Провадження № 2/489/1033/25
26 грудня 2025 року м. Миколаїв
Інгульський районний суд міста Миколаєва у складі
головуючого судді Микульшиної Г.А.,
із секретарем судового засідання Тищенко Д.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Миколаєві в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна колишнього подружжя шляхом визнання майна особистою приватною власністю,
В грудні 2024 року позивач звернулась до суду із позовом до ОСОБА_3 , відповідно до якого просила суд визнати особистою приватною власністю ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 .
В обґрунтування позову посилається на те, що сторони 15.12.2000 зареєстрували шлюб, який розірвано рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 25.11.2009 по справі № 2-5899/09, яке набрало законної сили 06.11.2009.
В період шлюбу, 03.12.2001 позивачем набуто право власності на квартиру АДРЕСА_1 на підставі Договору купівлі-продажу № 2- 222 на Універсальній товарній біржі «Миколаїв-Гарант», який зареєстрований у Журналі реєстрації біржових угод із нерухомістю» та зареєстровано 13.12.2001 в Миколаївському ММБТІ в книзі № 104 за реєстровим № 17 956.
Позивач вважає, що вказане майно є її особистою приватною власністю на підставі п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України оскільки придбана за її особисті кошти, які вона отримала від продажу належної їй та її батькові квартири АДРЕСА_2 , продаж якої здійснено ними 14.11.2001, та яка була отримана ними в порядку приватизації згідно свідоцтва про право власності на житло від 23.10.2001.
Отже квартира АДРЕСА_2 загальною площею 55,2 кв.м була продана 14.11.2001, а спірна квартира АДРЕСА_1 меншою площею 42,8 кв. м придбана 03.12.2001, що на думку позивача, підтверджує її доводи позивача щодо придбання цієї квартири за особисті кошти.
Проти цього заперечує відповідач, тому позивач змушена звернутись до суду.
Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 25.12.2024 відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи.
Позивач ОСОБА_1 у судовому засіданні позовні вимоги підтримала, наполягала на його задоволені.
Відповідач ОСОБА_3 в жодне з шести судових засідань не з`явився, причин неявки не повідомив. Повідомлення відповідача про розгляд справи здійснювалось судом шляхом направлення ухвали про відкриття провадження у справі та доданих до неї документів на дві відомі суду адреси, зокрема і реєстрації, а також оголошення,розміщеним на сайті Судової влади. Направлена на його адресу судова кореспонденція повернута до суду поштовим зв`язком із відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», що відповідно до частини восьмої статті 128 ЦПК України вважається належним повідомленням сторони про судове засідання.
Відповідач причини своєї неявки суду не повідомив, відзиву на позовну заяву не надав.
За таких обставин, з урахуванням положень статті 280 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін та ухвалити заочне рішення.
Згідно вимог статті 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Виходячи з вимог частини п`ятої статті 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його складання.
Суд, заслухавши пояснення позивача, допитавши свідка ОСОБА_2 , дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти і відповідні їм правовідносини.
15.12.2000 між сторонами було зареєстровано шлюб, який розірвано рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 25.11.2009 по справі № 2-5899/09, яке набрало законної сили 06.11.2009 (а.с.5,6).
03.12.2001 позивачем набуто право власності на квартиру АДРЕСА_1 на підставі Договору купівлі-продажу № 2- 222 на Універсальній товарній біржі «Миколаїв-Гарант», який зареєстрований у Журналі реєстрації біржових угод із нерухомістю» та зареєстровано 13.12.2001 в Миколаївському ММБТІ в книзі № 104 за реєстровим № 17 956 (а.с.7,8).
Згідно п. 4 цього договору вказана квартира продана позивачу за 1 700,00 грн. (а.с.7 зворот).
При цьому, 14.11.2001, тобто за 19 днів до купівлі позивачем спірної квартири, позивач та її батько прожали за договором купівлі-продажу належну їй та її батькові квартиру АДРЕСА_2 , яка була отримана ними в порядку приватизації згідно свідоцтва про право власності на житло від 23.10.2001 (а.с.15).
При цьому продаж цієї квартири було здійснено позивачем та її батьком відповідно до п. 2 Договору від 14.11.2001 за ціною 1 700,00 грн., а її інвентаризаційна оцінка згідно п. 3 Договору склала 45 405,00 грн. (а.с.15).
Позивач пояснила у суді, що всі кошти від продажу цієї квартири вона отримала особисто, зокрема і за продаж частки свого батька, а тому через два тижні вона за особисті кошти придбала спірну квартиру. На час розгляду справи батько позивача помер та не може підтвердити її доводи.
Свідок ОСОБА_2 в суді під присягою надала пояснення, згідно яких пояснила, що позивач та її батько у 2001 році отримали від заводу «Зоря» як такі, що стояли в черзі, нову квартиру АДРЕСА_2 , яку продали за 1700,00 грн., при цьому її фактична вартість як нової квартири та площа, були значно більше за придбану позивачем квартиру через 2 тижні після цієї угоди, що також підтверджується і інвентаризаційною вартістю та площею цих кватир, зазначених у договорпх. 14.11.2001 всі кошти від продажу квартири по АДРЕСА_3 отримала лише позивач. Отже ОСОБА_1 за свої особисті кошти 03.12.2001 придбала квартиру АДРЕСА_1 на підставі Договору купівлі-продажу № 2- 222 на Універсальній товарній біржі «Миколаїв-Гарант», який зареєстрований у Журналі реєстрації біржових угод із нерухомістю» та зареєстровано 13.12.2001 в Миколаївському ММБТІ в книзі № 104 за реєстровим № 17 956. Відповідач на той час неофіційно працював водієм, доставляв овочі та фрукти та зовсім не мав особистих коштів для купівлі спірної квартири, сам він був із села та його батьки там також проживали. Отже ніяких коштів для купівлі квартири АДРЕСА_1 відповідач не надавав та не міг дати, оскільки таких у нього просто не було. Фактично це був подарунок батька позивачу.
Оскільки зазначена квартира була придбана до 2004 року, а саме 03.12.2001, тобто до набрання чинності СК України, тому порядок набуття спільного майна та його правовий режим повинен визначатися КпШС України, який був чинним на час набуття спірного нерухомого майна.
Згідно статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності.
Відповідно до пункту 1 розділу VII «Прикінцевих положень» СК України, зазначений кодекс набув чинності одночасно з набуттям чинності ЦК України, тобто з 01 січня 2004 року.
За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України), норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року.
До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності.
Відповідно до статті 13 КпШС України (який діяв на час спірних правовідносин) права і обов`язки подружжя породжує лише шлюб, укладений у державних органах реєстрації актів громадянського стану. Час виникнення прав і обов`язків подружжя визначається моментом реєстрації шлюбу в органах реєстрації актів громадянського стану.
Отже, до спірних правовідносин, ураховуючи зазначені правові норми, порядок набуття спільного майна та його правовий режим повинен визначатися за нормами КпШС України, який був чинним на час набуття спірного нерухомого майна.
Статтею 22 КпШС України передбачено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.
Згідно зі статтею 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.
Відповідно до вимог статті 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них.
Наведене правило встановлює правову можливість визнати майно не спільною, а особистою власністю, якщо воно набуто подружжям під час перебування у зареєстрованому шлюбі, проте після припинення шлюбних відносин. Наведене відповідним чином розподіляє тягар доведення між сторонами.
Статтею 16 Закону України "Про власність", чинного на час придбання спірної квартири, визначено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і КпШС України.
Тлумачення наведених норм матеріального права дає можливість дійти висновку, що кошти подружжя, як і інше майно, набуте у шлюбі, належать їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не спростовано відповідними доказами.
Пунктом 9 постанови Пленуму ВСУ «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» від 12 червня 1998 року роз`яснено, що вирішуючи спори про майно подружжя, належить виходити з того, що відповідно до статей 22, 25, 27-1 КпШС спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об`єктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу). Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, існує допоки не спростована. Один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Відповідно до частини п`ятої, шостої статті 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта ст. 12 ЦПК України).
За такого, суд приходить до висновку, що ОСОБА_1 , в період шлюбу із відповідачем, за свої особисті кошти, отримані 14.11.2001 від продажу квартири АДРЕСА_2 , придбала 03.12.2001 квартиру АДРЕСА_1 , у зв`язку з чим позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір, сплачений позивачем при подачі позову у розмірі 1 211,20 грн.
Керуючись ст. ст. 141, 259, 263-265, 280 ЦПК України, суд
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна колишнього подружжя шляхом визнання майна особистою приватною власністю - задовольнити.
В порядку поділу майна колишнього подружжя визнати за ОСОБА_1 право особистої правної власності на квартиру АДРЕСА_1 .
Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 1 211,20 грн. (одна тисяча двісті одинадцять гривень 20 копійок).
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення, заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку відповідачем шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Відомості про учасників справи:
позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_4 ;
відповідач: ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_5 .
Повний текст рішення суду складено 29.12.2025.
Суддя Г.А. Микульшина