Справа № 750/7177/25
Провадження № 2/750/2163/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 грудня 2025 року м. Чернігів

Деснянський районний суд м. Чернігова в складі:

судді Маринченко О.А.,

секретар судового засідання Шилова Ж.О.,

за участю позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

відповідача ОСОБА_3 ,

представника відповідача ОСОБА_4 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про стягнення заборгованості по заробітній платі та компенсації втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків їх виплати,

в с т а н о в и в:

28 травня 2025 року позивач з використанням системи «Електронний суд» звернулася до суду з позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 , в якому просить стягнути заборгованість по заробітній платі за період з 19 листопада 2019 року до квітня 2025 року в сумі 337170 грн. 08 коп. та компенсацію за затримку виплати нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, в сумі 91197 грн. 93 коп.

Обґрунтовано позов, зокрема, тим, що 19 листопада 2019 року між позивачем та відповідачем було укладено трудовий договір на невизначений строк. Умовами вказаного договору встановлено, що працівник зобов`язаний виконувати обов?язки продавця-консультанта, а фізична особа зобов?язується оплачувати працю працівника в розмірі 4200 грн. на місяць, забезпечити безпечні і нешкідливі умови праці для виконання працівником зобов?язань. Згідно з пунктом 4 договору час виконання робіт встановлюється з 10 год. 00 хв. до 19 год. 00 хв., 40 годин на тиждень, а обідня перерва - з 13 год. 00 хв. до 14 год. 00 хв. Відповідно до пункту 5 договору надаються два платні вихідні на тиждень. Пунктами 11, 12 договору визначено, що заробітна плата працівника підлягає оподаткуванню в порядку, визначеному законодавством, працівники, які працюють у фізичних осіб за договором, підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню, а сплата єдиного внеску проводиться в розмірах та порядку, визначеному законодавством. Позивач виконувала свої обов`язки продавця-консультанта в меблевому магазині за адресою: вул. Незалежності, 1, м. Сновськ, Корюківський р-н, Чернігівська обл. Заробітна плата позивачу жодного разу відповідачем не виплачувалася. Так, відповідно до інформації, наданої Головним управлінням Державної податкової служби України у Чернігівській області, позивач була прийнята відповідачем на роботу 19 листопада 2019 року. Відповідач, як податковий агент позивача, подавав до контролюючого органу податковий розрахунок сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платника податків - фізичної особи, сум утриманого з них податку, а також сум нарахованого єдиного внеску на загальнообов?язкове державне соціальне страхування та військового збору. Законом України «Про оплату праці» визначено, що розмір заробітної плати працівника за повністю виконану місячну (погодинну) норму праці не може бути нижчим за розмір мінімальної заробітної плати. Якщо нарахована заробітна плата працівника, який виконав місячну норму праці, є нижчою за законодавчо встановлений розмір мінімальної заробітної плати, роботодавець проводить доплату до рівня мінімальної заробітної плати, яка виплачується щомісячно одночасно з виплатою заробітної плати. Враховуючи викладене, сума невиплаченої заробітної плати позивачу за повністю виконану місячну (годинну) норму праці за період з листопада 2019 року до 30 квітня 2025 року складає 337170 грн. 08 коп. Крім того, компенсація, яка нараховується в разі затримки виплати заробітної плати станом на 30 квітня 2025 року складає 91197 грн. 93 коп. Загальна сума заборгованості по заробітній платі та компенсації з вирахуванням обов?язкових податків та зборів складає 428368 грн. 01 коп. Оскільки відповідачем було допущено порушення трудового законодавства, яке полягає у невиплаті заробітної плати, що є порушенням трудових прав позивача як працівника, позивач звернулася до суду з даним позовом.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 06 червня 2025 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в справі; справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження; визначено сторонам строк для подачі заяв по суті справи.

В установлений судом строк відповідач подав відзив на позов, в якому просить відмовити позивачу в його задоволенні. Зокрема, у відзиві відповідач зазначає, що позивач дійсно перебуває в трудових відносинах з відповідачем на підставі укладеного трудового договору № 8 від 19 листопада 2019 року. Відповідач щомісячно здійснює нарахування та виплату заробітної плати позивачу, про що свідчать щоквартальні звіти до органів Державної податкової служби України про нарахування заробітної плати особам, що працюють за трудовим договором. Також, ведеться первинний облік заробітної плати на основі відомостей, які знаходяться в магазині, де працює позивач, оскільки виплата здійснюється в готівковій формі з отриманого доходу від продажу товарів. У 2024 році було встановлено, що позивач недобросовісно виконує свої обов`язки, а саме: відсутня на робочому місці без поважних причин. При цьому, ключі від приміщення, де зберігаються всі документи, в тому числі і відомості про отримання заробітної плати знаходяться в позивача, яка на неодноразові письмові вимоги відповідача повідомити про причини відсутності на робочому місці та повернути ключі від магазину не реагує. Крім того, з 30 вересня 2024 року відповідно до наказу № 2 роботу магазину в м. Сновськ призупинено, у зв`язку з тим, що він знаходиться в зоні високої небезпеки (Сновська громада), а за позивачем збережено робоче місце без збереження заробітної плати. На даний час позивач продовжує перебувати в трудових відносинах з відповідачем, оскільки вирішується питання про звільнення її із займаної посади, у зв`язку з чим підстави для проведення з нею остаточного розрахунку відсутні. Позивач не надала жодного доказу на підтвердження того, що відповідач порушує її трудові права, так як відповідач нараховує та виплачує позивачу заробітну плату, сплачує всі податки. Крім того, за весь час трудових відносин, який складає більше п?яти років, позивач не зверталася до відповідача з будь-якими вимогами чи претензіями про невиплату чи затримку виплати заробітної плати, а тому підстави для стягнення з відповідача заборгованості по заробітній платі та компенсації за затримку її виплати відсутні.

Позивач подала відповідь на відзив, в якій, зокрема, зазначає, що первинним документом для фіксування господарської операції з нарахування заробітної плати є розрахункова відомість, а для фіксування операції з виплати заробітної плати у готівковій формі - платіжна відомість (відомість на виплату грошей або видаткова відомість). Доказами виплати заробітної плати є розрахункові відомості, платіжні відомості (або відомості на виплату грошей), видаткові касові ордери (при готівковій виплаті), виписки з банківських рахунків (при безготівковій виплаті), а також розрахункові листки. Також, роботодавець зобов?язаний надати працівнику інформацію про нарахування та утримання із заробітної плати (розрахункові листки). Ці первинні документи згідно з нормами законодавства повинні знаходитись у відповідача. При цьому, відомості про нарахування заробітної плати (розрахункові відомості) не свідчать про виплату нарахованої заробітної плати. Доказом виплати заробітної плати не може також бути звітність про нараховані, виплачені доходи, що подається до податкових органів та Пенсійного фонду України. Документами, які підтверджують виплату заробітної плати позивачу відповідно до Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 29 грудня 2017 року № 148, можуть бути відомості про виплату готівки та/або касові ордери, які підписані працівником. Відповідач фактично не може підтвердити факт виплати заробітної плати позивачу. Призупинення дії трудового договору можливе у період дії воєнного стану, тобто з 24 лютого 2022 року, але не пізніше дня припинення або скасування воєнного стану. У частині першій статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» призупинення дії трудового договору розглядається як тимчасове припинення за укладеним трудовим договором з боку роботодавця забезпечення працівника роботою, а з боку працівника виконання роботи. Призупинення дії трудового договору не тягне за собою припинення трудових відносин і може бути здійснено лише у зв`язку з відсутністю роботи або неможливістю її виконання працівником під час воєнного стану. При цьому, видача наказу роботодавцем та ознайомлення з ним працівника є обов?язковим, оскільки період, на який запроваджується призупинення дії трудового договору, - це період дії воєнного стану. Наказ № 2 від 30 вересня 2024 року, доданий відповідачем до відзиву на позовну заяву, неправильно оформлений, має суттєві помилки, зокрема відсутні необхідні реквізити, не витримана структура документа. Вказаний наказ складений з порушеннями вимог ДСТУ 4163:2020 та глави 9 розділу II Правил організації діловодства та архівного зберігання документів у державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях, затверджених наказом Міністерства юстиції України 18 червня 2015 року № 1000/5, а тому він не має юридичної сили. Крім того, фактично вказаний наказ позивач отримала лише разом із відзивом на позовну заяву. Також, відповідно до пункту 2.21-1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України 29 липня 1993 року № 58, трудові книжки працівників, які працюють на умовах трудового договору у фізичних осіб-підприємців, зберігаються безпосередньо в працівників. При цьому, трудова книжка позивача з незрозумілих причин знаходиться у відповідача з дати оформлення трудових відносин і на вимогу повернути трудову книжку відповідач не реагує.

10 жовтня 2025 року ОСОБА_1 з використанням системи «Електронний суд» подала заяву, в якій просить прийняти відмову від позову в частині вимог про стягнення з фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 заборгованості по заробітній платі та компенсації за затримку її виплати за період з 19 липня 2022 року до 31 січня 2025 року та стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 заборгованість по заробітній платі та компенсацію за затримку її виплати в сумі 235345 грн. 65 коп.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 13 жовтня 2025 року провадження в справі за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про стягнення заборгованості по заробітній платі та компенсації за затримку її виплати в частині вимог про стягнення заборгованості по заробітній платі та компенсації за затримку її виплати за період з 19 липня 2022 року до 31 січня 2025 року - закрито.

У судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали та просили суд їх задовольнити. Позивач, зокрема, вказала, що з 19 листопада 2019 року перебуває в трудових відносинах з відповідачем та обіймає посаду продавця-консультанта. Крім цього, за усною домовленістю з відповідачем позивач виконувала іншу роботу, а саме: менеджера, бухгалтера, комірника тощо. Позивач вказала, що вони з іншим працівником самі вели бухгалтерію, сплачували податки, замовляли товари, вели накладні. За цю роботу в місяць позивач отримувала грошові кошти в сумі 2000 грн. +% від продажу, про що і зазначалося в накладних. В магазині продавався товар, з цих коштів працівники забирали собі заробітну плату. Однак, заробітну плату як продавець-консультант позивач не отримувала. Позивачу потрібен був стаж, тому претензій щодо невиплати заробітної плати вона не висловлювала.

Відповідач у судовому засіданні позов не визнав та вказав, що все робив по честі, по совісті. Працівники в магазині продавали товар, закуповували новий, брали з каси собі заробітну плату, в тому числі позивач. Відомості по заробітній платі були у позивача. Позивач щомісяця отримувала заробітну плату. Відповідач щомісяця подавав до податкового органу звітність про виплату заробітної плати працівникам, сплачував податки, деякі відомості він не знайшов, тому і не надав суду. Позивач жодних претензій щодо виплати заробітної плати протягом майже п`яти років не висловлювала, зі скаргами до відповідних органів не зверталася. З 30 вересня 2024 року роботу магазину призупинено, за позивачем збережено робоче місце без збереження заробітної плати.

Заслухавши доводи сторін, їх представників та дослідивши наявні в справі докази, суд встановив таке.

19 листопада 2019 року між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було укладено трудовий договір № 8 між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю (а.с. 24).

Відповідно до пункту 1 договору цей договір укладається на невизначний строк.

Згідно з пунктом 2 договору працівник зобов`язаний виконувати обов`язки продавця-консультанта.

Пунктом 3 договору визначено, що фізична особа зобов?язується оплачувати працю працівника в розмірі 4200 грн. на місяць; забезпечити безпечні і нешкідливі умови праці для виконання прийнятих працівником зобов?язань; обладнати робоче місце відповідно до вимог нормативних актів про охорону праці; надавати відповідний інвентар, робочий одяг.

Час виконання робіт з 10 год. 00 хв. до 19 год. 00 хв.; обідня перерва - з 13 год. 00 хв. до 14 год. 00 хв.; 40 годин на тиждень (пункт 4 договору).

Відповідно до пунктів 5, 6 договору надаються два платні вихідні на тиждень. Тривалість щорічної оплачуваної відпустки та час її надання відповідно становить 24 календарні дні згідно графіку відпусток.

Згідно з пунктами 11, 12 договору заробітна плата працівника підлягає оподаткуванню в порядку, визначеному законодавством; працівники, які працюють у фізичних осіб за договором, підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню. Сплата єдиного внеску проводиться в розмірах та порядку, визначеному законодавством.

Факт перебування позивача з 19 листопада 2019 року в трудових відносинах з фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 підтверджується також записом у трудовій книжці позивача (а.с. 23).

Відповідно до копій відомостей з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про джерела/суми нарахованого доходу, нарахованого (перерахованого) податку та військового збору за період із листопада 2019 року до грудня 2023 року та за період із січня 2024 року до вересня 2024 року позивачу було нараховано і виплачено доходи, зокрема, і від ОСОБА_3 . Також, нараховано/сплачено податки та військовий збір (а.с. 13 на звороті-17).

Згідно із відомостями про нарахування заробітної плати (доходу, грошового забезпечення) застрахованим особам за 2021 рік, 2022 рік, 2023 рік, 2024 рік позивачу, як застрахованій особі, ОСОБА_3 , як платником єдиного внеску, нараховувалася заробітна плата/дохід, грошове забезпечення, з якої утримувався єдиний внесок на заробітну плату/дохід/грошове забезпечення (а.с. 49-75).

У звітах форми № 4ДФ за 2021-2024 роки, наданих відповідачем, відображено виплату заробітної плати, у тому числі і ОСОБА_1 за її реєстраційним номером облікової картки платника податків (а.с.140-177).

Відповідно до копії наказу № 2 від 30 вересня 2024 року, виданого фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 , у зв`язку з військовим станом та знаходженням об`єкту ведення господарчої діяльності у зоні високої небезпеки (Сновська громада), скороченням об`ємів роботи, тимчасово до закінчення військового стану призупинено роботу магазину. За продавчинею ОСОБА_1 залишено робоче місце без збереження заробітної плати з 01 жовтня 2024 року з подальшим з`ясуванням трудових відносин (а.с. 76).

У вказаному наказі зазначено, що копія наказу надіслана ОСОБА_1 поштою за адресою: АДРЕСА_1 . На зв`язок не виходить, місце перебування не відоме.

З розрахунку заборгованості по заробітній платі, наданого позивачем, слідує, що за період з листопада 2019 року до 18 липня 2022 року сума заборгованості по заробітній платі перед позивачем складає 144093 грн. 35 коп., за період з лютого 2025 року до квітня 2025 року 18480 грн. (а.с. 193).

Згідно з розрахунком компенсації за затримку виплати заробітної плати та загальної суми заборгованості (зарплата та компенсація), наданого позивачем, за період з листопада 2019 року до 18 липня 2022 року сума заборгованості по заробітній платі за вказаний період складає 144093 грн. 35 коп., сума компенсації за затримку виплати заробітної плати становить 72359 грн. 64 коп., а всього 216452 грн. 99 коп.; за період з лютого 2025 року до квітня 2025 року сума заборгованості по заробітній платі - 18480 грн., сума компенсації 412 грн. 66 коп., разом із заробітною платою 18892 грн. 66 коп. Загальна сума заборгованості із компенсацією 235345 грн. 65 коп. (а.с. 194).

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до статті 94 КЗпП України заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно із частиною першою статті 115 КЗпП України та статтею 24 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Статтею 3 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що мінімальна заробітна плата - це встановлений законом мінімальний розмір оплати праці за виконану працівником місячну (годинну) норму праці. Мінімальна заробітна плата встановлюється одночасно в місячному та погодинному розмірах. Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов`язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників, за будь-якою системою оплати праці.

Відповідно до статті 3-1 Закону України «Про оплату праці» розмір заробітної плати працівника за повністю виконану місячну (годинну) норму праці не може бути нижчим за розмір мінімальної заробітної плати. При обчисленні розміру заробітної плати працівника для забезпечення її мінімального розміру не враховуються доплати за роботу в несприятливих умовах праці та підвищеного ризику для здоров`я, за роботу в нічний та надурочний час, роз`їзний характер робіт, премії до святкових і ювілейних дат. Якщо нарахована заробітна плата працівника, який виконав місячну норму праці, є нижчою за законодавчо встановлений розмір мінімальної заробітної плати, роботодавець проводить доплату до рівня мінімальної заробітної плати, яка виплачується щомісячно одночасно з виплатою заробітної плати. Якщо розмір заробітної плати у зв`язку з періодичністю виплати її складових є нижчим за розмір мінімальної заробітної плати, проводиться доплата до рівня мінімальної заробітної плати. У разі укладення трудового договору про роботу на умовах неповного робочого часу, а також при невиконанні працівником у повному обсязі місячної (годинної) норми праці мінімальна заробітна плата виплачується пропорційно до виконаної норми праці. Мінімальна заробітна плата у погодинному розмірі застосовується на підприємствах, в установах, організаціях незалежно від форми власності та у фізичних осіб, які використовують найману працю, у разі застосування погодинної оплати праці.

Частиною четвертою статті 95 КЗпП України встановлено, що розмiр мiнiмальної заробiтної плати встановлюється i переглядається вiдповiдно до статей 9 i 10 Закону України «Про оплату праці» та не може бути нижчим від розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Також, за змістом статті 9 Закону України «Про оплату праці» мінімальна заробітна плата встановлюється у розмірі не нижчому від розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно з приписами статті 10 Закону України «Про оплату праці» розмір мінімальної заробітної плати встановлюється Верховною Радою України за поданням Кабінету Міністрів України не рідше одного разу на рік у законі про державний бюджет України з урахуванням вироблених шляхом переговорів пропозицій спільного представницького органу об`єднань профспілок і спільного представницького органу об`єднань організацій роботодавців на національному рівні. Розмір мінімальної заробітної плати не може бути зменшено в разі зменшення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Зміни розміру мінімальної заробітної плати іншими законами України та нормативно-правовими актами є чинними виключно після внесення змін до закону про Державний бюджет України на відповідний рік.

Статтею 8 Закону України «Про державний бюджет на 2019 рік» установлено у 2019 році мінімальну заробітну плату: у місячному розмірі: з 1 січня - 4173 гривні; у погодинному розмірі: з 1 січня - 25,13 гривні.

Статтею 8 Закону України «Про державний бюджет на 2020 рік» у установлено у 2020 році мінімальну заробітну плату: у місячному розмірі: з 1 січня - 4723 гривні, з 1 вересня - 5000 гривень; у погодинному розмірі: з 1 січня - 28,31 гривні, з 1 вересня - 29,2 гривні.

Статтею 8 Закону України «Про державний бюджет на 2021 рік» установлено у 2021 році мінімальну заробітну плату у місячному розмірі: з 1 січня - 6000 гривень, з 1 грудня - 6500 гривень; у погодинному розмірі: з 1 січня - 36,11 гривні, з 1 грудня - 39,12 гривні.

Статтею 8 Закону України «Про державний бюджет на 2022 рік» установлено у 2022 році мінімальну заробітну плату місячному розмірі: з 1 січня - 6500 гривень, з 1 жовтня - 6700 гривень; у погодинному розмірі: з 1 січня - 39,26 гривні, з 1 жовтня - 40,46 гривні.

Статтею 8 Закону України «Про державний бюджет на 2025 рік» установлено з 1 січня 2025 року мінімальну заробітну плату: у місячному розмірі - 8000 гривень; у погодинному розмірі - 48 гривень.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

Пунктом 1 частини першої статті 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» єдиний внесок нараховується: для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України «Про оплату праці» та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами.

Згідно із частинами другою, восьмою, одинадцятою статті 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» обчислення єдиного внеску здійснюється на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) виплат (доходу), на які відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок. Платники єдиного внеску, крім платників, зазначених у пунктах 4, 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 20 числа наступного місяця, крім гірничих підприємств, які зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 28 числа наступного місяця. У разі несвоєчасної або не в повному обсязі сплати єдиного внеску до платника застосовуються фінансові санкції, передбачені цим Законом, а посадові особи, винні в порушенні законодавства про збір та ведення обліку єдиного внеску, несуть дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність згідно із законом.

Отже, згідно положень Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» суб`єкт господарювання, який є платником єдиного внеску, при нарахуванні заробітної плати працівнику, який є платником податків, повинен здійснити обов`язковий платіж до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування (ЄСВ), а при виплаті заробітної плати працівнику провести утримання з неї відповідних податків та зборів.

Наказом Міністерства фінансів України № 4 від 13.01.2015, зареєстрованим у Міністерстві Юстиції України 30.01.2015 р. за №111/26556, зокрема, затверджена форма Податкового розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь фізичних осіб, і сум утриманого з них податку (форма № 4ДФ) та Порядок заповнення та подання податковими агентами Податкового розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь фізичних осіб, і сум утриманого з них податку.

Відповідно до пункту 3.3. Податкового розрахунку сум доходу у графі 3 «Сума виплаченого доходу» відображається сума фактично виплаченого доходу платнику податку податковим агентом.

Звітність форми 4-ДФ підтверджує не лише факт нарахування, але і виплати заробітної плати, оскільки згідно з пунктом 3.3. Податкового розрахунку сум доходу у звітності форми 4-ДФ у графі 3 «Сума виплаченого доходу» відображено саме суму фактично виплаченого доходу позивачу, як платнику податку, відповідачем, як податковим агентом.

Подібні висновки викладені також в постанові Верховного суду від 08 липня 2020 року в справі № 554/2754/19.

Також, суд враховує, що відомості щодо розміру виплаченої заробітної плати позивачу, вказані у звітах форми 4ДФ, наданих відповідачем, та відомостях з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про джерела/суми нарахованого доходу, нарахованого (перерахованого) податку та військового збору, наданих позивачем, є однаковими.

Беручи до уваги наявні в матеріалах справи докази, пояснення позивача, надані в судовому засіданні, яка вказала, що за усною домовленістю з відповідачем вона виконувала обов`язки, в тому числі бухгалтера, сплачувала податки, вела накладні, отримувала заробітну плату, яку забирала з каси після продажу товарів, але за іншу роботу, враховуючи позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 08 липня 2020 року в справі № 554/2754/19, суд вважає, що вказані відомості та звіти є належними доказами, які підтверджують, що позивачу була не лише нарахована, а і виплачена заробітна плата в указаних у них розмірах.

При цьому, із вказаних документів слідує, що позивачу в січні 2021 року було нараховано і виплачено заробітну плату в розмірі 1578 грн. 95 коп. (після відрахування податків і обов`язкових платежів - 1475 грн. 36 коп.), який є нижчим за розмір мінімальної заробітної плати (6000 грн.), а у квітні 2021 року заробітна плата взагалі не виплачувалася.

За вказаних обставин, враховуючи наявні в матеріалах справи докази, суд знаходить підстави для стягнення з відповідача заборгованості по заробітній платі за січень 2021 року в сумі 3354 грн. 64 коп. (4830 грн. (заробітна плата за вирахуванням податків, обов`язкових платежів та зборів, передбачених законодавством України) 1475 грн. 36 коп. (виплачена заробітна плата) = 3354 грн. 64 коп.) та за квітень 2021 року в сумі 4830 грн., а всього 8184 грн. 64 коп.

Щодо стягнення з відповідача заборгованості по заробітній платі за період з лютого 2025 року до квітня 2025 року, суд зазначає таке.

У статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» у редакції станом на 24 грудня 2023 року, зокрема, було визначено, що призупинення дії трудового договору - це тимчасове припинення роботодавцем забезпечення працівника роботою і тимчасове припинення працівником виконання роботи за укладеним трудовим договором у зв`язку із збройною агресією проти України, що виключає можливість обох сторін трудових відносин виконувати обов`язки, передбачені трудовим договором. Призупинення дії трудового договору може здійснюватися за ініціативи однієї із сторін на строк не більше ніж період дії воєнного стану. Призупинення дії трудового договору не тягне за собою припинення трудових відносин. Призупинення дії трудового договору не може бути прихованим покаранням і не застосовується до керівників та заступників керівників державних органів, а також посадових осіб місцевого самоврядування, які обіймають виборні посади.

Згідно з частиною другою статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» у редакції станом на 24 грудня 2023 року призупинення дії трудового договору оформлюється наказом (розпорядженням) роботодавця, в якому, зокрема, зазначається інформація про причини призупинення, у тому числі про неможливість обох сторін виконувати свої обов`язки та спосіб обміну інформацією, строк призупинення дії трудового договору, кількість, категорії і прізвища, ім`я, по батькові (за наявності), реєстраційний номер облікової картки платника податків або серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку у паспорті) відповідних працівників, умови відновлення дії трудового договору. Наказ (розпорядження) про призупинення дії трудового договору, укладеного з посадовими особами державних органів та органів місцевого самоврядування, роботодавець подає для погодження до військової адміністрації, яка здійснює свої повноваження на відповідній території (військові адміністрації населених пунктів та районні військові адміністрації, а за їх відсутності - обласні).

Відповідно до частини третьої статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» у редакції станом на 24 грудня 2023 року у разі незгоди працівника (працівників) із наказом (розпорядженням) роботодавця про призупинення дії трудового договору працівником або профспілкою за дорученням працівника (працівників) відповідний наказ (розпорядження) може бути оскаржений до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, або його територіального органу, який, вивчивши зміст наказу (розпорядження) та підстави для його видання, за погодженням з військовою адміністрацією може внести роботодавцеві припис про скасування відповідного наказу (розпорядження) або про усунення порушення законодавства про працю іншим шляхом, що є обов`язковим до виконання роботодавцем протягом 14 календарних днів з дня отримання такого припису.

Наказ № 2 від 30 вересня 2024 року, виданий фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 , яким у зв`язку з військовим станом та знаходженням об`єкту ведення господарчої діяльності у зоні високої небезпеки (Сновська громада), скороченням об`ємів роботи, тимчасово до закінчення військового стану призупинено роботу магазину, а за позивачем залишено робоче місце без збереження заробітної плати з 01 жовтня 2024 року, на даний час є чинним, позивачем не оскаржується.

Враховуючи викладене, підстави для стягнення з відповідача заборгованості по заробітній платі за період з лютого 2025 року до квітня 2025 року відсутні.

Щодо вимог позивача про стягнення компенсації втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків їх виплати, суд зазначає таке.

Компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати регулюється статтею 34 Закону України «Про оплату праці», Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року №159 (далі Порядок № 159).

Згідно із статтею 34 Закону України «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

Статтею 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» встановлено, що підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Відповідно до статті 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, зокрема, пенсії або щомісячне довічне грошове утримання; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення).

Згідно із статтею 4 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.

Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться) (стаття 3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати»).

За пунктом 3 Порядку № 159 компенсації підлягають такі грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру, зокрема, заробітна плата (грошове забезпечення) тощо.

Відповідно до пункту 4 Порядку № 159 сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держкомстатом.

Отже, позивач має право на стягнення з відповідача як роботодавця на свою користь компенсації втрати частини заробітку у зв`язку з порушенням строків його виплати.

При цьому, суд враховує, що частиною другою статті 233 КЗпП України, в редакції, чинній до 19 липня 2022 року, було встановлено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Таким чином, до 19 липня 2022 року право на звернення до суду з позовом щодо оплати праці не обмежувалось будь-яким строком.

Разом з тим, Законом України від 01 липня 2022 року № 2352-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», який набрав чинності з 19 липня 2022 року, статтю 233 КЗпП України було викладено в іншій редакції, відповідно до якої працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті (стаття 233 частина 1 КЗпП України).

При цьому, з огляду на правові позиції Конституційного Суду України щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, суд дійшов висновку про поширення дії частини першої статті 233 КЗпП України в редакції Закону України від 01.07.2022 № 2352-IX тільки на ті відносини, які виникли після набуття цією нормою закону чинності.

Отже, до 19 липня 2022 року КЗпП України не обмежував будь-яким строком право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Після цієї дати строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Аналогічний правовий висновок викладений у рішенні Верховного Суду від 06 квітня 2023 року в справі № 260/3564/22 та від 19 січня 2023 року в справі № 460/17052/21.

Позивач же звернулася до суду з позовом лише 29 травня 2025 року.

Таким чином, при визначенні розміру компенсації втрати частини заробітку, суд враховує положення Закону України від 01.07.2022 № 2352-IX, та здійснює розрахунок компенсації, однак до 18 липня 2022 року.

Так, заборгованість по заробітній платі за січень 2021 року становить 3354 грн. 64 коп.

Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації за січень 2021 року:1,01х1,017х1,007х1,013х1,002х1,001х0,998х1,012х1,009х1,008х1,006х1,013х1,016х1,045х1,031х1,027х1,031х100 100 = 27,51%; компенсація становить 922 грн. 86 коп. (3354 грн. 64 коп. х 27,51% = 922 грн. 86 коп.).

Заборгованість по заробітній платі за квітень 2021 року складає 4830 грн.

Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації за квітень 2021 року:1,013х1,002х1,001х0,998х1,012х1,009х1,008х1,006х1,013х1,016х1,045х1,031х1,027х1,031х100 100 =23,27%; компенсація становить 1123 грн. 94 коп. (4830 грн. х 23,27% = 1123 грн. 94 коп.).

Враховуючи викладене, суд знаходить підстави для стягнення з відповідача на користь позивача компенсації втрати частини заробітку у зв`язку з порушенням строків його виплати у розмірі 2046 грн. 80 коп., а тому позов підлягає частковому задоволенню.

При розподілі судових витрат суд враховує, що відповідач звільнений від сплати судового збору, у зв`язку з чим судовий збір підлягає компенсації за рахунок держави.

Згідно зі статтею 430 ЦПК України слід допустити негайне виконання рішення, але не більше ніж за один місяць.

На підставі викладеного, керуючись статтями 2, 4, 5, 10-13, 81, 133, 141, 258, 259, 263-265, 273, 279, 354, 355, 430 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1 ) до фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 (місцезнаходження: АДРЕСА_2 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_2 ) про стягнення заборгованості по заробітній платі та компенсації втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків їх виплати задовольнити частково.

Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі за січень та квітень 2021 року в сумі 8184 грн. 64 коп. (вісім тисяч сто вісімдесят чотири грн. 64 коп.) (з даної суми вже відраховані податки, обов`язкові платежі та збори, передбачені законодавством України).

Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати в сумі 2046 грн. 80 коп. (дві тисячі сорок шість грн. 80 коп.) (з даної суми не відраховані податки, обов`язкові платежі та збори).

У задоволенні решти вимог відмовити.

Рішення суду в частині стягнення з фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованості по заробітній платі в межах суми платежу за один місяць 4830 грн. підлягає негайному виконанню.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене до Чернігівського апеляційного суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 29.12.2025.

Суддя