ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/817/974/25 Доповідач - Костів О.З.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 грудня 2025 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Костів О.З.

суддів - Гірський Б. О., Хома М. В.,

з участю секретаря - Гичко К.С.

представника відповідача Авдєєнка В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 607/10599/20 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 25 червня 2025 року (ухвалене суддею Ромазаном В.В., повний текст якого складено 04 липня 2025 року) в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування частини земельної ділянки,

В С Т А Н О В И В:

У червні 2020 року ОСОБА_3 (далі позивачка, апелянтка), в інтересах якої діяв адвокат Тришак О.Г., звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 (далі відповідач) про поділ земельної ділянки.

Позов обґрунтовано тим, що постановою Апеляційного суду Тернопільської області від 17 липня 2012 року у справі №1990/22-ц-756/2012 проведено поділ незавершеного будівництвом житлового будинку по АДРЕСА_1 , який проводився між колишнім подружжям, згідно варіанту №1 звіту №1396 судової будівельно-технічної експертизи від 07 грудня 2004 року. Згідно вказаного судового рішення ОСОБА_3 виділено у власність приміщення першого поверху, зокрема:

- частину коридору 2-1 площею 14.4 м.кв.;

- житлову кімнату 2-3 площею 19 м.кв.;

- коридор 2-2 площею 2,3 м.кв.;

- житлову кімнату 2-4 площею 14.5 м.кв.;

- ванну 2-5 площею 5 м.кв.;

- туалет 2-6 площею 1.2 м.кв.

та мансардний поверх:

- житлову кімнату 3-3 площею 45.1 м.кв.;

- житлову кімнату 3-2 площею 43 м.кв.;

- коридор 3-1 площею 31.9 м.кв.,

а також сходову клітку - вхід з першого поверху на мансардний поверх і половину коридору 2-1 площею 14.4 м.кв.

Зобов`язано ОСОБА_3 виконати вхід на перший поверх та встановити цегляну перестінку на першому поверсі в приміщенні 2-1 згідно першого варіанту поділу, встановленого у висновку зазначеної судової експертизи.

В свою чергу ОСОБА_4 зазначеним судовим рішенням виділено приміщення цокольного поверху:

- гараж 1-1 площею 42.1 м.кв.,

- коридор 1-2 площею 4.2 м.кв.,

- кухня 1-3 площею 18.5 м.кв.,

- коридор 1-4 площею 9.6 м.кв.,

- кладову площею 5.4 м.кв.,

- спортзал 1.-6 площею 44.1 м.кв.,

а також приміщення першого поверху:

- частину коридору 2-1 площею 13.6 м.кв.,

- кухню 2-7 площею 14.0 м.кв.,

- житлову кімнату 2-8 площею 42.1 м.кв.

ОСОБА_3 зазначила, що вона не могла користуватись виділеним їй майном, адже воно розташоване на земельній ділянці, що перебуває у власності ОСОБА_4 згідно Державного акту на право приватної власності на землю серії Р1 №669020 від 06 вересня 2001 року. ОСОБА_4 в період з 2012 року повністю завершив будівництво та облаштування своєї частини будинку, однак вводити даний будинок в експлуатацію не бажає та чинить їй перешкоди у можливості завершення нею будівельних робіт та облаштуванні її частини житлового будинку, не даючи можливості проходу та користування земельною ділянкою, на якій розташоване її майно. Згідно із звітом №1386 судової будівельно-технічної експертизи від 07 грудня 2004 року, експерт вказав, що реальний поділ вказаного будинковолодіння на дві рівні ідеальні долі із реальним їх виділенням та влаштуванням окремих входів можливий.

Позивачка зазначає, що на даний час є власником відокремленої частини незавершеного будівництвом житлового будинку по АДРЕСА_2 , яка має окремий вхід та адресний номер, до складу якої входить ряд житлових та не житлових приміщень, набутих нею у результаті поділу майна колишнього подружжя. Також вказала, що для того, щоб завершити будівельні роботи на об`єкті незавершеного будівництва по АДРЕСА_2 , власником якого вона є, та ввести даний об`єкт в експлуатацію, необхідно мати право користування або ж право власності на земельну ділянку, на якій цей об`єкт розміщений.

Позивачка вважає, що оскільки вона є власником приміщень, які в своїй сукупності складають частку в розмірі 457/1000 незавершеного будівництвом житлового будинку по АДРЕСА_1 , з готовністю до експлуатації 100 відсотків, перехід майнових прав до іншої особи тягне за собою перехід до неї і прав на частину земельної ділянки, на якій безпосередньо розташований об`єкт нерухомості, та частина земельної ділянки, яка необхідна для його обслуговування.

У зв`язку з наведеним та з врахуванням заяви про зміну предмета позову, позивачка просила суд витребувати від ОСОБА_4 457/1000 частин земельної ділянки, яка належить останньому відповідно до державного акту на право приватної власності на землю серії Р1 №669020 від 06 вересня 2001 року, місце розташування: АДРЕСА_1 з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 25 червня 2025 року в задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_3 , в інтересах якої діє адвокат Череватий П.М., подала на нього апеляційну скаргу, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Вказує, що судом неповно встановлено фактичні обставини справи та дано невірну оцінку доказам.

Апеляційна скарга мотивована тим, що спори між позивачкою та відповідачем з приводу права власності, яке включає, зокрема, право вільного володіння та користування виділеною ОСОБА_3 частиною незавершеного будівництвом житлового будинку по АДРЕСА_1 , фактично тривають від часу прийняття рішення Апеляційного суду Тернопільської області від 17 липня 2012 року.

Зазначає, що для того, щоб отримати вхід на перший поверх та встановити цегляний перестінок на першому поверсі у приміщенні 2-1 згідно 1 варіанту поділу судової будівельно-технічної експертизи ОСОБА_3 потрібний вільний доступ до земельної ділянки, на якій розташована виділена їй частина спірного житлового будинку. Однак така земельна ділянка перебуває у власності ОСОБА_4 та огороджена двометровим кам`яним парканом, що унеможливлює її доступ до частини будинку без дозволу відповідача на прохід по його земельній ділянці. В свою чергу відповідач не приховує того факту, що він не надає позивачці права проходу через земельну ділянку до частини житлового будинку з метою виконання нею вимог рішення Апеляційного суду Тернопільської області від 17 липня 2012 року по облаштуванню окремого входу та встановлення перегородки.

Таким чином метою даного позову є отримання можливості вільного доступу до частини житлового будинку по АДРЕСА_1 , що виділена їй відповідно до рішення апеляційного суду від 17 липня 2012 року.

У зв`язку з наведеним просить рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 25 червня 2025 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задоволити в повному обсязі.

07 жовтня 2025 року на адресу Тернопільського апеляційного суду від ОСОБА_4 , в інтересах якого діє адвокат Авдєєнко В.В., надійшов відзив на апеляційну скаргу.

Відзив мотивовано тим, що спірний будинок не введений в експлуатацію у встановленому законодавством порядку, відтак позивачка не набула право власності на частину будівлі, яка розташована на спірній земельній ділянці, а тому не набула право власності на спірну земельну ділянку. Вважає, що не будучи власником спірної земельної ділянки у позивачки відсутні правові підстави вимагати витребування такої земельної ділянки у відповідача. Також зазначив, що попередній розрахунок судових витрат відповідача за розгляд справи в суді апеляційної інстанції становить 20000 грн, що є очікуваними витратами за надання відповідачу професійної правничої допомоги. Докази, що обґрунтовують такі витрати, будуть надані суду після ухвалення рішення по суті спору.

У зв`язку з наведеним просить апеляційну скаргу залишити без задоволення.

В судовому засіданні представник відповідача адвокат Авдєєнко В.В., проти апеляційної скарги заперечив та просив рішення суду залишити без змін.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, хоча належним чином були повідомлені про дату, час та місце розгляду. Крім того, представник позивача надіслав до апеляційного суду заяву про розгляд справи за його відсутності.

Заслухавши доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, доводи, зазначені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає виходячи із наступного.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Судом встановлено наступні обставини.

Рішенням Апеляційного суду Тернопільської області від 17 липня 2012 року у цивільній справі №1990/22ц-756/2012 позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи Тернопільське районне госпрозрахункове бюро технічної інвентаризації, Служба у справах дітей Тернопільської районної державної адміністрації про визнання недійсною державної реєстрації права власності на нерухоме майно та поділ незавершеного будівництвом будинковолодіння, задоволено.

Визнано недійною державну реєстрацію права власності за №17405594 від 10 січня 2007 року на незавершений будівництвом житловий будинок по АДРЕСА_1 за ОСОБА_4 в частині реєстрації за ним незавершеного будівництвом житлового будинку. Проведено поділ незавершеного будівництва зазначеного будинку згідно із варіантом №1 звіту №1396 судової будівельно-технічної експертизи від 07 грудня 2004 року. Виділено ОСОБА_3 приміщення першого поверху:

- частину коридору 2-1 площею 14.4 м.кв.;

- житлову кімнату 2-3 площею 19.0 м.кв.;

- коридор 2-2 площею 2.3 м.кв.;

- житлову кімнату 2-4 площею 14.5 м.кв.;

- ванну 2-5 площею 5.0 м.кв.;

- туалет 2-6 площею 1.2 м.кв.

та мансардний поверх:

- житлову кімнату 3-3 площею 45.1 м.кв.;

- житлову кімнату 3-2 площею 43.0 м.кв.;

- коридор 3-1 площею 31.9 м.кв.,

а також сходову клітку - вихід з першого поверху на мансардний поверх і половину коридору 2-1 площею 14.4 м.кв.

Залишено ОСОБА_4 приміщення цокольного поверху:

- гараж 1-1 площею 42.1 м.кв.,

- коридор 1-2 площею 4.2 м.кв.,

- кухня 1-3 площею 18.5 м.кв.,

- коридор 1-4 площею 9.6 м.кв.,

- кладову площею 5.4 м.кв.,

- спортзал 1.-6 площею 44.1 м.кв.,

та з першого поверху:

- частину коридору 2-1 площею 13.6 м.кв.,

- кухню 2-7 площею 14.0 м.кв.,

- житлову кімнату 2-8 площею 42.1 м.кв.

Зобов`язано ОСОБА_3 виконати вхід на перший поверх та встановити цегляний перестінок на першому поверсі в приміщенні 2-1 згідно першого варіанту поділу, встановленого у висновку зазначеної судової експертизи.

В задоволенні позовних вимог про визнання права власності на частину незавершеного будівництвом будинковолодіння що в АДРЕСА_1 , відмовлено.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 27 лютого 2020 року у справі №607/3956/16, у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про встановлення постійного безоплатного земельного сервітуту по АДРЕСА_1 , відмовлено.

Вказаним судовим рішенням у справі №607/3956/16 встановлено, що згідно витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно №91270786 від 06 липня 2017 року, ОСОБА_3 є власником незавершеного будівництвом житлового будинку готовністю 92%, загальною площею 53.9 кв.м., житловою площею 33.5 кв.м., самочинно збудованого 53.9 кв.м. Підставою для реєстрації права власності є рішення Апеляційного суду Тернопільської області №1990/22-ц-75682012 від 17 липня 2012 року та ухвала Вищого спеціалізованого суду України №6-35264св12 від 19 грудня 2012 року.

Рішенням виконавчого комітету Підгороднянської сільської ради Тернопільського району № 16 від 25 березня 2013 року, виділеній ОСОБА_6 частині згаданого незавершеного будівництвом житлового будинку присвоєно адресу: АДРЕСА_1 .

Технічним паспортом, виготовленим 22 червня 2017 року спеціалістом ТОВ «Технічна інвентаризація нерухомості Тернопільської області» Чорненькою О.Б. підтверджується факт виконання позивачем ОСОБА_3 вимог, встановлених рішенням апеляційного суду Тернопільської області від 17 липня 2012 року щодо виконання входу на перший поверх та встановлення цегляної перестінки на першому поверсі в приміщенні 2-1 згідно першого варіанту поділу встановленого у висновку зазначеної судової експертизи.

Незавершений будівництвом житловий будинок, який був рішенням апеляційного суду від 17 липня 2012 року розділений між відповідачем та позивачем, розташований на земельній ділянці, яка належить ОСОБА_4 на праві приватної власності відповідно до Державного акту на право приватної власності на землю, серії РІ № 669020, виданого Підгороднянською сільською радою 06 вересня 2001 року.

Вказані обставини встановлені судовим рішенням, яке набрало законної сили, а тому у відповідності до ч.4 ст.82 ЦПК України не потребують доказування.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 27 лютого 2020 року у справі №607/20548/19 позов ОСОБА_4 до ОСОБА_3 , державного реєстратора Різдвянівської сільської ради Теребовлянського району Тернопільської області Подвірного Я.О. про визнання незаконним і скасування рішення державного реєстратора та скасування державної реєстрації права власності, задоволено частково та скасовано запис про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_3 на незавершене будівництво житлового будинку по АДРЕСА_1 , загальною площею 53.9 кв.м., житловою площею 33.5 кв.м., самочинно збудованого 53.9 кв.м., номер запису про право власності 21248006, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 252.

Відповідно до копії звіту №1396 будівельно-технічної експертизи від 07 грудня 2004 року, складеного за результатами проведеної експертизи у справі №1990/22ц-756/2012, наданого позивачем у якості письмового доказу, житловий будинок в АДРЕСА_1 збудований відповідно до вимог будівельно-технічних норм, відсоток будівельної готовності вказаного будинковолодіння становить 80 відсотків, реальний поділ вказаного будинковолодіння на дві рівні ідеальні долі із реальним їх виділенням та влаштуванням окремих входів можливий.

Відповідно до копії державного акту на право приватної власності на земельну ділянку серії Р1 №669020, на підставі рішення 9 сесії 23 скликання Підгороднянської сільської ради народних депутатів від 28 грудня 1999 року №121, ОСОБА_4 передано у приватну власність земельна ділянка площею 0.08 гектарів, яка розташована на території с.Підгороднє Підгороднянської сільської ради для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель.

Згідно із висновку експертів за результатами проведення комплексної будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи №703/704/23-22 від 27 травня 2024 року, готовність до експлуатації конструктивних елементів, незавершеного будівництвом частини житлового будинку по АДРЕСА_1 , що виділена ОСОБА_3 на підставі постанови Апеляційного суду Тернопільської області від 17 липня 2012 року, станом на даний час становить 100 відсотків.

Як окреме домоволодіння, частина незавершеного будівництвом житлового будинку по АДРЕСА_1 , що була виділена ОСОБА_3 на підставі постанови Апеляційного суду Тернопільської області від 17 липня 2012 року, станом на даний час не готова до експлуатації.

Для приведення даної частини незавершеного будівництвом житлового будинку до експлуатації, як окреме домоволодіння, необхідно влаштувати роздільну перегородку у приміщенні коридору 2-1, другий вхід до частини житлового будинку, яка виділена ОСОБА_4 у приміщенні коридору 2-1 та улаштувати приміщення кухні.

Встановити точне місцеположення земельної ділянки площею 0.08 га, право власності на яку посвідчено Державним актом на право приватної власності на землю серії Р1 №669020 від 06 вересня 2001 року за матеріалами справи та не виходячи за межі компетенції експерта не вбачається за можливе, а отже, для проведення розподілу земельної ділянки площею 0.08 га відповідно до Державного акту на право приватної власності на землю серії Р1 №669020 від 06 вересня 2001 року, місце розташування: АДРЕСА_1 між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 відповідно до виділених їм часток в об`єкті незавершеного будівництвом житлового будинку на підставі постанови Апеляційного суду Тернопільської області від 17 липня 2012 можливо за умови встановлення (відновлення) меж даної земельної ділянки в натурі (на місцевості), тобто після виготовлення землевпорядними організаціями за зверненням власника земельної ділянки із відповідною заявою щодо виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) із подальшою державною реєстрацією земельної ділянки.

Отже, на даному етапі надати можливі варіанти поділу земельної ділянки площею 0.08 га відповідно до Державного акту на право приватної власності на землю серії Р1 №669020 від 06 вересня 2001 року, місце розташування: АДРЕСА_1 , не вбачається за можливе (т.1 а.с.147-155).

У судовому засіданні в суді першої інстанції експерт ОСОБА_7 пояснив, що готовність до експлуатації конструктивних елементів, незавершеного будівництвом частини житлового будинку по АДРЕСА_1 , що виділена ОСОБА_3 на підставі рішення Апеляційного суду Тернопільської області від 17 липня 2012 року, ним визначалась згідно наявного у матеріалах справи копії Технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок (незавершене будівництво) по АДРЕСА_2 , що був складений 22 червня 2017 року. Інших документів, а саме проекту будинку, будівельного паспорту йому не надавалось. Також підтвердив, що як окреме домоволодіння частина незавершеного будівництвом зазначеного житлового будинку, що була виділена ОСОБА_3 на підставі рішення Апеляційного суду Тернопільської області від 17 липня 2012 року станом на даний час не готова до експлуатації.

Згідно довідки №36/08/24 від 20 серпня 2024 року, складеної приватним підприємством «ВолКас» вбачається, що частина приміщень незавершеного будівництвом житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , виділених ОСОБА_3 , загальною площею 169.2 кв.м., житловою площею 126.6 кв.м. становить 457/1000 частин від загальної площі незавершеного будівництвом житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 (т.1 а.с.178).

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, апеляційний суд виходить з наступного.

Статтею 41 Конституції України, статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст.316, 317, 319, 321 ЦК України закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння.

Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

За змістом статей 316, 317, 321 ЦК України право власності це право особи володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на свій розсуд, але в межах, передбачених законом. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права.

Майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно (стаття 355 ЦК України).

За статтею 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Спільна часткова власність є специфічною конструкцією оскільки, існує: 1) множинність суб`єктів. Так, для права власності характерна наявність одного суб`єкта, якому належить відповідне майно (наприклад, один будинок - один власник). А спільна часткова власність завжди відзначається множинністю суб`єктів (наприклад, один будинок - два співвласники) та 2) єдність об`єкта.

Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно в цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними процентами від цілого чи у дробовому вираженні.

Згідно з частиною третьою статті 358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

За положеннями статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358 ЦК України усі громадяни є рівними у своїх правах, усім забезпечуються рівні умови здійснення своїх, у тому числі майнових прав, а відтак правовий режим спільної часткової власності визначається з урахуванням інтересів усіх співвласників.

Відповідно до частини першої статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Частиною першою статті 120 ЗК України передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Частиною четвертою статті 120 ЗК України визначено, що при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди.

У пункті 18-2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» (зі змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 березня 2010 року №2) судам роз`яснено, що відповідно до положень статей 81, 116 ЗК України окрема земельна ділянка, земельна ділянка, одержана громадянином в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду.

Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України.

Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований, відповідно до якого визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 червня 2020 року в справі № 689/26/17 дійшла висновку, що при відсутності окремої цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об`єкт нерухомості, необхідно враховувати те, що норма статті 120 ЗК України закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці, з такою ділянкою (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди). За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебувало у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачався роздільний механізм правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникали при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, споруджену на земельній ділянці, та правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на вказану нерухомість. Враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства».

Відповідно до частини другої статті 331 ЦК України, право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Аналіз положень статті 331 ЦК України у системному зв`язку із нормами статтей 177-179, 182 цього Кодексу, частини третьої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» дає підстави для висновку про те, що право власності на новостворене нерухоме майно як об`єкт цивільних прав виникає з моменту його державної реєстрації, а державній реєстрації підлягає право власності тільки на об`єкти нерухомого майна, будівництво яких закінчено та які прийняті в експлуатацію у встановленому порядку. Визнання права власності на об`єкт незавершеного будівництва, не прийнятого до експлуатації, у судовому порядку нормами ЦК України чи іншими нормативними актами не передбачено.

Аналогічний правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі №200/22329/14.

Звертаючись до суду із даним позовом ОСОБА_3 покликалася на те, що на даний час є власником відокремленої частини незавершеного будівництвом житлового будинку по АДРЕСА_1 , який знаходиться на земельній ділянці ОСОБА_4 площею 0.08 га, а тому до позивачки перейшло право на частину вказаної земельної ділянки, яка необхідна для обслуговування незавершеного будівництвом житлового будинку.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що як окреме домоволодіння частина незавершеного будівництвом житлового будинку по АДРЕСА_1 , що була виділена ОСОБА_3 на підставі постанови Апеляційного суду Тернопільської області від 17 липня 2012 року, станом на даний час не закінчене та не прийняте в експлуатацію, як це регламентує Закон України «Про регулювання містобудівної діяльності», оскільки право власності на новостворене нерухоме майно як об`єкт цивільних прав виникає з моменту його державної реєстрації.

В судовому засіданні встановлено, що рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 27 лютого 2020 року у справі №607/20548/19 скасовано запис про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_3 на незавершене будівництво житлового будинку по АДРЕСА_1 .

Також в матеріалах даної справи відсутній висновок судової земельно-технічної експертизи про те, яка площа земельної ділянки необхідна для обслуговування частини житлового будинку по АДРЕСА_1 .

Таким чином виділена ОСОБА_3 частина житлового будинку на підставі постанови Апеляційного суду Тернопільської області від 17 липня 2012 року (справа №1990/22ц-756/2012), як окремий об`єкт не готовий до експлуатації, запис про державну реєстрацію скасовано, тому позивачка на даний час є власником лише конструктивних елементів незавершеного будівництвом зазначеної частини житлового будинку по АДРЕСА_1 .

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що до виникнення права власності на новозбудоване нерухоме майно право власності існує лише на матеріали, обладнання та інше майно, що було використано в процесі будівництва. Особа стає власником новоствореного об`єкта нерухомості після завершення його будівництва, прийняття нерухомого майна до експлуатації та державної реєстрації. Таким чином, право власності на новостворене нерухоме майно як об`єкт цивільних прав виникає з моменту державної реєстрації права.

Стаття 331 ЦК України регулює правовідносини сторін при наявності усієї дозвільної документації, тобто документів, що підтверджують право власності або користування земельною ділянкою для створення об`єкта нерухомого майна, дозволу на виконання будівельних робіт, а також документів, що містять опис об`єкта незавершеного будівництва.

Так, до реєстрації права власності на новозбудоване нерухоме майно особа є власником лише матеріалів, обладнання та іншого майна, що було використано в процесі будівництва. Це правило застосовується лише при наявності усієї дозвільної документації, тобто документів, що підтверджують право власності або користування земельною ділянкою для створення об`єкта нерухомого майна, дозволу на виконання будівельних робіт, а також документів, що містять опис об`єкта незавершеного будівництва.

Отже, законодавством не передбачено можливості звернення до суду з вимогою про визнання права власності на об`єкт незавершеного будівництва, який не прийнято у встановленому законом порядку до експлуатації. У такому випадку об`єкт незавершеного будівництва ще не набув статусу нерухомого майна як об`єкта цивільного права.

Аналогічний висновок викладене у постанові Верховного Суду від 20 жовтня 2025 року в справі № 420/13307/23.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відсутні правові підстави для витребування від ОСОБА_4 457/1000 частин земельної ділянки, яка належить останньому відповідно до державного акту на право приватної власності на землю серії Р1 №669020 від 06 вересня 2001 року, місце розташування: АДРЕСА_1 .

Доводи апелянтки про те, що метою даного позову є отримання можливості вільного доступу до частини житлового будинку по АДРЕСА_1 , що виділена їй відповідно до рішення апеляційного суду від 17 липня 2012 року, суд апеляційної інстанції відхиляє, оскільки вказане майно не введено в експлуатацію та відсутній запис про державну реєстрацію у встановленому законодавством порядку. Крім цього, позивачкою не надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували неможливість завершення ОСОБА_3 усіх будівельних робіт на об`єкті незавершеного будівництва по АДРЕСА_1 , якій їй було виділено.

Інші доводи апеляційної скарги є аналогічними викладеним у позовній заяві, які не спростовують правильність висновку суду першої інстанції, яким у повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка, а зводяться до власного тлумачення характеру спірних правовідносин та до переоцінки доказів.

У відповідності до статтей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з вимогами статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно частини другої статті 89 ЦПК України, жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відмовляючи у задоволенні позову, судом першої інстанції вірно встановлено фактичні обставини справи та дано правильну оцінку доказам.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не впливають на їх правильність.

Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин, застосовані правильно.

Порушень норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи, колегією суддів не встановлено.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у сукупності колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість постановленого по даній справі рішення та відсутність підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 25 червня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Дата складення повного тексту постанови 18 грудня 2025 року.

Головуючий О.З. Костів

Судді: Б.О. Гірський

М.В. Хома