П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 грудня 2025року м. Київ

Справа №381/3425/25

Провадження: № 22-ц/824/16879/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О.,

суддів Верланова С.М., Нежури В. А.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Полякова Олексія Володимирович в інтересах Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ейс»

на рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 10 вересня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Анапріюк С. П.,

у справі за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ейс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и в :

В червні 2025 року ТОВ «ФК «ЕЙС» звернулося до суду із вказаним позовом, мотивуючи його тим, що 17.11.2023 ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ОСОБА_1 уклали кредитний договір № 609666700 у формі електронного документу з використанням електронного підпису. Зазначає, що кредитор виконав свої зобов`язання та надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором. Відповідач взяті на себе зобов`язання не виконав, у зв`язку з чим виникла прострочена заборгованість. Стверджує, що на підставі укладених з первісним кредитором договорів факторингу він набув права вимоги до відповідача за вказаним правочином. Оскільки відповідач не погасив заборгованість у добровільному порядку, товариство просило суд стягнути заборгованість за кредитним договором № 609666700 у розмірі 49 793, 54 грн,понесені витрати на сплату судового збору у розмірі 2422,40 грн та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 7000 грн.

Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 10 вересня 2025 року у задоволенні позову ТОВ «ФК «Ейс» відмовлено.

Не погодившись із таким судовим рішенням, Поляков О. В. в інтересах ТОВ «ФК «Ейс» подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права рішення суду просив скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив про те, що суд безпідставно дійшов висновку про недоведеність розміру заборгованості, проте не навів мотивів відхилення наданих позивачем належних та допустимих доказів, зокрема, виписки з особового рахунку та розрахунків заборгованості, які відповідають вимогам бухгалтерського обліку та електронного документообігу. Водночас, суд обмежився формальним твердженням про «односторонній характер» розрахунку, що не ґрунтується на законі й суперечить положенням ст. 76, 77, 89 та 263 ЦПК України. Посилається й на те, що відповідач не спростував факту отримання кредиту, застосування процентної ставки або розрахунку боргу та не подав альтернативного розрахунку, що свідчить про помилковість висновків суду щодо недоведеності позовних вимог і суперечить принципу змагальності.

Суд першої інстанції, всупереч вимогам ст. 89 ЦПК України, не здійснив повної та об`єктивної оцінки доказів у їх сукупності, обмежившись вибірковим аналізом окремих документів та формальним посиланням на їх «односторонній характер». Водночас суд не зазначив, які саме обставини справи потребували додаткового підтвердження, які дані викликають сумнів та з яких підстав відмовлено у наданій доказам юридичній силі. Такий підхід суперечить обов`язку суду наводити мотиви відхилення чи недоведення кожного доказу, визначеному ч. 3 ст. 263 ЦПК України.

Суд також не врахував, що надані документи - виписка з особового рахунку та розрахунки заборгованості - є первинними бухгалтерськими документами, оформленими відповідно до вимог Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», містять обов`язкові реквізити, а розрахунки попереднього кредитора засвідчені електронними підписами, що відповідає вимогам ст. 7, 8 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг». Відтак, відмова суду у наданні таким доказам доказового значення є необґрунтованою та суперечить закону.

Ухвалами Київського апеляційного суду від 01 жовтня 2025 року відкрито апеляційне провадження у справі, справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

Як убачається з матріалів справи та встановлено судом, 17.11.2023 ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ОСОБА_1 уклали кредитний договір № 609666700 у формі електронного документу з використанням електронного підпису (а. с. 22 - 40).

Відповідно до п. 2.1 договору, кредитодавець зобов`язується надати позичальнику кредит у вигляді кредитної лінії, в розмірі кредитного ліміту на суму 9900грн на умовах строковості, зворотності. платності, а позичальник зобов`язалася повернути кредит, сплатити проценти за користування ним та виконати інші обов`язки, передбачені договором, додатках до нього та Правил надання грошових коштів у позику, в тому числі на умовах фінансового кредиту Товариства з обмеженою відповідальністю «Манівео швидка фінансова допомога».

Відповідно до п. 2.3 договору, кредитодавець надає позичальнику перший транш за договором в сумі 9900грн.

Відповідно до п.7.1 договору, рекомендована (не обов`язкова) дата дострокового повного повернення всієї суми кредиту за всіма наданими траншами є дата закінчення дисконтного періоду кредитування - 17.12.2023, а саме протягом 30 (тридцять) днів від дати отримання першого траншу позичальником.

Відповідно до п. 8.1 договору, за користування кредитом позичальник зобов`язаний сплачувати кредитодавцю проценти за користування кредитом. Інших витрат позичальника, крім процентів за належне користування кредитом, договором не передбачено.

За період від дати видачі кредиту до 17.12.2023 року (включно) проценти нараховуються за процентною ставкою 299,30 % річних, що на день укладення договору становить 0,82 % від суми кредиту за кожний день користування ним.

У разі якщо позичальник вчинить описані в п. 3.2. договору дії щодо продовження дисконтного періоду (ініціює пролонгацію) один або декілька разів, за період з наступного дня після 17.12.2023 року, проценти нараховуються за ставкою 598,79 % річних, що на день укладення договору становить 1,64 % в день від суми кредиту за кожний день користування ним.

Після закінчення дисконтного періоду кредитування проценти нараховуються за процентною ставкою 1087,70 % відсотків річних, що на день укладення договору становить 2,98 % в день від суми залишку кредиту, що знаходиться у позичальника за кожний день користування ним.

28.11.2018 ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» уклали Договір факторингу № 28/1118-01, строк дії якого закінчується 28.11.2019 (а. с. 91 - 97).

28.11.2019 ТОВ «Манівео» та ТОВ «Таліон Плюс» уклали додаткову угоду № 19, згідно з якою строк дії договору продовжено до 31.12.2020. При цьому інші умови договору залишилися без змін (а. с. 102).

31.12.2020 між клієнтом та фактором укладено додаткову угоду № 26 від 31.12.2020 року до договору факторингу №28/1118-01 від 28.11.2018, що продовжила строк договору до 31.12.2021. В додатковій угоді договір факторингу №28/1118-01 від 28.11.2018 викладено у новій редакції, проте його дата укладення залишена як 28.11.2018 та № 28/1118-01 (а. с. 103 - 109).

31.12.2021 сторони договору факторингу уклали додаткову угоду № 27, яка продовжила строк дії договору до 31.12.2022. При цьому, інші умови договору залишилися без змін, відповідно до договору факторингу в редакції від 31.12.2020 (а. с. 113).

31.12.2022 сторони договору факторингу уклали додаткову угоду № 31, яка продовжила строк дії договору до 31.12.2023. При цьому інші умови договору залишилися без змін, відповідно до договору факторингу в редакції від 31.12.2020 (а. с. 114).

31.12.2023 сторони договору факторингу уклали додаткову угоду №32, яка продовжила строк дії договору до 31.12.2024 (а. с. 115).

За умовами цього договору до позивача перейшли права грошової вимоги до боржників за кредитними договорами, вказаними у реєстрі прав вимог.

На підтвердження права вимоги до відповідача позивач надав витяг з «Реєстру прав вимоги №272 від 20.02.2024» (а. с. 87 -90).

31.07.2024 між ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» укладено договір факторингу № 31/0724-01 (а. с. 75 - 84).

На підтвердження права вимоги до відповідача позивач надав витяг з «реєстру прав вимоги №1 від 31.07.2024 до договору факторингу №31/0724-01 від 31.07.2024», згідно з відомостями якого від ТОВ «Таліон Плюс» до ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» перейшло право вимоги до відповідача (а. с. 72 - 74).

29.05.2025 ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» та позивач уклали договір факторингу № 29/05/25-Е За умовами якого, договору до позивача перейшли права грошової вимоги до боржників, сума грошових вимог та інші дані зазначені у реєстрі боржників, який формується згідно додатку 1 та є невід`ємною частиною цього договору(а. с. 59 - 70).

На підтвердження права вимоги до відповідача позивач надав витяг з «Реєстру боржників до договору факторингу № 29/05/25-Е від 29.05.2025», згідно з відомостями якого від ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» до позивача перейшло право вимоги до відповідача (а. с. 56 - 58).

За твердженням позивача відповідач свої зобов`язання за договором позики належним чином не виконав, внаслідок чого утворилася заборгованість в загальному розмірі 49793,54 грн, з яких: заборгованість за тілом кредиту у розмірі 9899,22 грн та заборгованість по нарахованим відсоткам у розмірі 38894,32 грн.

На підтвердження розміру заборгованості позивач подав до суду розрахунок заборгованості за кредитним договором № 609666700 від 17.11.2023», згідно з відомостями якого заборгованість за кредитним договором не погашена, залишок заборгованості складає 49793,54 грн (а. с. 44 - 47).

Також, в якості доказів, суду надано виписку з особового рахунка за кредитним договором № 609666700, за яким заборгованість за кредитним договором не погашена, залишок заборгованості складає 49793,54 грн (а. с. 41).

На виконання ухвали суду про витребування доказів АТ «Універсал Банк» надало відповідь № БТ/Е-9432 від 01.08.2025, згідно з відомостями якої платіжна картка № НОМЕР_1 емітована на ім`я ОСОБА_1 . Також надано фінансовий номеру телефону та підтверджуючий документ про зарахування 9900грн на банківський рахунок, для обслуговування якого було емітовано зазначену платіжну картку за вказаний період (а. с. 231).

Крім цього, банк надав довідку/виписку про рух грошових коштів по рахунку,відкритого до вказаної платіжної картки за період з 17.11.2023 по 22.11.2023 з відображенням часу зарахування коштів (а. с. 233 - 235).

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що надані позивачем докази не підтверджують належним чином розмір заявленої заборгованості, оскільки розрахунок заборгованості має односторонній характер та не містить належного обґрунтування сформованих сум. При цьому, суд дійшов висновку про недоведеність розміру відсотків та комісій, що підлягають стягненню, а тому вважав відсутніми правові підстави для задоволення позовних вимог у будь-якій частині

Перевіряючи такі висновки суду в межах вимог та доводів апеляційної скарги. Колегія суддів виходить з наступного.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.

Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

За правилом частини першої статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.

У відповідності до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина друга статті 639 ЦК України).

Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі.

Відповідно до правового висновку, висловленого Верховним Судом у постановах від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18, від 07 жовтня 2020 року №127/33824/19, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України).

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Особливості укладання договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію» (далі - Закон).

Згідно з пунктом 6 частини 1 статті 3 Закону електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших; електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.

При цьому одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти догові (пункт 12 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію»).

Відповідно до частини третьої статті 11 Закону електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частини четверта статті 11 Закону).

Згідно із частиною шостою статті 11 Закону відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

За правилом частини восьмої статті 11 Закону у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.

Стаття 12 Закону визначає порядок підписання угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Укладання договору в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного підпису лише за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами цього правочину.

В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 травня 2021 року у справі №761/35556/14 зроблено висновок, що «невід`ємною складовою правильної правової кваліфікації судами спірних договірних відносин є визначення правової природи договору, який є основою їх виникнення. Виходячи зі змісту статті 640 ЦК України, залежно від моменту виникнення цивільних прав і обов`язків у сторін договору, законодавець розрізняє договори консенсуальні і реальні. Консенсуальний договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Щодо реальних договорів, для укладення яких, крім згоди сторін, вимагається передання майна або вчинення іншої дії, частина друга статті 640 ЦК України передбачає правило, за яким договір вважається укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України кредитний договір - це договір, за яким банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір за своєю юридичною природою є консенсуальним».

У справі, що переглядається, встановлено, що між відповідачем та первісним кредитором було укладено кредитний договір, за яким відповідачу було надано грошові кошти з визначенням усіх істотних умов, зокрема, розміру кредиту, строку користування та процентної ставки.

Підписавши кредитний договір, відповідач добровільно погодився з умовами кредитування та взяв на себе обов`язок повернути отримані кошти у строк і порядку, передбаченому договором. Відповідачем не надано доказів оспорення факту укладення договору, відсутності волевиявлення або фальсифікації зазначених документів, що в силу положень ст. 204 ЦК України свідчить про презумпцію правомірності правочину.

Дослідвши подані ТОВ «ФК «Ейс» до позовної заяви докази, колегія судідв відмічає, що позивачем до суду першої інстанції було надано такі докази фактичного переказу кредитних коштів на користь відповідача: виписку з банківського рахунку, отриману від обслуговуючого банку та лист банку, з якого колегією суддів однозначно убачається, що платіжна картка, на яку було здійснено перерахування коштів, належала відповідачу.

Так, згідно з наданою позивачем випискою, банком було здійснено перерахування коштів у розмірі 9 900 грн на картковий рахунок, відкритий на ім`я відповідача. Відповідно до офіційної відповіді банку, наданої на запит позивача, вказаний рахунок був персоналізований, а картка видана безпосередньо відповідачу, що підтверджує належність рахунку конкретній особі та спростовує будь-які припущення про отримання коштів третьою особою.

Колегія суддів відмічає, що наявні у справі документи підтверджують, що первісний кредитор виконав свій обов`язок щодо надання кредитних коштів, а факт зарахування коштів на банківську картку відповідача свідчить про виникнення у нього обов`язку їх повернути відповідно до умов договору та положень ст. 1054, 526 ЦК України.

Водночас, суд першої інстанції безпідставно залишив вказані докази поза увагою, не надав їм належної оцінки та не навів мотивів відхилення відповідної виписки та відповіді банку, хоча вони є первинними бухгалтерськими документами та офіційними доказами факту перерахування коштів.

Відповідачем не надано жодних доказів, що спростовують факт отримання коштів, користування ними або виконання зобов`язань щодо їх повернення. Так само не подано альтернативного розрахунку чи заперечення проти наданих доказів, що, відповідно до ст. 12, 81 ЦПК України, свідчить про невиконання відповідачем свого процесуального обов`язку з доведення обставин, на які він посилається.

До аналогічних висновків щодо правових наслідків невиконання відповідачем зобов`язань та презумпції належності електронних договорів дійшов Верховний Суд у постановах від 23.03.2020 у справі №404/502/18; від 09.09.2020 у справі №732/670/19; від 12.01.2021 у справі №524/5556/19; від 07.10.2020 у справі №127/33824/19; від 16.12.2020 у справі №561/77/19.

За таких обставин, колегія суддів вважає доведеним факт отримання відповідачем кредитних коштів та існування у нього заборгованості за основною сумою боргу (тілом кредиту) у розмірі 9 900 грн.

Що стосується вимог про стягнення з відповідача заборгованості по відсоткам у розмірі 39 894, 32 грн., колегія суддів виходить з наступного.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Частиною 1 ст.625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Відповідно до ч.1 ст.251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. А згідно з частиною другою цієї статті терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а термін - календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (стаття 252 ЦК України).

Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (частина перша статті 631 ЦК України). Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (частина друга вказаної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (частина третя цієї статті). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (частина четверта статті 631 ЦК України).

Відтак, закінчення строку договору, який був належно виконаний лише однією стороною, не звільняє другу сторону від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання нею її обов`язків під час дії договору.

Поняття «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язання» охарактеризовані у статті 530 ЦК України. Згідно з приписами її частини першої, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

З огляду на викладене строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов`язання.

Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Аналогічні висновки містяться у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12-ц.

У справі, яка переглядається, строк виконання зобов`язання у повному обсязі настав відповідно до умов кредитного договору, укладеного між сторонами. Умовами договору прямо передбачено, що проценти за користування кредитними коштами нараховуються за фактичні дні користування кредитом до дня закінчення строку дії договору (п. 8.6 договору: «проценти … нараховуються … до дня закінчення строку дії цього договору»).

Також, сторонами погоджено, що строк дії договору є визначеним наперед та не може бути змінений кредитодавцем в односторонньому порядку (п. 11.4 договору). Відповідно до умов договору сторонами погоджено кінцевий термін виконання зобов`язання, 17 грудня 2028 року, (підтверджується умовами договору та паспортом кредиту), що свідчить про досягнення домовленості щодо нарахування процентів за весь період користування коштами до моменту їх фактичного повернення.

Договором передбачено особливий режим користування кредитом, дисконтний період, протягом якого позичальник має право отримувати нові транші та користуватись зниженою ставкою (п. 1.1.3 договору).

Продовження дисконтного періоду (пролонгація) можливе виключно шляхом сплати всіх нарахованих на день платежу процентів за користування кредитом, з відповідним призначенням платежу (п. 1.1.23 договору).

Одночасно, договором встановлено пільговий період - додаткові три календарні дні після спливу дисконтного періоду, протягом яких кредитодавець приймає виконання зобов`язань як належне, якщо позичальник здійснює платіж у розмірі, передбаченому договором (п. 1.1.24 договору).

Договором встановлено, що строк дисконтного періоду може бути продовжено позичальником, тобто пролонговано, шляхом здійснення протягом дисконтного або пільгового періоду платежу в розмірі всіх фактично нарахованих процентів (п. 3.2 договору).

При цьому кількість пролонгацій не обмежена, але кожне подальше продовження вимагає повної сплати нарахованих процентів (п. 3.2 договору).

Водночас договором встановлено імперативне правило: після закінчення дисконтного періоду знижки не надаються, а проценти нараховуються за ставкою, визначеною договором для періоду після закінчення дисконтного періоду (пп. 8.5., 8.6 договору).

З наданого розрахунку заборгованості убачається, що відповідач здійснив лише один платіж спрямований на погашення заборгованості за кредитним договором, 16.12.2023 року у сумі 2 354,22 грн (з яких 0,78 грн - тіло кредиту та 81,18 грн - проценти) (а. с. 46).

Відповідно до п. 3.1 кредитного договору позичальнику надавався дисконтний період кредитування, протягом якого він мав право збільшувати суму кредиту (отримати черговий транш) в межах кредитного ліміту та частково повертати суму кредиту. На момент укладення договору тривалість дисконтного періоду становила 30 днів від дати отримання першого траншу.

Згідно з п. 8.3 договору, під час дисконтного періоду нарахування процентів здійснювалось за дисконтною процентною ставкою, що на момент укладення договору становила 0,82 % на день від суми кредиту. Отже, за період 17.11.2023 по 17.12.2023 позивачем було правомірно нараховано 81,18 грн відсотків (9 900 * 0,82 %).

Для здійснення першої пролонгації дисконтного періоду позичальник мав сплатити всі нараховані відсотки за перші 30 днів - 2 435,40 грн. Про суму нарахованих відсотків для наступних пролонгацій позичальник інформувався через Особистий кабінет (п. 3.3 договору).

Відповідно до п. 8.3.2, після пролонгації дисконтного періоду, нарахування процентів здійснювалось за індивідуальною процентною ставкою - 1,64 % на день.

Оскільки 16.12.2023 відповідач здійснив платіж 2 355 грн, сплативши нараховані відсотки та частково тіло кредиту (0,78 грн), залишок тіла кредиту складав 9 899,22 грн, а нарахування відсотків за індивідуальною ставкою становило: з 18.12.2023 по 15.01.2024: 9 899,22 * 1,64 % = 162,35 грн.

Після закінчення дисконтного періоду нарахування процентів мало здійснюватися за ставкою 2,98 % на день (п. 8.4 договору). За період з 16.01.2024 по 20.02.2024 позивачем здійснено нарахування таким чином: 9 899,22 * 2,98 % = 295 грн, що становило 25 308 грн 54 коп.

20.02.2024 року на підставі договору фактрингу ТОВ «Таліон Плюс» отримало право вимоги до відповідача на загальну суму 25 308,54 грн.

Подальше нарахування за кредитним договором відображено у розрахунку заборгованості, підготовленому ТОВ «Таліон Плюс» (а. с. 42 - 44).

Нарахування відсотків ТОВ «Таліон Плюс» відбувалось таким чином: 9 899,22*2,98% = 295 грн. - нарахування процентів здійснювалось за період з 21.02.2024 по 31.07.2024 (а. с. 42 -43).

Разом з тим, із аналізу розрахунку заборгованості колегією суддів убачається, що нарахування відсотків проводилось за ставкою 2,98 % на день.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на положення ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування», доповненої частиною п`ятою Законом № 3498-ІX від 22.11.2023, яка встановлює максимальний розмір денної процентної ставки - не більше 1 %.

Закон № 3498-ІX набрав чинності 24.12.2023, а його перехідні положення (п. 17) встановлюють тимчасові ліміти: перші 120 днів (24.12.2023 - 22.04.2024) - не більше 2,5 % на день; наступні 120 днів (23.04.2024 - 19.08.2024) - не більше 1,5 % на день; після 20.08.2024 - не більше 1 % на день.

Колегія суддів зауважує, що ці обмеження поширюються на всі договори про споживчий кредит, строк дії яких триває після набрання чинності законом, отже, в тому числі й зазначений договір, строк виконання зобов`язання за яким погоджено до 17.12.2028 року.

З огляду на наведене вище, колегія суддів доходить висновку, що відсотки, нараховані кредитодавцем за період з 16.01.2024 по 31.07.2024, мають бути перераховані відповідно до встановлених Законом максимальних денних ставок. У зв`язку з чим, розрахунок відсотків здійснюється колегією суддів наступним чином.

Сума залишку кредиту: 9 899,22 грн.

Період: 16.01.2024 - 31.07.2024.

Граничні денні ставки згідно із Законом № 3498-ІX

24.12.2023 - 22.04.2024 (перші 120 днів) - 2,5 % на день.

23.04.2024 - 19.08.2024 (наступні 120 днів) - 1,5 % на день.

Після 20.08.2024 - 1 % на день.

Колегія суддів відмічає, що в межах розрахункового періоду відповідно до обставин даної справи діють перші дві ставки. Перший період: 16.01.2024 - 22.04.2024 (ставка 2,5 %): січень (16.01-31.01): 16 днів; лютий: 29 днів; березень: 31 день; квітень (1-22): 22 дні, що разом становить 98 днів (16 + 29 + 31 + 22).

Другий період: 23.04.2024 - 31.07.2024 (ставка 1,5 %): квітень (23-30): 8 днів; травень: 31 день; червень: 30 днів; липень: 31 день, що разом становить 100 днів (8 + 31 + 30 + 31).

Розрахунок максимально допустимих відсотків:

Перший період - ставка 2,5 % на день (98 днів).

Денний відсоток:9 899,22 ? 2,5 % = 247,48 грн; за 98 днів: 247,48 ? 98 = 24 254,04 грн.

Другий період - ставка 1,5 % на день (100 днів).

Денний відсоток: 9 899,22 ? 1,5 % = 148,49 грн; за 100 днів: 148,49 ? 100 = 14 849,00 грн.

Отже, загальна сума максимально допустимих відсотків становить 39 103,04 грн (24 254,04 грн + 14 849,00 грн).

З огляду на наведений вище колегією суддів перерахунок із застосуванням законодавчих обмежень максимальна дозволена до стягнення сума відсотків за період з 16.01.2024 по 31.07.2024 становить 39 103,04 грн.

Колегія суддів відмічає, що всі відсотки, нараховані кредитодавцем понад зазначений максимум, є протиправними, суперечать Закону № 3498-ІX та підлягають приведенню у відповідність до встановлених законом меж.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За наведених вище обставин, колегія суддів доходить висновку про те, що рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 10 вересня 2025 року підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позову, яким слід стягнути з ОСОБА_1 на користь «Фінансова компанія «Ейс» заборгованість у розмірі 9 899, 22 - тіло кредиту та відсотки у розмірі 39 346 грн 57 коп.

Згідно з вимогами п. п. в) п. 4 ч.1 ст. 382 ЦПК України у резолютивній частині постанови апеляційного суду зазначається щодо розподілу судових витрат, понесених у зв 'язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до положень ч.ч. 1 і 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, зокрема, у разі задоволення позову - на відповідача.

Ураховуючи, що апеляційна скарга ФК «Ейс» підлягає задоволенню частково, що становить від задоволених позовних вимог 98 % (100 ? 49 245,79 :49 793,54), судові витрати розподіляються пропорційно до розміру задоволених вимог.

У зв`язку з чим, з відповідача підлягає стягненню: судовий збір, сплачений у суді першої інстанції у розмірі 2 373, 95 грн (2 422,40 ? 98 %) та судовий збір, сплачений у суді апеляційної інстанції у розмірі 3560, 92 грн (3 633,60 ? 98 %).

Отже, загальна сума судового збору, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, становить 5 934, 87 грн.

Крім того, з матеріалів справи убачається, що сторонами в суді першої інстанції порушувалося питання про стягнення витрат на правничу допомогу у розмірі 7 000 грн.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд за клопотанням іншої сторони може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно з частинами восьмою, дев`ятою статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. У випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами, або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

Отже, витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх вартість уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.

Аналогічну правову позицію викладено у постановах Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 та від 22 листопада 2019 року у справі № 910/906/18.

Згідно ч.4 ст.141 ЦПК України, якщо сума судових витрат, заявлена до відшкодування, істотно перевищує суму, заявлену в попередньому (орієнтовному) розрахунку, суд може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні судових витрат в частині такого перевищення, крім випадків, якщо сторона доведе, що не могла передбачити такі витрати на час подання попереднього (орієнтовного) розрахунку.

З матеріалів справи убачається, що, звертаючись до суду з позовом, позивач зазначив про намір понести витрати на правничу допомогу у сумі 7 000 грн.

На підтвердження понесених витрат позивачка подала до суду: договір про надання правничої допомоги від 29.05.2025; додаткову угоду до договору від 30.05.2025; акт виконаних робіт на суму 7 000 грн.

Визначаючи суму відшкодування, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їх дійсності та необхідності) та розумності розміру, зважаючи на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін.

Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір - обгрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited проти України»).

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц вказала, що саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони. Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п?ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких, саме на іншу сторону покладено обов?язок обгрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов?язок доведення їх неспівмірності, така судова практика є усталеною станом на час апеляційного перегляду справи.

З матеріалів справи убачається, що відповідач не подав заперечення на зазначений позивачем розмір, хочу був повідомлений про розгляд справи як в суді першої, так і в суді апеляційної інстанції належним чином.

З огляду на часткове задоволення апеляційної скарги у розмірі 98 %, колегія суддів вважає за необхідне застосувати пропорційний підхід до розподілу витрат на правничу допомогу, передбачений статтею 141 ЦПК України.

Так, пропорційний розмір витрат становить для відповідача (7 000 грн ? 98 %) 6 860 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Полякова Олексія Володимирович в інтересах Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ейс`задовольнити частково.

Рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 10 вересня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про часткове задоволення позову.

Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ЕЙС» (місцезнаходження: місто Київ, Харківське шосе, 19, офіс 2005, ) заборгованість по тілу кредиту у розмірі 9 899, 22 грн та відсотки у розмірі 39 346 грн 57 коп.

Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ЕЙС» (місцезнаходження: місто Київ, Харківське шосе, 19, офіс 2005, ) судовий збір у розмірі 5 934, 87 грн та витрати на парвничу допомогу у розмірі 6 860 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції з підстав, визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Т. О. Невідома

Судді С. М. Верланов

В. А. Нежура