ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 грудня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючої - Городничої В.С.,

суддів: Петешенкової М.Ю., Красвітної Т.П.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без їх виклику у м.Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 11 вересня 2025 року у складі судді Озерянської Ж.М. у цивільній справі № 175/5786/25 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 , про стягнення аліментів на утримання повнолітнього сина, який продовжує навчання,

ВСТАНОВИЛА:

В травні 2025 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовною заявою, пред`явленою до ОСОБА_2 , визначивши третьою особою ОСОБА_3 , на предмет стягнення аліментів на утримання повнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь матері ОСОБА_1 у розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісячно, починаючи стягнення з дня пред`явлення позову і до закінчення ОСОБА_3 навчання, тобто, до 30 червня 2028 року, обґрунтовуючи це тим, що сторони мають повнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , батьком якого є відповідач ОСОБА_2 . На теперішній час ОСОБА_3 є повнолітнім, не працює, оскільки з 01 вересня 2024 року по 30 червня 2028 року навчається на денному відділенні Навчально-наукового інституту Дніпровського гуманітарного університету для здобуття освітнього ступеню бакалавра за спеціальністю 053 Психологія, проживає разом із позивачкою та перебуває повністю на її утриманні. Позивач зазначає, що за рік навчання 2024-2025 років необхідно сплатити 25 000 грн, а повний період навчання за контрактом становить загалом 100 000 грн, у відповідності до договору про надання платної освітньої посуги №П-047/84 від 19 серпня 2024 року. Наголошує, що відповідач не надає матеріальну допомогу на утримання сина, який продовжує навчання, у добровільному порядку, хоча, на думку позивача, має таку можливість. Натомість зазначає, що вона не може самостійно утримувати сина, який продовжує навчання, адже, окрім оплати навчання, їй доводиться ще і проводити інші витрати, необхідні для його розвитку та існування, що стало підставою для звернення її до суду з цим позовом (а.с.1-3).

Рішенням Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 11 вересня 2025 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про стягнення аліментів на повнолітню дитини, яка продовжує навчання, - відмовлено. Судові витрати віднесено за рахунок держави (а.с. 60,61).

Рішення суду мотивовано недоведеністю позивачем можливості відповідача надавати таку матеріальну допомогу сину, який продовжує навчання, адже відповідач на даний час перебуває у другому шлюбі, має на утриманні неповнолітніх дітей від другого шлюбу ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , тимчасово не працює. На підтверження неможливості сплачувати такі аліменти на повнолітнього сина, відповідачем надана довідка Форми ОК-5 за 2024 рік, в якій наявні відомості про отримання ним доходу у загальному розмірі 29 554,25 грн, що значно є меншим від доходу позивачки, яка за період з квітня 2024 року по квітень 2025 року за основним місцем роботи отримала дохід у загальній сумі 362 729,44 грн, про що надано відповідну довідку.

Не погодившись з таким рішенням, ОСОБА_1 звернулася з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити вимог в повному обсязі.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що відповідач більше фінансово забезпечений, ніж зазначено у наданій ним довідці, чим вводять суд в оману. Скаржник наголошує, що у довідці містяться лише доходи відповідача, які він отримав офіційно, тоді як він ще отримує і неофіційний дохід та має можливість підтримувати сина на період навчання. Також зазначила, що доказів того, що платіжна картка, на яку, нібито, відповідач перераховував кошти синові, належить саме йому та сином отримані зазначені відповідачем кошти, останнім не надавалось, що не підтверджує його заперечення. Разом з цим наголосила, що зазначаючи про утримання двох інших дітей, відповідач надає довідку про отримання ним доходу у сумі 29 554,25 грн за 2024 рік, що, на думку скаржника, не може відповідати дійсності, адже такий розмір доходів не може покрити потреби навіть самого відповідача, не враховуючи двох його дітей, які проживають з ним. Відповідачем не надавалось підтвердження, що він має статус безробітного та що перебуває на обліку державної служби зайнятості, як і не надавалось інших підтверджень, що він не має грошових надходжень, а, відтак, на думку скаржника, має неофіційний дохід та можливість надавати синові матеріальну допомогу. Скаржник відзначає, що аліменти на утримання сина, який продовжує навчання є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для життєдіяльності, оскільки у період навчання син не маж можливості самостійного заробітку та потребує матеріальної допомоги (а.с.64-68).

Відповідач ОСОБА_2 своїм правом, передбаченим ст.360 ЦПК України, не скористався та відзиву на апеляційну скаргу не подавав, але, в силу ч.3 ст. 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає продовженню розгляду справи.

Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, а рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким частково задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 з наступних підстав.

Стаття 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення спору.

Докази мають бути належними, допустимими, достовірними.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. (ст. ст. 76, 77, 78, 79 ЦПК України).

Згідно з вимогами ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог позивача, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 на даний час перебуває у другому шлюбі, має на утриманні двох неповнолітніх дітей від другого шлюбу, тимчасово не працює. При цому, суд першої інстанції врахував відомості, зазначені у довідці форми ОК-5 за 2024 рік, де зазначено, що ОСОБА_2 отримав дохід у загальній сумі 29554,25 грн, що є значно меншим доходом, ніж дохід позивача, а тому відповідач не має об`єктивної можливості надавати матеріальну допомогу повнолітньому сину.

Колегія суддів не погоджується з такими встановленими обставинами та висновками суду першої інстанції, з наступних підстав.

Так, судом першої інстанції встановлено, батьками повнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 .

Рішенням Дніпропетровського районного суду від 07 травня 2019 року стягнуто з ОСОБА_2 аліменти на користь ОСОБА_1 на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини зі всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення дитиною повноліття, починаючи стягнення з 07 березня 2019 року.

Відповідно до Витягу з автоматизованої системи виконавчого провадження виконавче провадження згідно рішення Дніпропетровського районного суду від 07 травня 2019 року завершено.

Відомості про ОСОБА_2 в Єдиному реєстрі боржників відсутні.

Згідно Витягів з реєстру територіальної громади №2025/005152659 та №866 ОСОБА_1 зареєстрована та проживає з сином ОСОБА_3 за одніє адресою.

Судом встановлено та сторонами не спростовано факт спільного проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_3 .

Довідкою Вищого навчального приватного закладу «Дніпровський гуманітарний університет» №13/25 від 14 лютого 2025 року встановлено, що ОСОБА_3 навчається на І курсі денної форми здобуття освіти з метою здобуття освітньо-професійного ступеня бакалавра за спеціальністю «Психологія». Зарахований наказом №173 від 19 серпня 2024 року, запланований термін закінчення навчання - 30 червня 2028 року. Навчається за контрактом, стипендії не отримує.

Відповідно до Договору про надання платної освітньої послуги №п-047/24 від 10 серпня 2024 року загальна вартість навчання становить 100000 грн, тобто, по 25000 грн за кожен навчальний рік.

Позивачкою надано дві квитанції про оплату навчання ОСОБА_3 по 25000 грн кожна.

Суд першої інстанції також встановив, що ОСОБА_3 є повнолітнім, продовжує навчання та перебуває на повному утриманні матері ОСОБА_1 , тоді як батько ОСОБА_2 матеріальної допомоги не надає.

Крім зазначеного судом першої інстанції встановлено, що відповідно до Довідки про доходи за період з квітня 2024 року по квітень 2025 року ОСОБА_1 за основним місцем роботи отримала дохід у загальній сумі 362729,44 грн.

Відповідно до форми ОК-5 за 2024 рік ОСОБА_2 отримав дохід у загальній сумі 29554,25 грн.

З`ясовуючи характер спірних правовідносин, суд першої інстанції зазначив, що сам по собі факт навчання повнолітньої дитини до досягнення 23-річного віку не є підставою для стягнення аліментів, оскільки закон пов`язує обов`язок батьків надавати матеріальну допомогу повнолітнім дочці, сину саме з потребою у такій допомозі, яка виникла у зв`язку із витратами, пов`язаними з навчанням, а також за наявності юридичного факту - наявності у батьків можливості надання такої допомоги. Такі правовідносини регулюються ст. 182,199,200 Сімейного кодексу України.

Колегія суддів наголошує, що, хоча спірні правовідносини і вірно визначені судом першої інстанції, однак, з такими висновками суду першої інстанції погодитись не можна.

Відповідно до ст. 199 Сімейного кодексу України, якщо повнолітні дочка/син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу.

Роз`яснення норми було викладено Пленумом Верховного Суду України в пункті 20 Постанови «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» № 3 від 15 травня 2006 року, якою було роз`яснено, що обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів:

- досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років;

- продовження ними навчання;

- потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі;

- наявність у батьків можливості надавати таку допомогу.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини.

Згідно з частиною другою статті 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Статтею 199 CК України передбачений обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання. Якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання.

Стягнення аліментів на утримання дитини, яка продовжує навчання є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності, оскільки на період навчання вона не має самостійного заробітку та потребує матеріальної допомоги з боку батьків, які зобов`язані утримувати своїх повнолітніх дітей, які продовжують навчатися, до досягнення ними двадцяти трьох років.

На відміну від правовідносин щодо участі батьків у додаткових витратах на дитину (стаття 185 СК України), правовідносини щодо обов`язку батьків утримувати повнолітніх дочку, сина на період навчання регулюються главою 16 СК України, яка зокрема, передбачає обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, у спосіб сплати аліментів (статті 199, 200, 201 цього Кодексу). При визначенні розміру аліментів необхідно враховувати вартість навчання, підручників, проїзду до навчального закладу, проживання за місцем його знаходження. Норми цієї глави не встановлюють самостійного, окремого від аліментних зобов`язань, обов`язку батьків брати участь у додаткових витратах на дочку, сина, що викликані особливими обставинами.

Згідно зі статтею 200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином.

Відповідно до статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

При встановленні потреби в утриманні повнолітньої дитини суд повинен враховувати всі джерела, що утворюють її дохід, обов`язок обох батьків із надання відповідної матеріальної допомоги та спроможність останніх її надавати.

Такі висновки викладені у постанові Верховного Суду від 16 лютого 2022 року у справі №381/2423/20.

Колегія суддів відзначає, що доводи скаржника про відсутність в матеріалах справи належного підтвердження факту безробітності відповідача та відсутності у нього доходу є слушними та такими, що належить узяти до уваги, адже надана інформація відповідачем, що міститься у формі ОК-5 за 2024 рік, не свідчить про вкрай скрутне фінансове положення відповідача та повну неможливість надавати синові матеріальну допомогу на період його навчання, якої він потребує, враховуючи вартісну оплату його такого навчання, що проводиться однією позивачкою.

Колегією суддів встановлено, а відповідачем не спростовано, що повнолітній син потребує матеріальної допомоги від батька, хоча б в оплаті частини вартості навчальних послуг, що буде відповідати інтересам сина.

Натомість, колегія суддів приймає до уваги і наявність у відповідача двох інших неповнолітніх дітей від другого шлюбу, що безпосередньо впливає на визначення розміру таких аліментів.

Так, позивачем доведено її фактичні витрати на оплату навчання сина, які вона вже понесла у загальному розмірі 25 000 грн (а.с.11,12) за період навчання сина ОСОБА_3 з серпня 2024 року по серпень 2025 року.

Колегія суддів наголошує, що рівність покладання на сторони розміру аліментів на утриманні сина, який продовжує навчання, не має під собою надмірний тягар для відповідача у фінансовому утриманні сина, хоча б і частково, а відтак, колегія суддів доходить висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 частково в частині 1/8 частини доходів відповідача, що буде відповідати справедливому та об`єктивному розподілу обов`язків обох батьків на утримання повнолітньої доньки на час навчання.

Суд першої інстанції, не дослідивши у повному обсязі фактичні обставини справи, не перевіривши доводи позивача та не надавши повної та об`єктивної оцінки доказам сторін у справі, дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, не врахувавши доведеності позивачем цих позовних вимог у задоволеній апеляційним судом їх частині.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони на інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними, допустимими, достовірними, а у своїй сукупності - достатніми. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

За своєю природою змагальність судочинства засновується на розподілі процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав та обов`язків сторін. Отже, принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача.

Згідно зі статтею 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин, приймаючи доводи апеляційної скарги до уваги, враховуючи вище викладене, колегія суддів вважає, що встановлені всі правові підстави для скасування рішення суду першої інстанції, враховуючи порушення норм процесуального та матеріального права, як і встановлено часткове доведення позивачем позовних вимог, що є підставою для їх часткового задоволення у стягненні з відповідача на корить позивача аліментів на утримання повнолітнього сина ОСОБА_3 на період його навчання до 30 червня 2028 року у розмірі 1/8 частини усіх заробітків (доходів) відповідача.

Разом з цим, у відповідності до положень ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах, зокрема, про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць.

За наведеною вище нормою процесуального права належить постанову Дніпровського апеляційного суду від 25 грудня 2025 року щодо стягнення аліментів в межах платежів за один місяць допустити до негайного виконання.

Також, враховуючи результат розгляду позовних вимог позивача колегією суддів, належить переглянути питання судових витрат у справі, на підставі ч.13 ст. 141 ЦПК України, та в силу ч.2 ст. 141 ЦПК України, судові витрати у вигляді судового збору стягнути з відповідача на корить держави у розмірі 1211,20 грн.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 376, 382-383 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 11 вересня 2025 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 , про стягнення аліментів на утримання повнолітнього сина, який продовжує навчання задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , на корить ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , аліменти у розмірі 1/8 частини з усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, на період навчання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у Вищого навчальному приватному закладі «Дніпровський гуманітарний університет» з дня подачі позовної заяви, тобто, з 08 травня 2025 року і до закінчення ним терміну навчання 30 червня 2028 року, але не довше, ніж досягнення ним двадцяти трьох років.

Стягнути з ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , судовий збір у розмірі 1211,20 грн на користь держави.

Постанову про стягнення аліментів в межах платежів за один місяць допустити до негайного виконання.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 26 грудня 2025 року.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: М.Ю. Петешенкова

Т.П. Красвітна