Номер провадження: 22-ц/813/5340/25
Головуючий у першій інстанції Середа І. В.
Доповідач Лозко Ю. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.11.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Лозко Ю.П.,

суддів: Карташова О.Ю., Назарової М.В.,

за участю секретаря судового засідання Пересипка Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в порядку спрощеного провадження

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 25 березня 2025 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики,

встановив:

У вересні 2022 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вказаним вище позовом у якому просив стягнути з ОСОБА_1 борг за договором позики у розмірі 777 082,75 грн.

Позов мотивовано тим, що 26 грудня 2018 року позивач надав ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 20 000 доларів США, які останній зобов`язався повернути протягом одного місяця з дня першої вимоги. 26 грудня 2019 року позивач пред`явив вимогу про повернення коштів, але відповідач борг у встановлений строк не повернув і ухиляється від виконання взятих на себе зобов`язань, у зв`язку з чим позивач просить стягнути з відповідача суму боргу 20 000 доларів США та 3% річних у порядку ст. 625 ЦК України за період з 26 січня 2020 року до 24 лютого 2022 року, яка склала 1250 доларів США, а всього 21 250 доларів США, а також судовий збір у розмірі 7 770 грн.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 25 березня 2025 року вказаний вище позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 26 грудня 2018 року у розмірі 21250 доларів США. Вирішено питання щодо судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на недоведеність позивачем обставин щодо підписання відповідної розписки саме ним та мову викладення такої, просить скасувати рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 25 березня 2025 року та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити ОСОБА_2 у задоволенні позову. Скаржник також зауважує про недоведеність заявлених позивачем витрат на професійну правничу допомогу.

На вказану апеляційну скаргу, ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Котик Ф.В., подав відзив у якому просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 , рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 25 березня 2025 року залишити без змін, вказуючи, що посилання скаржника не те, що відповідна розписка була підписана іншою особою не доведені належними доказами. Доводи стосовно не укладення вказаного вище договору з підстав не отримання відповідачем грошових коштів, обґрунтовано відхилені судом першої інстанції з тих підстав, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Щодо заявлених позивачем судових витрат адвокат Котик Ф.В. зауважує, що такі були необхідними та є фактично понесеними, крім того, їх загальних розмір становить менше 3% від ціни позову, що свідчить про співрозмірність таких.

Учасники справи до судового засідання не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, із заявами про відкладення розгляду справи до суду не звертались, що відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК України, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення суду відповідає, виходячи з такого.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідач власноруч склав і підписав розписку, за змістом якої він, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , отримав в позику для особистих потреб грошові кошти у розмірі 20000 доларів США від ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та зобов`язується повернути гроші на першу вимогу протягом одного місяця.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції оглянувши оригінал вказаної вище розписки, виходив із того, що позивачем доведено підстави позову, вказаний вище договір відповідає вимогам ст.1047 ЦК України, оскільки укладений у письмовій формі, за яким відповідачем отримано позику у вказаному вище розмірі, взяті на себе зобов`язання відповідачем не виконано, борг не повернуто у передбачені цим правочином строки, доказів на підтвердження обставин якими відповідач заперечував проти позову, зокрема щодо того, що вказана розписка викладена та підписана іншою особою суду не надано, тому дійшов висновку про задоволення позову.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, з огляду на таке.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), відповідно до статті 610 ЦК України.

Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

З системного аналізу норм статті 1046, 1047 ЦК України вбачається, що оскільки договір позики є реальним, то факт передання грошових коштів може підтверджуватися договором позики, укладеними в письмовій формі, якщо в тексті останнього сторонами не зазначений інший строк передання грошових коштів.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі N 355/385/17 зазначено, що реальним вважається договір, що є укладеним з моменту передачі речі або вчинення іншої дії. Для укладення реального договору необхідна наявність двох юридичних фактів: а) домовленість між його сторонами стосовно істотних умов договору; б) передача речі однією стороною іншій стороні або вчинення іншої дії.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Такі правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі N 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі N 6-79цс14, від 13 грудня 2017 року у справі N 6-996цс17, Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі N 569/1646/14-ц, від 14 квітня 2020 року у справі N 628/3909/15 та від 21 липня 2021 року у справі N 758/2418/17.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі N 464/3790/16-ц).

Згідно з частиною першою статті 1049 ЦК України за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Відповідно до частини першої статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником у борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми ь(див. постанови Верховного Суду від 10 грудня 2018 року у справі N 319/1669/16, від 08 липня 2019 року у справі N 524/4946/16, від 12 вересня 2019 року у справі N 604/1038/16 та від 23 квітня 2020 року у справі N 501/1773/16-ц, від 10 травня 2022 року у справі N 153/943/19, від 14 вересня 2022 року у справі N 130/82/2015, від 28 лютого 2024 року у справі N 369/5625/16-ц).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі N 2-383/2010 викладено правовий висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

У статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі N 355/385/17)

Якщо договір позики укладений у письмовій формі, то факт передачі грошових коштів може бути спростований у разі оспорення договору позики (постанова Верховного Суду від 05 жовтня 2022 року у справі N 463/9914/20).

Згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона (див. пункт 21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі N 129/1033/13-ц (провадження N 14-400цс19)).

Заперечуючи проти позову, відповідач заявив клопотання про проведення у справі судово-почеркознавчої експертизи.

Відповідно до висновку експерта Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз Альони Кошелюк від 14 лютого 2025 року вирішити питання, чи виконаний підпис від імені ОСОБА_1 , розміщений нижче основного тексту наданої на експертизу розписки від 26 грудня 2018 року самим ОСОБА_1 або іншою особою, не виявилось можливим, через відсутність у розпорядженні експерта достатньої кількості вільних зразків підпису відповідача відповідно до клопотання експерта за 2016-2018 роки не менше 8-10 документів, судом надано тільки два за березень 2016 року. Текст розписки виконаний ОСОБА_1 .

Відхиляючи посилання скаржника на вказані вище висновки експерта, які на його переконання свідчать про недоведеність позивачем обставин, якими обґрунтовується позов, колегія суддів звертає увагу на таке.

Відповідно до ст. 109 ЦПК України у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.

За встановленими судом обставинами цієї справи, вирішення питання у категоричній формі ускладнювалося відсутністю у розпорядженні експерта достатньої кількості вільних зразків підпису. Так, за клопотанням експерта вимагалося не менше 8-10 документів за 2016-2018 роки, проте відповідачем було надано лише два зразки його підпису за березень 2016 року.

При цьому, про призначення у справі повторної експертизи відповідач ОСОБА_1 не заявляв, як під час вирішення судом цієї справи, так і під час апеляційного перегляду.

Безпідставними також є твердження скаржника щодо відсутності факту передання коштів, оскільки письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику (див. постанову Верховного Суду від 26 квітня 2022 справі N 753/1349/20).

Доводи апеляційної скарги про те, що розписка, надана позивачем в обґрунтування позову, викладена іноземною мовою, що на переконання скаржника унеможливлює визнання її належним доказом у справі, колегія суддів відхиляє, з огляду на таке.

Особа, яка має боргову розписку, в якій немає даних про позикодавця, вважається позикодавцем при відсутності належних і допустимих доказів, визначених частиною другою статті 76 ЦПК України, що спростовують зміст боргового документа, або є докази неправомірного заволодіння такою розпискою особою, яка нею володіє (рішення правоохоронних органів тощо).

Зазначене узгоджується із правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постановах від 27 травня 2020 року у справі N 583/97/19 (провадження, N 61-13172св19), а також зі змістом статті 545 ЦК України.

Урахувавши наявність у відповідача боргової розписки, складеної особисто відповідачем, що останнім, у порушення вимог ст. 12, 77-81 ЦПК України, не спростовано, суд першої інстанції, з висновками якого погоджується колегія суддів, дійшов обґрунтованого висновку щодо наявності правових підстав для задоволення позову.

Зазначення у тексті розписки « ОСОБА_3 » та вживання російських слів, саме по собі, не перешкоджає персоніфікувати сторін цього правочину та суму позичених коштів, зважаючи на інші відомості, що містяться у змісті розписки, а саме прізвище, ім`я, по батькові позичальника та позикодавця, дат їх народження, відповідність яких паспортним даним сторін відповідачем не спростовано.

Ураховуючи, що прізвище, ім`я та по батькові позивача зазначено у змісті розписки, як про особу, яка передала гроші у борг, а також те, що він має у розпорядженні цю розписку, тому підстави ставити під сумнів, що ОСОБА_2 є позикодавцем, колегія суддів не вбачає, відтак аргументи про те, що грошові кошти стягнуті на користь третьої особи, як про те стверджує скаржник, є безпідставними.

Отже, доводи апеляційної скарги про те, що договір позики між сторонами не укладався, а розписка не дозволяє встановити про умови отриманих коштів, спростовуються матеріалами справи.

Частиною другою ст.625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до вимог п.18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року введено воєнний стан в Україні, і наступними Указами воєнний стан був продовжений, а Указом Президента № 254/2023 від 01.05.2023 строк дії воєнного стану в Україні продовжено з 05 години 30 хвилин 20 травня 2023 року строком на 90 діб.

Отже, вимога про стягнення 3 % річних підлягає задоволенню в період з 26 січня 2020 року по 24 лютого 2022 року та, виходячи із суми заборгованості у розмірі 20000 дол. США за 25 місяців прострочення, складає 1250 доларів США.

Стосовно доводів ОСОБА_1 про те, що заявлений позивачем розмір витрат на правничу допомогу є необґрунтованим, і не відповідає фактично наданому обсягу послуг, складності справи, принципу розумності та невідворотності витрат.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" (далі - Закон №5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Згідно з пунктом 9 частини першої статті 1 Закону №5076-VI представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону №5076-VI).

Відповідно до статті 19 Закону №5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону №5076-VI).

У частині другій статті 137 ЦПК України визначено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі N 826/1216/16 (провадження N 11-562ас18) вказано, що "склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничної допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат".

Отже, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі.

У частинах четвертій-шостій статті 137 ЦПК України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

У частині третій статті 12 та частині першій статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У пунктах 34-47 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі N 755/9215/15-ц (провадження N 14-382цс19) зазначено, що обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Крім того, у постанові Верховного Суду від 20 січня 2021 року у справі N 750/2055/20 (провадження N 61-16723св20) вказано, що саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони. Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності.

Наведене узгоджується з правовими висновками, викладеними в постановах Верховного Суду від 25 травня 2021 року у справі N 465/3458/15-ц (провадження N 61-19582св20), від 9 листопада 2021 року у справі N 759/14346/16 (провадження N 61-12783св21).

Щодо зауважень ОСОБА_1 про те, що заява про стягнення з нього судових витрат позивачем була надана за день до судового засідання, що позбавило його можливості надати свої ґрунтовані заперечення щодо заявленої суми, колегія суддів звертає увагу на таке.

З матеріалів справи убачається, що докази понесення витрат на професійну правничу допомогу представником позивача було подано до суду першої інстанції через підсистему «Електронний суд» 24.03.2025 року, разом із поясненнями щодо результатів проведеної почеркознавчої експертизи та додаткових пояснень відповідача.

При цьому, вже 25.03.2025 року представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Сафронкова Н.О. через підсистему «Електронний суд» подала до суду заяву про відмову у задоволенні заяви позивача про стягнення витрат на правничу допомогу, у яких виклала заперечення щодо заявленого ОСОБА_2 розміру витрат, які є тотожними, викладеним у апеляційній скарзі.

Зважаючи на викладене колегія суддів виснує про безпідставність тверджень скаржника про позбавлення його можливості надати ґрунтовні заперечення щодо заявленого ОСОБА_2 розміру понесених витрат на професійну правничу допомогу.

Відхиляє апеляційний суд і зауваження скаржника про те, що укладення позивачем ОСОБА_2 договору про професійну правничу допомогу не було необхідним, звертаючи увагу на те, що відповідно до ст. 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав

А згідно зі статтею 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги.

Ураховуючи викладене, колегія суддів виснує, що позивач ОСОБА_2 , уклавши договір про надання професійної правничої допомоги від 20.08.2023 року, після вчинення відповідачем дій щодо перегляду заочного рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 14 липня 2023 року, та договір про надання професійної правничої допомоги від 11 березня 2025 року, після отримання результатів судової-почеркознавчої експертизи, скористався своїм законним правом на отримання правничої допомоги.

Отже, зважаючи на узгодження між ОСОБА_2 та адвокатом Котиком Ф.І. у договорі про надання професійної правничої допомоги від 20 серпня 2023 року, розміру гонорару адвоката за надання правової допомоги, а саме - складання процесуальних документів у справі № 523/10687/22 -3500 грн; та у договорі про надання правової допомоги від 11 березня 2025 року, - розмір гонорару адвоката за надання правової допомоги та представництва інтересів позивача у судах у справі № 523/10687/22 у розмірі 21000 грн, а надання вказаних послуг підтверджується детальним описом робіт та матеріалами справи, колегія суддів не убачає підстав для відмови у задоволенні клопотання позивача про розподіл судових витрат на стягнення з відповідача понесених ним витрат на професійну правничу допомогу, з вказаних підстав.

Безпідставними є також і твердження скаржника про те, що для представника позивача ОСОБА_2 адвоката Котика Ф.В. не було обов`язковим знайомитись із матеріалами справи особисто, у приміщенні Суворовського районного суду м. Одеси, оскільки адвокат мав можливість ознайомитись із ними у Підсистемі «Електронний суд».

Так, колегія суддів звертає увагу, що матеріали справи №523/10687/22, які наявні у Підсистемі «Електронний суд» не містять усіх матеріалів справи, що наявні у паперовому вигляді, що вочевидь унеможливило належне ознайомлення представника позивача із ними у тому числі в електронному вигляді.

Отже, суд обґрунтовано стягнув з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 24 500 грн.

При цьому, колегія суддів зауважує, що як слушно зазначено стороною позивача, заявлений розмір витрат на професійну правничу допомогу є співмірним складності справи та складає менш 3% від ціни позову.

Колегією суддів ураховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Руїз Торія проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії", п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бюрг та інші проти Франції" (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Гору проти Греції" N 2) [ВП], § 41" (Gorou v. Greece no.2).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, й міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (SeryavinandOthers v. Ukraine) від 10.02.2010 року, заява №4909/04).

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до суб`єктивного тлумачення скаржником норм права, та незгоди з висновками суду стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки суду, також фактично зводяться до переоцінки доказів наданої судом першої інстанції без посилання на обставини, які не були враховані під час вирішення цієї справи.

Підсумовуючи наведене, колегія суддів вважає вірними та обґрунтованими зазначені вище висновки суду з якими не погоджується скаржник.

Доказів які б спростували правильні висновки суду скаржником не надано.

Порушень судом норм процесуального права колегією суддів не встановлено.

Отже доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

За таких обставин колегія суддів вважає, що відсутні підстави для скасування рішення суду, з мотивів наведених у апеляційній скарзі.

У відповідності ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу потрібно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін, оскільки доводи апеляційної скарги правильних висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 25 березня 2025 року залишити без змін.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту.

Головуючий Ю.П. Лозко

Судді: О.Ю. Карташов

М.В. Назарова