Сквирський районний суд Київської області
Справа № 376/3264/25
Провадження № 2-о/376/209/2025
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" листопада 2025 р. Сквирський районний суд Київської області в складі:

Головуючого судді Коваленка О.М.,

за участю секретаря - Щур Л.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Сквира Київської області цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: ОСОБА_2 , про встановлення факту, що має юридичне значення,

ВСТАНОВИВ:

Заявник ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, у якій просить встановити факт самостійного виховання та утримання дитини до 18 років, а саме своєї дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В обґрунтування своєї заяви заявник вказав, що 08 серпня 2012 року Лівобережним відділом державної реєстрації шлюбів міста Києва з державним Центром розвитку сім`ї було зареєстровано шлюб між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_4 , (після шлюбу ОСОБА_5 ) ІНФОРМАЦІЯ_3 , актовий запис 1137. Від шлюбу у них народилося двоє дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . Спільне життя у заявника з дружиною не склалося через постійні непорозуміння, які виникали на ґрунті того, що кожен з них має протилежні погляди на сімейне життя, ведення спільного господарства та погляди на життя в цілому. В останні роки спільного проживання відносини між ними погіршувалися на фоні постійного стресу викликаного зокрема постійними обстрілами з боку держави-агресора, зникло взаєморозуміння і взаємоповага. На підставі чого між ними часто виникали суперечки, сімейно-побутові сварки. Оскільки сім`я проживала у місті, де постійно відбуваються обстріли з боку держави-агресора та час від часу погіршувався стан повітря, особливо в тому районі міста де вони проживали, заявник запропонував дружині переїхати в інше місто, задля безпеки їхніх дітей, однак дружина на переїзд не погодилася. Через що, у травні 2025 року шлюбні відносини фактично були припинені. З того ж часу кожен з подружжя проживає окремо та живе своїми інтересами, сімейних стосунків заявник з дружиною не підтримує, господарство також ведуть окремо один від одного. Мають окремі бюджети. На даний час вирішується питання про подання до суду позову про розірвання шлюбу. Оскільки навчання у школі дочки відбувається дистанційно, це дало заявнику змогу переїхати в інше місто і вже у червні 2025 року він уклав договір оренди будинку за адресою: АДРЕСА_1 та з 01.07.2025 переїхав туди жити разом з неповнолітньою дочкою, задля безпеки дитини та з метою збереження її здоров`я. Після остаточного та фактичного розірвання шлюбних відносин, тобто з 01.07.2025, заявник проживає за адресою: АДРЕСА_1 разом із малолітньою дочкою ОСОБА_3 , яка знаходиться на повному його утриманні. ОСОБА_2 разом з дочкою ОСОБА_7 на даний час проживають окремо за адресою: АДРЕСА_2 . ОСОБА_2 фактично участі у вихованні дочки ОСОБА_8 не бере та матеріально її не забезпечує. Спілкування з дитиною з боку матері відбувається вкрай рідко. Дане виникло на фоні неприязних відносин, які виникли у травні 2025 року, коли дочка ОСОБА_8 повідомила, що буде жити тільки з татом. І на даний час між дочкою ОСОБА_3 та ОСОБА_2 наявні конфліктні відносини. За таких обставин фактичне місце проживання ОСОБА_3 визначено разом із заявником та дитина знаходиться на його утриманні і вихованні. Заявник вказує, що зареєстрований як фізична особа-підприємець та від діяльності отримує стабільний дохід. Також зазначає що він клінічно та соматично здоровий, протипоказань до опіки, виховання та догляду за дитиною не має та самостійно виховує малолітню дочку ОСОБА_3 . Житлове приміщення, яке він винаймає, облаштоване усім необхідним для розвитку та відпочинку дитини. Усі питання щодо навчання, медичного обслуговування та в разі необхідності лікування дитини, вирішує заявник, відвідує сімейного лікаря з дочкою за необхідності, піклується про її здоров`я. За таких обставин, існує необхідність у встановленні юридичного факту самостійного утримання та виховання дитини, для реалізації різних соціальних цілей без необхідності щоразу звертатися до матері для отримання її згоди, в тому числі щодо переміщення для здійснення за потреби медичних втручань, зокрема щеплень, відповідно до медичного календаря, у медичних закладах та, у майбутньому, за необхідності, здійснити зміну закладу освіти. Також через військову агресію російської федерації на території України введено воєнний стан, проходять бойові дії, війська держави-агресора періодично обстрілюють всю територію України, тому нагальним є питання стосовно переміщення дитини у безпечне місце. Крім того, враховуючи зміну дитиною місця проживання, у подальшому необхідно буде обирати місце навчання дитини, що також буде ускладнено без встановлення факту самостійного виховання і утримання дитини. Заявник вказує, що встановлення даного факту має юридичне значення для нього, оскільки, з метою облаштування життя та розвитку дитини в безпечних умовах, йому необхідно оформити відстрочку від призову на військову службу. Для оформлення відстрочки від призову на військову службу, законодавець покладає на військовозобов`язаного обов`язок вчинити відповідні активні дії, зокрема подати заяву про відстрочку з долученням до такої заяви документів, які надають право на відстрочку. Враховуючи, що іншим шляхом неможливо підтвердити факт самостійного виховання дитини заявником як батьком, оскільки законодавство не передбачає можливості встановлення даного факту в позасудовому порядку, він звернувся до суду із даною заявою.

У судове засідання заявник ОСОБА_1 не з`явився. Направив на електронну адресу суду заяву, в якій просив справу розглянути без його участі, вимоги про встановлення факту підтримав в повному обсязі та просив задовольнити (а.с. 44).

Заінтересована особа ОСОБА_2 у судове засідання не з`явилась, на електронну адресу суду надіслала заяву, в якій зазначила, що факти, викладені в заяві не оспорює, просить судовий розгляд провести без її участі та проти задоволення заяви не заперечує (а.с. 42).

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Згідно з вимогами ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів.

Виходячи з наведеного, суд дійшов висновку про можливість ухвалення рішення у справі при проведенні судового засідання на підставі вимог ст. 211, 247 ЦПК України.

Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов наступних висновків.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною 1 ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з вимогами ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 ЦПК України.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 1 ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частиною 1 ст. 3 Конвенції про захист прав дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

08 серпня 2012 року між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстровано шлюб, що підтверджується копією Свідоцтва про шлюб Серії НОМЕР_1 , виданого Лівобережним відділом державної реєстрації шлюбів міста Києва з державним Центром розвитку сім`ї 08 серпня 2012 року, актовий запис № 1137 (а.с.25).

ІНФОРМАЦІЯ_5 в заявника та заінтересованої особи народилася дочка ОСОБА_3 , що підтверджується копією Свідоцтва про народження Серії НОМЕР_2 , виданого Дніпровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) 04 липня 2025 року, актовий запис № 238. (а.с.29).

ІНФОРМАЦІЯ_6 в заявника та заінтересованої особи народилася дочка ОСОБА_6 , що підтверджується копією Витягу з реєстрового запису BCN 716498 підписаного реєстратором актів цивільного стану про народження, смерті та шлюби (Свіндон) Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії 22 грудня 2022 року, номер запису 227 (а.с.27).

Шлюбні відносини між заявником та заінтересованою особою фактично припинені, вони проживають за різними адресами, ведуть окреме господарство, мають різні бюджети.

ОСОБА_1 проживає разом із дочкою ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 , та самостійно її виховує, що підтверджується копією договору оренди від 23.06.2025 (а.с.34-36) й акта прийому-передачі будинку від 01.07.2025 (а.с.37), згідно з якими будинок наданий в оренду для проживання заявника та його дочки ОСОБА_3 .

Заінтересована особа ОСОБА_2 участі у вихованні та утриманні дочки ОСОБА_3 не бере, проживає за іншою адресою, а саме: АДРЕСА_2 , що не заперечується останньою. Мати участі у вихованні не бере та не турбується за здоров`я дочки, що підтверджується копією довідки культурно-мистецького центру №57 від 12.09.2025 року (а.с.31), відповідно до якої саме заявник як батько надає повну підтримку в навчальному процесі дитини: забезпечує регулярне відвідування занять, цікавиться успіхами та досягненнями доньки, відвідує виступи, підтримуючи її творчий розвиток (а.с.31) та інформацією з місця навчання, відповідно до якої заявник контактує зі школою, спілкується з класним керівником, цікавиться успішністю дитини, відвідує батьківські збори, а мати ОСОБА_2 участі у шкільному житті дитини не бере (а.с.30).

У заявника відсутні хронічні хвороби чи інші показання медичного характеру, які б вказували на неможливість виконання батьківських обов`язків, що підтверджується медичними довідками та висновком про стан здоров`я (а.с. 11,12,13,14).

ОСОБА_1 працює, а саме є фізичною особою підприємцем, що підтверджується копією виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних та осіб-підприємців серії ААВ № 765307 від 15.03.2013 (а.с. 15)та копією витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 09.09.2025 (а.с. 16-18). Заявник має стабільний дохід та може забезпечувати матеріальні потреби свої та дочки у повному обсязі, що підтверджується копіями податкових декларацій платника єдиного податку фізичної особи-підприємця за півріччя 2025 року та квитанцією № 2 про прийняття таких декларацій ГУ ДПС у м. Києві, Лівобережна ДПІ (а.с. 19-21,22).

Заявнику необхідно встановити факт самостійного виховання та утримання ним малолітньої дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з метою облаштування дитині безпечного середовища для життя та розвитку, мати можливість належним чином дбати про фізичний розвиток та стан здоров`я дитини, її виховання та навчання, що сприятиме якнайкращому забезпеченню прав дитини, а також для оформлення відстрочки відповідно до пункту 4 частини першої статті 23 Закону України «Про мобілізацію та мобілізаційну підготовку».

Частиною 1 ст. 293 ЦПК України встановлено, що окреме провадження це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України визначено, що суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.

Наведений у ст. 315 ЦПК України перелік юридичних фактів, що підлягають встановленню в судовому порядку, не є вичерпним. Тому факт самостійного виховання та/або утримання дитини має бути встановлений судом оскільки законодавством не передбачено іншого порядку його встановлення.

Захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України (стаття 65 Конституції України).

Аналогічний обов`язок громадян України кореспондується із статтею 1 Закону України від 25 березня 1992 року № 2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу»), статтею 17 Закону України від 06 грудня 1991 року № 1932-XII «Про оборону України» (далі - Закон України «Про оборону України»).

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 в Україні введений воєнний стан у зв`язку зі збройним нападом росії, який триває і тепер.

Цього ж дня Президент України видав Указ № 69/2022 «Про загальну мобілізацію», яким оголошено проведення загальної мобілізації.

Відповідно до статті 4 Закону України від 21 жовтня 1993 року № 3543-XII «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» (далі - Закон України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію») організація і порядок проведення мобілізаційної підготовки та мобілізації визначаються цим Законом, актами Президента України та Кабінету Міністрів України.

Статтею 22 вказаного Закону визначено обов`язки громадян щодо мобілізаційної підготовки та мобілізації.

У статті 23 Закону України «Про мобілізацію та мобілізаційну підготовку» визначено перелік осіб, які мають право на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації.

Крім того, відповідно до статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» встановлено перелік умов, за яких військовослужбовці мають право на звільнення з військової служби.

Отож захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком кожного військовозобов`язаного громадянина України за відсутності випадків, визначених законами України «Про мобілізацію та мобілізаційну підготовку» та «Про військовий обов`язок і військову службу».

Отже, встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини має юридичне значення, серед іншого, як підстава для отримання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, а також для звільнення з військової служби.

Зокрема, пунктом 4 частини першої статті 23 Закону України «Про мобілізацію та мобілізаційну підготовку» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, визначено, що не підлягали призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані жінки та чоловіки, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років.

Статтею 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, передбачено звільнення військовослужбовців з військової служби через сімейні обставини, серед іншого, у разі самостійного виховання військовослужбовцем дитини (дітей) віком до 18 років.

У подальшому Законом України від 11 квітня 2024 року № 3633-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку» до Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» внесено зміни та пункт 4 частини першої статті 23 цього Закону викладено у такій редакції: не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані жінки та чоловіки, які мають дитину (дітей) віком до 18 років, якщо другий з батьків такої дитини (дітей) помер, позбавлений батьківських прав, визнаний зниклим безвісти або безвісно відсутнім, оголошений померлим, відбуває покарання у місцях позбавлення волі, а також коли особа самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду або запис про батька такої дитини в Книзі реєстрації народжень здійснений на підставі частини першої статті 135 СК України.

Аналогічного змісту підстави для звільнення з військової служби викладені в абзаці сьомому пункту 2, абзаці шостому пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» зі змінами, внесеними Законом України від 11 квітня 2024 року № 3633-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку».

Так, законодавець уточнив поняття «військовозобов`язані жінки та чоловіки [військовослужбовці], які мають дитину (дітей) віком до 18 років», тобто розширив перелік осіб, які мають право на відстрочку призову на військову службу під час мобілізації та/або звільнення з військової служби за наведених підстав. Таке унормування зумовлене обставинам, за яких такий вичерпний перелік підстав [за яких особа, яка виховує самостійно дитину (дітей) віком до 18 років, може оформити відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації та/або звільнитися з військової служби (у редакції до 18 травня 2024 року)] не враховував усіх наявних життєвих ситуацій, коли особа самостійно виховує дитину (наприклад: особа, яка розлучена та самостійно здійснює обов`язки по вихованню та утриманню дитини, у той час коли інший з батьків позбавлений фактичної змоги виконувати свої обов`язки; батько або матір не беруть участі у вихованні та утриманні дитини або зникли, проте не визнані судом безвісно відсутніми або такими, що позбавлені батьківських прав; якщо один з батьків перебуває на окупованій території і не може фактично виховувати та утримувати дитину тощо).

Диспозиція пункту 4 частини першої статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та абзацу сьомого пункту 2, абзацу шостого пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» зі змінами містить імперативний припис стосовно того, що підстава для відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації та/або звільнення з військової служби особи, яка самостійно виховує та утримує дитину, має бути встановлена виключно за рішенням суду.

Крім того, постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 2024 року № 560 затверджено Порядок проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період з подальшими змінами.

У додатку 5 до вказаного Порядку наведено перелік документів, які підтверджують наявність підстав для відстрочки, зокрема за пунктом 4 частини першої статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», серед яких рішення суду про встановлення факту самостійного виховання дитини.

Разом з тим, в умовах дії режиму воєнного стану факт самостійного виховання батьком (або іншою особою) дитини може існувати і без наявного спору про право через існування (настання) обставин, в силу яких обсяг прав матері (батька) обмежується або припиняється [наприклад: особа, яка розлучена та самостійно здійснює обов`язки по вихованню та утриманню дитини, в той час коли інший з батьків позбавлений фактичної змоги виконувати свої обов`язки; батько або матір не беруть участі у вихованні та утриманні дитини або зникли, проте не визнані судом безвісно відсутніми або такими, що позбавлені батьківських прав; якщо один з батьків перебуває на окупованій території, в полоні і не може фактично виховувати та утримувати дитину тощо].

Законодавець, враховуючи наявні життєві ситуації в умовах війни, розширив перелік підстав, за яких особа, яка самостійно виховує та утримує дитину, може отримати відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації та/або звільнитися з військової служби без позбавлення іншого батьківських прав з урахуванням неможливості реалізації ним своїх батьківських прав та обов`язків в умовах війни чи/або надання такій особі соціального статусу одинокого батька (матері) у разі відсутності іншого з батьків та ін.

Отож, удосконалюючи законодавство в умовах режиму воєнного стану, законодавець передбачив установлення факту самостійного виховання та утримання дитини як підставу для отримання відстрочки від мобілізації та/або звільнення з військової служби та чітко визначив порядок його встановлення виключно в судовому порядку, що унеможливлює встановлення такого юридичного факту в позасудовому порядку будь-яким іншим органом влади.

У такий спосіб законодавцем установлено судовий контроль задля дотримання балансу між інтересами особи та народу України в особі держави в розумінні статті 65 Конституції України.

Такий порядок встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини визначений тому, що саме в порядку окремого провадження суд встановлює обставини та перевіряє (підтверджує) їх доказами незалежно від наданих сторонами доказів та зазначених доводів на їх спростування. Тобто встановлення юридичного факту як підстава для отримання відстрочки від мобілізації та/або звільнення з військової служби здійснюється безпосередньо судом.

Таким чином, за відсутності спору між батьками дитини щодо її виховання та утримання й визначення законодавством встановлення такого факту в судовому порядку повністю відповідає правовій меті законів України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та «Про військовий обов`язок і військову службу» в частині отримання особами, які самостійно виховують та утримують дітей, відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації та/або звільнення з військової служби, а також Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 2024 року № 560. У вказаному Порядку зазначено вичерпний перелік документів, які підтверджують наявність підстав для відстрочки, зокрема рішення суду про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини.

Аналогічний правовий висновок викладений суддями Великої Палати Верховного Суду в окремій думці у доповнення до постанови Великої Палати від 11.09.2024, ухваленої у справі № 201/5972/22.

Також в умовах дії режиму воєнного стану факт самостійного виховання батьком (або іншою особою) дитини може існувати і без наявного спору про право через обставини, в силу яких обсяг прав матері (батька) обмежується або припиняється.

Законодавець, враховуючи наявні життєві ситуації в умовах війни, розширив перелік підстав, за яких особа, яка самостійно виховує та утримує дитину, може звільнитися з військової служби без позбавлення іншого батьківських прав з урахуванням неможливості реалізації ним своїх батьківських прав та обов`язків в умовах війни чи/або надання такій особі соціального статусу одинокого батька (матері) у разі відсутності іншого з батьків та ін.

Удосконалюючи законодавство в умовах режиму воєнного стану, законодавець передбачив установлення факту самостійного виховання та утримання дитини як підставу для отримання відстрочки від мобілізації та/або звільнення з військової служби та чітко визначив порядок його встановлення виключно в судовому порядку, що унеможливлює встановлення такого юридичного факту в позасудовому порядку будь-яким іншим органом влади.

У такий спосіб законодавцем установлено судовий контроль задля дотримання балансу між інтересами дитини, яка може залишитися без батьківського піклування, особи (батька чи матері щодо здійснення піклування) та народу України в особі держави в розумінні статті 65 Конституції України.

Такий порядок встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини визначений тому, що саме в порядку окремого провадження суд встановлює обставини та перевіряє (підтверджує) їх доказами незалежно від наданих сторонами доказів та зазначених доводів на їх спростування. Тобто встановлення юридичного факту як підстава для отримання відстрочки від мобілізації та/або звільнення з військової служби здійснюється безпосередньо судом.

Отже, за відсутності спору між батьками дитини щодо її виховання та утримання й визначення законодавством встановлення такого факту в судовому порядку, суд, оцінюючи доводи і докази, які підтверджують факт самостійного виховання особою дитини, досліджує обставини (події) у конкретних життєвих ситуаціях.

Такий правовий висновок наведений у постанові від 02.04.2025 у справі № 127/3622/24 колегією суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду з урахуванням висновків викладених в ухвалі Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2025, постановленій у цій же справі.

За таких обставин у даній справі факт самостійного виховання неповнолітньої дитини є умовою для отримання відстрочки від призову під час мобілізації на підставі пункту 4 частини першої статті 23 Закону України «Про мобілізацію та мобілізаційну підготовку».

Суд, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, дійшов висновку, що в судовому засіданні знайшов своє підтвердження заявлений факт самостійного виховання та утримання заявником його малолітньої дочки ОСОБА_3 , встановлення даного факту не породжує спору між батьками дитини і буде сприяти якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

За таких обставин, суд вважає, що заяву ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, слід задовольнити в повному обсязі.

На підставі викладеного та керуючись ст. 2, 4, 12, 13, 76, 81, 211, 247, 258, 259, 263-265, 293, 315, 316, 318, 319, 351, 352, 354 ЦПК України суд,

ВИРІШИВ:

Заяву ОСОБА_1 (проживає за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_3 ), заінтересована особа: ОСОБА_2 (проживає за адресою: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_4 ), про встановлення факту, що має юридичне значення задовольнити в повному обсязі.

Встановити факт того, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , самостійно виховує та утримує дитину віком до 18 років, а саме свою дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

З текстом рішення можливо ознайомитися за електронною адресою: https://reyestr.court.gov.ua.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або в разі розгляду справи (вирішення справи) без повідомлення (виклику) учасників справи зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Суддя: О.М. Коваленко