скасування з ухваленням нового рішення про задоволення заявлених позовних вимог частково.

Згідно з ч.ч.1, 13 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи, що заявлені позивачем позовні вимоги піддягають до задоволення частково, то компенсації йому підлягає сума судових витрат пропорційно до задоволених позовних вимог. При зверненні до суду з позовом позивачем була сплачена сума судового збору в розмірі 13420,00 грн /а.с.13/, а отже стягненню з відповідача на користь позивача підлягає сума 10695,74 грн.

Також враховуючи, що апеляційна скарга відповідача підлягає до задоволення частково, то вона має право на компенсацію понесених нею на стадії апеляційного перегляду справи судових витрат також пропорційно до задоволених вимог, що становить суму 3269,11 грн, виходячи із суми сплаченого нею судового збору в розмірі 16104 грн /а.с.63/.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 30 жовтня 2023 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики у сумі, еквівалентній 73175,11 дол. США за курсом Національного банку України на день виконання рішення та 3 % річних в розмірі 1109,59 грн.

В задоволенні інших позовних вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 10695,74 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 3269,11 грн.

Позивач: ОСОБА_2 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 ).

Відповідач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ).

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 (тридцяти) днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач: В.В. Соколова

Судді: О.В. Желепа

Н.В. Поліщук

Повний текст постанови складений 25 грудня 2025 року.