Провадження № 2-з/638/205/25
УХВАЛА

Іменем України

24 грудня 2025 року м. Харків

Суддя Шевченківського районного суду міста Харкова Агапов Р.О., розглянувши заяву Релігійної організації «релігійна громада Свято-Вознесенського Собору Ізюмської Єпархії Української Православної Церкви про забезпечення позову у справі за позовом Релігійної організації «релігійна громада Свято-Вознесенського Собору Ізюмської Єпархії Української Православної Церкви до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа: Приватний нотаріус Ізюмського районного нотаріального округу Харківської Області Чистов Сергій Юрійович про визнання недійсним договору,

встановив:

Релігійна організація «релігійна громада Свято-Вознесенського Собору Ізюмської Єпархії Української Православної Церкви звернулась до Шевченківського районного суду міста Харкова з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа: Приватний нотаріус Ізюмського районного нотаріального округу Харківської Області Чистов Сергій Юрійович, в якому просила визнати недійсним договір купівлі-продажу будинку АДРЕСА_1 площею 54,8 кв.м., посвідчений приватним нотаріусом Ізюмського районного нотаріального округу Харківської області Чистовим С.Ю. за реєстровим № 1196 та застосувати односторонню реституцію шляхом повернення даного будинку у власність релігійної організації "Релігійна громада Свято-Вознесенського Собору Ізюмської Єпархії Української Православної Церкви" ().

Також, 22.12.2025 позивач подав заяву про забезпечення позову, в якій просив забезпечити позов шлихом накладення арешту на житловий будинок загальною площею 54,8 кв.м., розташованого по АДРЕСА_1 .

В обґрунтування заяви зазначив про існування спору, предметом якого виступає нерухоме майно - будинок. Власника будинку було змінено на підставі договору, який Заявник (позивач) вважає недійсним, а набувача (нового власника-відповідачів) будинку відповідно особою, яка здобула будинок безпідставно. Подальша зміна власників (до розгляду спору по суті позовних вимог) значно утруднить або зробить неможливим виконання судового рішення, а тому невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити виконання рішення суду.

Вказує, що згідно Інформаційної довідки з Єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майно №381442828 від 04.06.2024р., покупцем та новим власником належного на праві власності позивачу будинку стала ОСОБА_1 ( відповідач-1) на підставі договору купівлі-продажу будинку від 05.03.2019 реєстр. №1196, а в силу ст.ст. 63-65 СК України - і її чоловік ОСОБА_2 (відповідач-2).

Зазначає, що вказаний правочин вчинено з перевищенням повноважень представника (представником сторони продавця від імені Релігійної організації «Релігійна громада Свято-Вознесенського Собору Ізюмської Єпархії Української Православної Церкви» виступав ОСОБА_3 ), який надав нотаріусу підроблений протокол №2 загальних зборів релігійної організації від 01.03.2019р., на підтвердження начебто існування у нього обсягу повноважень, необхідного для укладення правочину щодо продажу будинку.

Звертає увагу, що ніяких загальних (Парафіяльних) зборів 01.03.2019р. не проводилось і це достеменно стало відомо позивачу при проведенні інвентаризації поточних справ, яку було організовано після створення єпархіального юридичного відділу Ізюмської Єпархії з представником позивача.

До того ж, ОСОБА_3 за домовленістю із ОСОБА_1 і ОСОБА_2 - (які на дату вчинення правочину теж обіймали певні керівні посади в організації заявника-позивача) приховувався факт вчинення правочину щодо відчуження будинку, а в подальшому взагалі повідомлено заявнику, що похідні документи також згоріли в пожежі, якої як з`ясувалось на справді не було. Оплати за договором купівлі- продажу будинку на рахунки організації Заявника позивача) не надходило.

Оскільки будинок, незаконно вибув із власності Заявника (позивача) - його було продано фактично без згоди Заявника (позивача) з певним умислом представника за домовленістю з контрагентами, і враховуючи, що покупець (відповідачі) за договором активно приховує будь-які документи, пов`язані із вчиненим ним правочину, з метою запобігти очевидних наслідків визнання в майбутньому його недійсним, є всі підстави вважати, що існує висока ймовірність відчуження відповідачами спірного будинку на користь будь якої іншої особи, що може істотно ускладнити або унеможливити виконання рішення суду або ефективно захисти порушені права позивача.

Складність виконання майбутнього рішення суду за позовом про визнання недійсним договору є очевидною з огляду на поведінку відповідачів.

Відповідно до ч. 1 ст. 153 ЦПК України заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду), крім випадків, передбачених частиною п`ятою цієї статті.

Отже, заяву про забезпечення позову розглянуто без повідомлення учасників справи.

Розглянувши вищенаведену заяву про забезпечення позову, суд дійшов наступних висновків.

Зі змісту позовної заяви і вбачається, що предметом позову у даній справі є визнання недійсним договору купівлі-продажу будинку АДРЕСА_1 площею 54,8 кв.м.

З наявних в матеріалах справи доказів, а саме Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 381442828 від 04.06.2024 щодо об`єкта нерухомого майна житлового будинку АДРЕСА_1 площею 54,8 кв.м, вбачається, що право власності на зазначений житловий будинок зареєстровано за ОСОБА_1 .

Відповідно до частини першої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Частиною другою статті 149 ЦПК України визначено, що забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Із системного аналізу зазначених норм права вбачається, що підставою для забезпечення позову має слугувати обґрунтоване припущення, що невжиття відповідних заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся.

Забезпечення позову це вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача проти несумлінних дій відповідача, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, тимчасових заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання можливого судового рішення, якщо його буде ухвалено на користь позивача, у тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення. Суд застосовує заходи забезпечення позову у разі, якщо існує очевидна небезпека заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в справі.

Згідно п. 1, 2 ч. 1 ст. 150 ЦПК України позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії.

Частиною 3 статті 150 ЦПК України передбачено, що заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 зроблено висновок, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів.

Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.

Отже, при вирішенні питання про забезпечення позову суд здійснює оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття заходів до забезпечення позову з урахуванням заявлених заявником позовних вимог, забезпечення збалансованості інтересів сторін, наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, ймовірності утруднення виконання рішення суду в разі невжиття таких заходів.

Відповідно до правового висновку, викладеного у Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.03.2023 у cправі № 905/448/22, постанові Верховного Суду від 09.06.2023 у справі № 37з-23, можливість відповідача в будь-який момент відчужити майно, яке знаходиться у його власності, є беззаперечною, що в майбутньому утруднить виконання судового рішення, якщо таке буде ухвалене на користь позивача. За таких умов вимога надання доказів щодо очевидних речей (доведення нічим не обмеженого права відповідача в будь-який момент розпорядитися своїм майном) свідчить про застосування судом завищеного або навіть заздалегідь недосяжного стандарту доказування, що порушує баланс інтересів сторін (зазначені висновки викладено в постанові).

Таким чином, сам факт державної реєстрації за відповідачем права приватної власності на майно, яке знаходиться у його власності, формально наділяє його передбаченими законодавством необмеженими правомочностями власника (володіння, користування, розпорядження) щодо цієї ділянки, отже можливість відповідача в будь-який момент відчужити спірну земельну ділянку є очевидною, беззаперечною та не потребує додаткового доведення.

Зазначене може призвести до необхідності залучення до участі у справі осіб, прав і інтересів яких стосуватиметься вирішення даного спору, неможливості виконання рішення суду у випадку задоволення позову у зв`язку з наявністю майнового інтересу цих осіб, а також може зумовити необхідність звернення прокурора з іншим позовом для захисту порушених інтересів держави.

Безконтрольне розширення кола осіб, прав і інтересів яких стосується вирішення цього спору, та/або передача права власності на майно іншім особам, які не беруть участь у даному судовому процесі, може не лише утруднити, але й зробити неможливим виконання рішення суду у разі задоволення позову прокурора.

Такий висновок суду узгоджується з правовою позицією, викладеною у постановах Верховного Суду від 16.08.2018 у справі № 910/5916/18, від 19.12.2018 у справі № 910/9254/18.

Суд вважає обґрунтованим посилання позивача у заяві про забезпечення позову на те, що у випадку відчуження нерухомого майна на користь третіх осіб, враховуючи відсутність встановлених законом перешкод для цього, ускладнить захист позивачем своїх прав у разі ухвалення судом рішення про задоволення позовних вимог за вищевказаним позовом.

Суд звертає увагу, що забезпечення позову не порушує принципів змагальності і процесуальної рівноправності сторін. Заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер. При розгляді заяви про забезпечення позову вирішується лише питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову і не вирішуються матеріально-правові вимоги та наперед результат розгляду справи по суті позову.

Разом з тим, згідно висновків, викладених у постанові Верховного Суду № 643/12369/19 від 19 лютого 2021 року арешт майна - це накладення заборони на право розпоряджатися майном з метою його збереження до визначення подальшої долі цього майна. Заборона на відчуження об`єкта нерухомого майна це перешкода у вільному розпорядженню майном.

Враховуючи мету застосування заходів забезпечення позову, їх вжиття щодо нерухомого майна не вимагає обмеження в користуванні ним, оскільки для найменшого порушення інтересів відповідача та збереження нерухомого майна обґрунтованою може бути визнана лише заборона відчуження такого нерухомого майна без позбавлення відповідача та інших осіб права користування ним.

У даному випадку застосування судом заходу забезпечення позову у вигляді арешту на нерухоме майно, на думку суду, буде непропорційним втручанням в права невизначеного кола осіб та повної заборони її використання, що фактично призведе до вирішення спору по суті заявлених позовних вимог, а тому є неспівмірним заявленим позовним вимогам, у зв`язку з чим, заява про забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. 149-153, 258-261, 353-355 ЦПК України, суд

ухвалив:

У задоволенні заяви Релігійної організації «релігійна громада Свято-Вознесенського Собору Ізюмської Єпархії Української Православної Церкви про забезпечення позову відмовити.

Ухвала набирає законної сили негайно після підписання та підлягає негайному виконанню в порядку, встановленому для виконання судових рішень.

Ухвала може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги до Харківського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Оскарження ухвали про забезпечення позову не зупиняє її виконання.

Суддя Р.О. Агапов