КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря - Марченко А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами Державної інноваційної фінансово-кредитної установи, поданою представником Солдатовим Андрієм Олександровичем, на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 11 вересня 2025 року та на додаткове рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 25 вересня 2025 року, ухвалені під головуванням судді Саадулаєва А.І., у місті Києві, та за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 11 вересня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Саадулаєва А.І., у місті Києві, у справі за позовом Державної інноваційної фінансово-кредитної установи до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

У травні 2025 року Державна інноваційна фінансово-кредитної установа звернулася до суду із позовом до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, відповідно до якого просила суд стягнути з відповідача на її користь шкоду, заподіяну у зв`язку з оплатою ОСОБА_2 середнього заробітку за час вимушеного прогулу в сумі 619 240, 35 грн та стягнути з відповідача судові витрати.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач займав посаду виконуючого обов`язків голови правління Державної інноваційної фінансово-кредитної установи з 18 лютого 2020 року по 27 серпня 2020 року. Наказом Державної інноваційної фінансово-кредитної установи №83-к/тр від 19 серпня 2020 року за підписом відповідача було звільнено заступника голови правління Державної інноваційної фінансово-кредитної установи Підлісну Я.В.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 16 листопада 2021 року (справа № 761/30872/20), яке залишено без змін постановою Київського апеляційного суду міста Києва від 10 листопада 2022 року, задоволено позов ОСОБА_2 , яким поновлено на посаді заступника голови правління Державної інноваційної фінансово-кредитної установи з 20 серпня 2020 року та про стягнення з Державної інноваційної фінансово-кредитної установи на користь ОСОБА_2 : середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 20 серпня 2020 року по 16 листопада 2021 року у розмірі 524 398,87 грн, моральної шкоди у розмірі 15 000,00 грн, судових витрат у розмірі 4 772,40 грн.

Установою були сплачені на користь ОСОБА_2 кошти в розмірі 619 240,35 грн, що підтверджується платіжними інструкціями, наявними в матеріалах справи.

Таким чином, у зв`язку з незаконним звільненням ОСОБА_2 , відповідачем заподіяна шкода установі в розмірі 619 240,35 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 11 вересня 2025 року позов Державної інноваційної фінансово-кредитної установи залишено без задоволення.

Додатковим рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 25 вересня 2025 року заяву ОСОБА_1 , про винесення додаткового рішення - задоволено частково. Стягнуто з Державної інноваційної фінансово-кредитної установи на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000, 00 грн.

Не погоджуючись із вказаними рішеннями суду першої інстанції представник Державної інноваційної фінансово-кредитної установи - Солдатов А.О. подав апеляційну скаргу, відповідно до якої просить апеляційну скаргу задовольнити, оскаржувані рішення скасувати. Позовні вимоги Державної інноваційної фінансово-кредитної установи задовольнити, а заяву ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення залишити без задоволення або зменшити розмір заявлених до відшкодування витрат на професійну правничу допомогу до 2 000, 00 грн.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про залишення позову без задоволення, оскільки строки звернення до суду із вказаним позовом пропущено.

Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» № 64/2022 від 24 лютого 2022 року в Україні введено воєнний стан, який діє по сьогоднішній день.

Судом першої інстанції не було враховано, що після переривання давність починається заново. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 663/2070/15-ц.

Вважає, що районним судом помилково встановлено, що воєнний стан не подовжує строк за ст. 233 КЗпП України.

Вказує, що з 30 травня 2022 року по 27 січня 2025 року на відповідача було покладено виконання обов`язків голови правління Державної інноваційної фінансово-кредитної установи.

Відповідач у період набрання законної сили рішення, яким визнано наказом Установи № 83-к/тр від 19 серпня 2020 року, за підписом відповідача, незаконним, який у цей же період виконував обов`язки голови правління Державної інноваційної фінансово-кредитної установи, і тільки після поновлення з 27 січня 2025 року на посаді голови правління Державної інноваційної фінансово-кредитної установи О. Кондратюка, установа звернулася до суду із даною позовною заявою без пропущеного строку позовної давності.

Разом з тим, сторона позивача вважає, що при ухваленні додаткового рішення судом першої інстанції не було перевірено належність, реальність та співмірність витрат на правничу допомогу.

Вказує, що відповідач не заявляв про попередній (орієнтовний) розмір судових витрат, а докази, надані відповідачем є неналежними.

Не погоджуючись із рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 11 вересня 2025 року ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, відповідно до якої просить апеляційну скаргу задовольнити та змінити мотивувальну частину оскаржуваного рішення, резолютивну частину рішення залишити без змін. Стягнути з позивача на його користь понесені судові витрати у зв`язку з подачею цієї апеляційної скарги.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що мотивувальна частина оскаржуваного рішення створює хибне враження про наявність його вини та виходить за межі позовних вимог.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 16 листопада 2021 року (справа № 761/30872/20), яке залишено без змін постановою Київського апеляційного суду міста Києва від 10 листопада 2022 року, лише констатує незаконність дій установи як роботодавця, а не конкретної посадової особи.

Наголошує, що звільнення ОСОБА_2 було здійснено на підставі колегіального рішення Правління ДІФКУ, оформленого протоколами № 32 від 26 червня 2020 року і № 48 від 18 серпня 2020 року. Відтак, наказ № 83-к/тр мав виключно технічний виконавчий характер, яким реалізовувалася воля колегіального органу.

Разом з тим, позивач не довів наявність його вини та причинного зв`язку між діями та шкодою. Не надано доказів того, що він порушив свої посадові обов`язки або діяв недбало.

У даній справі питання законності звільнення ОСОБА_2 не розглядалося, воно було предметом розгляду в іншій справі, де він не був учасником справи, тому на думку сторони відповідача, суд першої інстанції не мав робити висновки щодо будь-якої його дії.

14 листопада 2025 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив від представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 на апеляційну скаргу Державної інноваційної фінансово-кредитної установи, відповідно до якого просить апеляційну скаргу Державної інноваційної фінансово-кредитної установи залишити без задоволення, рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 11 вересня 2025 року згідно вимог апеляційної скарги ОСОБА_1 скасувати та змінити мотивувальну частину, резолютивну частину вказаного рішення залишити без змін. Додаткове рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 25 вересня 2025 року залишити без змін.

Заперечуючи проти доводів, викладених у апеляційній скарзі Державної інноваційної фінансово-кредитної установи зазначає, що строки спеціальної позовної давності для звернення роботодавця з позовом до працівника про відшкодування шкоди у порядку регресу саме продовжуються на строк дії карантину, а не зупиняються чи перериваються, як зазначено позивачем у його апеляційній скарзі, окреслені останнім правові норми не мають жодного відношення до правовідносин, що виникли між ОСОБА_1 та ДІФКУ.

Безпідставними вважає і посилання Державної інноваційної фінансово-кредитної установи, як на поважну причину пропуску строку звернення до суду із позовом у даній справі, на впровадження з 24 лютого 2022 року та дію до теперішнього часу на території України правого режиму воєнного стану, адже вказана установа безперервно працювала весь час, співробітників не евакуйовано, будівля руйнувань не зазнала, а документи знищено тощо (докази протилежного матеріали справи не містять).

Таким чином, враховуючи, що рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 16 листопада 2021 року (справа № 761/30872/20) набрало законної сили 10 листопада 2022 року, після перегляду в апеляційному суді, то останнім днем строку протягом якого ДІФКУ могла звернутися з позовом у даній справі є 10 листопада 2023, однак його подано лише через ще 1,5 роки, без зазначення жодних причин поважності пропуску строку позовної давності.

Відзив Державної інноваційної фінансово-кредитної установи на апеляційну скаргу ОСОБА_1 до суду апеляційної інстанції не надходив.

При апеляційному розгляді справи представник Державної інноваційної фінансово-кредитної установи - Солдатов А.О. підтримав, доводи викладені в апеляційній скарзі, та просив її задовольнити, рішення суду скасувати та ухвалити у вказаній справі нове судове рішення про задоволення позову з підстав зазначених в позовній заяві та мотивів, викладених в апеляційній скарзі.

Інші належним чином повідомлені учасники справи не з`явились.

У відповідності до вимог ст. 130, 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, а тому колегія суддів вважає можливим слухати справу у їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача у справі, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Суд першої інстанції при розгляді справи встановив, що наказом міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України № 37-п від 17 лютого 2020 року Шкуракова С.О. призначено виконуючим обов`язки голови правління Державної інноваційної фінансово-кредитної установи.

Відповідно до наказу Державної інноваційної фінансово-кредитної установи від 18 лютого 2020 року № 10-кт/тр відповідач приступив до виконання обов`язків голови правління Державної інноваційної фінансово-кредитної установи.

Наказом Мінекономіки від 27 серпня 2020 року № 164-п та Наказом Державної інноваційної фінансово-кредитної установи № 93-к/тр від 27 серпня 2020 року відповідача було звільнення з посади виконуючого обов`язків голови правління Державної інноваційної фінансово-кредитної установи.

Наказом Державної інноваційної фінансово-кредитної установи №83-к/тр від 19 серпня 2020 року за підписом відповідача було звільнено заступника голови правління Державної інноваційної фінансово-кредитної установи Підлісну Я.В.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 16 листопада 2021 року (справа № 761/30872/20), яке залишено без змін постановою Київського апеляційного суду м. Києва від 10 листопада 2022 року, задоволено позов ОСОБА_2 яким поновлено на посаді заступника голови правління Державної інноваційної фінансово-кредитної установи з 20 серпня 2020 та про стягнення з Державної інноваційної фінансово-кредитної установи на користь ОСОБА_2 :

Середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 20 серпня 2020 року по 16 листопада 2021 року у розмірі 524 398,87 грн, моральної шкоди у розмірі 15 000 грн та судових витрат у розмірі 4 772,40 грн.

В порядку добровільного виконання рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 16 листопада 2021 року (справа № 761/30872/20), установою виданий Наказ «Про нарахування та виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу» № 253-к/тр від 16 листопада 2021 року.

Відповідач на час виникнення спірних правовідносин був посадовою особою, який прийняв рішення про звільнення ОСОБА_2 із займаної посади та підписав відповідний наказ. Такі дії посадової особи у судовому порядку були визнані неправомірними, вчиненими з порушенням норм КЗпП України.

Вирішуючи вказаний спір та відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що позовні вимоги необхідно залишити без задоволення, у зв`язку із пропущенням строків звернення до суду.

Обґрунтовуючи свої висновки суд першої інстанції послався на те, що за приписами ст. 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством. За наявності зазначених підстав і умов матеріальна відповідальність може бути покладена незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності.

Пунктом п. 8 ч. 1 ст. 134 КЗпП України визначено, що службові особи, винні в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації.

Відповідно до роз`яснень, викладених п.п.13,33 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» судам роз`яснено, що застосовуючи матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди на підставі пункту 8 статті 134 КЗпП України, суди повинні мати на увазі, що за цим законом покладається обов`язок по відшкодуванню шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою незаконно звільненому чи незаконно переведеному працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижче оплачуваної роботи, на винних службових осіб, за наказом або розпорядженням яких звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або яким затримано виконання рішення суду про поновлення на роботі. Відповідальність в цих випадках настає незалежно від форми вини.

При незаконному звільненні або переведенні на іншу роботу, невиконанні рішення про поновлення працівника на роботі, що мало місце після введення в дію пункту 8 статті 134 та нової редакції статті 237 КЗпП (з 11 квітня 1992 року) настає повна матеріальна відповідальність винних в цьому службових осіб і обов`язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи може бути покладено при допущенні ними в цих випадках будь-якого порушення закону, а не лише явного, як передбачалось раніше.

Отже, чинне законодавство не містить додаткових підстав для відшкодування майнової шкоди з винних службових осіб, за наказом або розпорядженням яких звільнення працівника здійснено з порушенням вимог закону або затримано виконання рішення суду про поновлення на роботі.

Разом із тим суд зазначив, що згідно до ч. 3 ст. 233 КЗпП України для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди.

Суд врахував, що про порушення своїх прав позивач як юридична особа дізнався з моменту виконання позивачем рішення суду, а саме з 15 лютого 2022 року, а до суду із вказаним позовом звернувся лише у травні 2025 року тобто більше ніж через один рік по тому і доказів поважності пропуску вказаного строку суду не надав.

Апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Згідно ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову відповідає з огляду на наступне.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 ЦПК України).

Згідно із частиною першою статті 1 ЦК України цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини).

Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються також до трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства.

За змістом частини першої статті 3 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулює законодавство про працю.

Відповідно до частин першої та другої статті 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством.

Умовами настання матеріальної відповідальності працівника є: 1) порушення працівником покладених на нього трудових обов`язків; 2) нанесення прямої дійсної шкоди; 3) вина в діях або бездіяльності працівника; 4) прямий причинний зв`язок між протиправною та винною дією чи бездіяльністю працівника та шкодою, яка настала.

Отже, відшкодування шкоди, заподіяної працівником підприємству, врегульовано нормами КЗпП України, а не нормами ЦК України.

До подібних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 11 грудня 2019 року в справі № 463/4040/15-ц (провадження № 61-23441св18), від 20 січня 2021 року в справі № 583/1942/17 (провадження № 61-15670св19).

Відповідно до статті 233 КЗпП України для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди.

Встановлені статтею 223 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін.

Відповідно до статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

При вирішенні спорів щодо відшкодування шкоди, завданої діями працівника, суди повинні перевіряти, чи додержався власник або уповноважений ним орган установленого статтею 233 КЗпП України річного строку з дня виявлення заподіяної працівником шкоди для звернення до суду з позовом про її відшкодування.

Днем виявлення шкоди слід вважати день, коли власнику або уповноваженому ним органу стало відомо про наявність шкоди, заподіяної працівником. Днем виявлення шкоди, встановленої в результаті інвентаризації матеріальних цінностей, під час ревізії або перевірки фінансово-господарської діяльності підприємства, установи, організації, слід вважати день підписання відповідного акта або висновку.

Стягнення з керівників підприємств, установ, організацій та їх заступників матеріальної шкоди в судовому порядку провадиться за позовом вищестоящого в порядку підлеглості органу (частина четверта статті 136 КЗпП України).

Працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли службова особа винна в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу (пункт 8 частини першої статті 134 КЗпП України).

У статті 237 КЗпП України визначено, що суд покладає на службову особу, винну в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу, обов`язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи. Такий обов`язок покладається, якщо звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або якщо роботодавець затримав виконання рішення суду про поновлення на роботі.

Про те, що відповідач як службова особа, який видав наказ про звільнення, несе повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству у зв`язку з оплатою незаконно звільненому працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу, неодноразово зазначалось Верховним Судом у постановах від 20 травня 2020 року у справі № 401/1387/17-ц (провадження № 61-37363св18), від 20 червня 2019 року у справі № 462/8925/14 (провадження № 61-13847св18), від 06 грудня 2018 року у справі № 474/658/16-ц (провадження № 61-18198св18), від 10 жовтня 2018 року у справі № 371/1165/16-ц (провадження № 61-20542св18), від 23 квітня 2018 року у справі № 335/7848/15-ц (провадження № 61-1209св18).

Відповідно до пункту 8 частини першої статті 134, статті 237 КЗпП України матеріальна відповідальність на службову особу за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації оплатою працівникові вимушеного прогулу або різниці у заробітку при незаконному звільненні або незаконному переведенні його на іншу роботу можна покласти при наявності її персональної вини службової особи.

Системне тлумачення вказаних норм дозволяє дійти висновку, що позов про покриття шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу, може бути пред`явлений як самою юридичною особою, так і вищестоящим в порядку підлеглості органом (пункт 81 постанови Верховного Суду від 17 липня 2024 року у справі № 439/362/22).

Застосовуючи матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди на підставі пункту 8 частини першої статті 134 КЗпП України, суди повинні мати на увазі, що за цим законом покладається обов`язок з відшкодування шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою незаконно звільненому чи незаконно переведеному працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи, на винних службових осіб, за наказом або розпорядженням яких звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або якими затримано виконання рішення суду про поновлення на роботі; відповідальність в цих випадках настає незалежно від форми вини. У чинному законодавстві відсутні застереження щодо того, чи має ця особа продовжувати виконувати свої функції, чи вже має бути звільненою.

Подібні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 11 жовтня 2023 року у справі № 158/2727/20, від 17 липня 2024 року у справі № 439/362/22 провадження № 61-16371св23.

Про це також йшлося у пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 02 грудня 1992 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками».

Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Звертаючись до суду з вимогою про відшкодування шкоди заподіяному підприємству, позивач посилався на те, що підставою для скасування наказу про звільнення працівника, яке підписано відповідачем, як виконуючого обов`язку голови правління Державної інноваційної фінансово-кредитної установи було встановлено проведення такого звільнення з порушенням закону.

В порядку добровільного виконання рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 16 листопада 2021 року (справа № 761/30872/20), установою виданий Наказ «Про нарахування та виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу» № 253-к/тр від 16 листопада 2021 року.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Отже, саме з 16 листопада 2021 року почався перебіг річного строку, встановленого ст. 233 КЗпП України, в межах якого позивач міг звернутися в суд з позовом щодо відшкодування шкоди, завданої діями працівника.

Колегія суддів не може визнати обґрунтованою підставою поновлення строку на звернення на звернення з позовом посилання про те, що з 30 травня 2022 року по 27 січня 2025 року на відповідача ОСОБА_1 було покладено виконання обов`язків голови правління Державної інноваційної фінансово-кредитної установи, а тому вони не могли звернутись до суду з позовом про відшкодування шкоди, оскільки лише після 27 січня 2025 року було поновлено на роботі голову правління Державної інноваційної фінансово-кредитної установи О. Кондратюка.

Строк звернення до суду у справах щодо трудових правовідносин врегульовано нормами КЗпП України, а не нормами ЦК України.

Згідно із пунктами 13, 20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 29.12.1992 року «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» роз`яснено, що, застосовуючи матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди на підставі п.8 ст. 134 КЗпП України, суди повинні мати на увазі, що за цим законом покладається обов`язок по відшкодуванню шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою незаконно звільненому чи незаконно переведеному працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижче оплачуваної роботи, на винних службових осіб, за наказом або розпорядженням яких звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або яким затримано виконання рішення суду про поновлення на роботі. Відповідальність в цих випадках настає незалежно від форми вини.

Судам необхідно перевіряти, чи додержаний власником або уповноваженим ним органом встановлений статтею 233 КЗпП річний строк з дня виявлення заподіяної працівником шкоди для звернення в суд з позовом про її відшкодування.

Днем виявлення шкоди слід вважати день, коли власнику або уповноваженому ним органу стало відомо про наявність шкоди, заподіяної працівником.

Право регресної вимоги до працівника виникає з часу виплати підприємством, організацією, установою сум третій особі, і з цього часу обчислюється строк на пред`явлення регресної вимоги.

Як вже зазначалось вище на виконання судового рішення, яке набрало законної сили позивач в добровільному порядку видав Наказ «Про нарахування та виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу» № 253-к/тр від 16 листопада 2021 року.

Отже, з урахуванням роз`яснень, викладених в п. 20 вищенаведеної постанови Пленуму Верховного Суду України, перебіг строку звернення позивачів з позовом про відшкодування шкоди, заподіяної незаконним звільненням працівників, розпочався з дня проведення підприємством належних виплат кожному із працівників. З цього часу обраховується перебіг встановленого частиною третьою статті 233 КЗпП України строку звернення до суду.

З огляду на викладене колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції про недоведеність належними та допустимими доказами поважності причин пропуску строку звернення до суду із позовом про відшкодування шкоди, завданої незаконним звільненням працівника й, як наслідок, відмова у задоволенні пред`явлених позовних вимог, відповідає вимогам матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, та зроблені із дотриманням норм цивільного процесуального права.

Таким чином посилання в апеляційній скарзі відповідача ОСОБА_1 , як на підставу скасування рішення та відмову в задоволенні позову із підстав того щодо позивач не довів наявність його вини та причинного зв`язку між діями та шкодою та не надав доказів того, що він порушив свої посадові обов`язки або діяв недбало, колегія суддів апеляційного суду відхиляє, з підстав того, що вимоги ст. 233 КЗпП України щодо пропуску річного строку для звернення до суду є самостійною підставою для відмови у позові.

Щодо оскарження додаткового рішення рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 25 вересня 2025 року, то апеляційний суд виходить із наступного.

15 вересня 2025 року, тобто, у строк, встановлений ч. 8 ст. 141 ЦПК України, представником відповідача через систему «Електронний суд» було надіслано до Шевченківського районного суду м. Києва заяву про стягнення з позивача на користь відповідача судових витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 12 000 грн.

При цьому, з матеріалів справи вбачається, що на підтвердження понесення вищенаведених витрат представником відповідача було надано до суду Договір про надання адвокатських послуг № 004/2025 від 11.04.2025 року, укладений з адвокатом Зеленським М.С., Акт виконаних робіт від 12 вересня 2025 та рахунок на сплату адвокатських послуг на суму 12 000 грн та квитанцію про сплату від 15 вересня 2025 року.

Вартість виконаних адвокатських послуг (гонорар) адвокатом відповідно до Акту виконаних робіт згідно договору про надання правничої допомоги визначена сторонами у фіксованому розмірі та складає 12 000 грн.

Суд першої інстанції, задовольняючи частково заяву представника відповідача про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, мотивував своє рішення тим, що враховуючи складність справи та виконані роботи, беручи до уваги принципи співмірності та розумності судових витрат, суд дійшов висновку про необхідність стягнення з позивача на користь відповідача понесених витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 10 000 грн.

Апеляційний суд погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) закріплено принцип доступу до правосуддя.

Під доступом до правосуддя згідно зі стандартами Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) розуміють здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.

Здійснюючи тлумачення положень Конвенції, ЄСПЛ у своїх рішеннях указав, що право на доступ до правосуддя не має абсолютного характеру та може бути обмежене: держави мають право установлювати обмеження на потенційних учасників судових розглядів, але ці обмеження повинні переслідувати законну мету, бути співмірними й не настільки великими, щоб спотворити саму сутність права (рішення від 28 травня 1985 року у справі «Ашингдейн проти Сполученого Королівства»).

Щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітку фактичну можливість оскаржити діяння, що становить втручання у її права (рішення ЄСПЛ від 04 грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції»).

Пунктом 3.2 Рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Так, у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (пункт 268).

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»)

Відповідно до статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є:

надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави;

складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру;

представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

У статті 133 ЦПК України перелічено види судових витрат. Судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до положень статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.

Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи зокрема на складність справи, витрачений адвокатом час.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02 липня 2020 року в справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19).

Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Тобто, ЦПК України передбачено критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Такий висновок міститься у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19).

У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення.

Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Ці висновки узгоджуються з висновками, викладеними в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 9901/350/18 (провадження № 11-1465заі18) та додатковій постанові у вказаній справі від 12 вересня 2019 року, у постанові від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19) та постанові від 26 травня 2020 року у справі № 908/299/18 (провадження № 12-136гс19).

Апеляційний суд враховує викладені норми процесуального права, обставини справи, наданими документами та керується закріпленим статтею 11 ЦПК України принципом пропорційності у цивільному судочинстві, який включає в себе врахування: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін; час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Дослідивши матеріали справи, апеляційний суд доходить висновку, що суд першої інстанції обґрунтовано стягнув з позивача на користь відповідача судові витрати, пов`язані із наданням правничої допомоги у розмірі 10 000 грн, оскільки вказаний розмір відповідає принципу співмірності та обґрунтованості..

З вищенаведеного вбачається, що доводи апелянта щодо незаконності оскаржуваного додаткового рішення не ґрунтуються на вимогах закону, суперечать наявним у справі доказам та фактичним обставин справи, а отже не спростовують та не впливають на законність і обґрунтованість ухваленого судом додаткового рішення.

З огляду вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а додаткового рішення суду без змін.

При цьому, у зв`язку з залишенням апеляційних скарг без задоволення понесені судові витрати (судовий збір за подання апеляційних скарг) відшкодуванню не підлягають.

За таких обставин, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до положень статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на положення частини 3 статті 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах касаційному оскарженню не підлягають, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги Державної інноваційної фінансово-кредитної установи, подану представником Солдатовим Андрієм Олександровичем та Шкуракова Сергія Олександровича залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 11 вересня 2025 року та на додаткове рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 25 вересня 2025 року,залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дати складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 19 грудня 2025 року.

Головуючий суддя : М.А.Яворський

Судді : Т.Ц.Кашперська

В.О.Фінагеєв