Справа № 2-о/714/138/25
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" грудня 2025 р. м.Герца

Герцаївський районний суд Чернівецької області в складі :

головуючого-судді Єфтемій С.М.
за участі: секретаря судових засідань Постевка Г.П.
заявниціОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_2 , заінтересована особа Волоківська сільська рада Чернівецького району Чернівецької області про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, -

В С Т А Н О В И В :

Представник заявниці, адвокат Бондарюк К.В. звернувся до суду із вказаною заявою в інтересах ОСОБА_2 , посилаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 матір заявниці.

ОСОБА_3 на момент смерті проживала та була зареєстрована у АДРЕСА_1 . Через її похилий вік та хворобу, остання потребувала стороннього догляду, у зв`язку із чим заявниця переїхала жити до господарства останньої та відповідно здійснювала догляд за матір`ю, супроводжувала до медичних закладів, разом вели спільне господарство та побут, мали спільний бюджет і взаємні права й обов`язки.

Після смерті ОСОБА_3 відкрилася спадщина на належне останній майно, в т.ч. і на земельну ділянку загальною площею 1,32 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництв, які розташовані на території Великобудської сільської ради Герцаївського (нині Чернівецького) району Чернівецької області.

При усному зверненні заявниці до нотаріуса щодо оформлення спадщини на вказану земельну ділянку, було встановлено, що спадкова справа після смерті ОСОБА_3 не заводилась.

Оскільки заявниця у встановлений строк не звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті матері, за відсутні документів, які б підтверджували факт її постійного проживання заявниці разом із спадкодавцем ОСОБА_3 на час відкриття спадщини ІНФОРМАЦІЯ_1 , з метою оформлення її своїх спадкових прав, просить встановити факт постійного проживання заявниці зі спадкодавцем на час відкриття спадщини.

Заявниця ОСОБА_2 в судовому засіданні заяву підтримала повністю з посиланням на обставини викладенні у ній. Водночас пояснила, що всиновлення факту постійного проживання разом з матір`ю на час відкриття спадщини їй необхідно для оформлення спадщини після смерті останньої.

Представник заявниці, ОСОБА_4 , підтримав заявлені вимоги заявникйф та просив їх задовольнити. Суду дав пояснення аналогічні обставинам викладених у заяві та додав, що заявниця приходиться рідною донькою ОСОБА_3 яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Заявниця проживала разом із матір`ю без реєстрації у АДРЕСА_1 та доглядала за нею до часу її смерті. З посиланням на те, що встановлення юридичного факту про який клопоче заявниця, окрім як у судовому порядку не представляється можливим встановити, просив задовольнити її вимоги.

Волоківська сільська рада Чернівецького району Чернівецької області в судове засідання свого представника не направила, однак подала суду письмову заяву про розгляд справи у відсутності їх представника. Проти задоволення вимог заявниці не заперечують.

Заслухавши пояснення звявниці. Її представника, допитавши свідка, та дослідивши письмові докази по справі, слід зазначити про наступне.

Судом встановлено, що заявниця ОСОБА_2 є донькою ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 30.03.1974 року. (а.с. 40)

ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Круп`янськ Чернівецького (колишнього Герцаївського) Чернівецької області у віці 70 року померла ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 . (а.с.38)

Згідно з ч. 1 статті 1220 ЦК України внаслідок смерті особи або оголошення її померлою відкривається спадщина.

Відтак, після смерті ОСОБА_3 відкрилася спадщина.

За життя ОСОБА_3 набула у власність земельну ділянку загальною площею 1,32 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництв, яка розташована на території Великобудської сільської ради Герцаївського (нині Чернівецького) району Чернівецької області. (а.с. 41)

Згідно положень ст.ст. 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст. 1217 ЦК України).

Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Таким чином, в силу положень ст. 1261 ЦК України заявниця належить до першої черги спадкоємців за законом.

Відповідно ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Так, відповідно до ч.ч. 3, 5 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Частина 1 ст. 1270 ЦК України передбачає, що для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини, тобто з дня смерті спадкодавця.

Якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її (ч. 1 ст. 1272 ЦК України).

За таких обставин, щодо спадкоємців, які на час відкриття спадщини постійно проживали спільно із спадкодавцем, встановлюється презумпція прийняття спадщини, яка може бути спростована лише шляхом подання ними заяви про відмову від спадщини до нотаріальної контори.

Відповідно до п.п. 1.12. пункту 1 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Мінюстом від 22.02.2012 року № 296/5, зі зімнами та доповненнями, місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця відповідно до статті 29 ЦК України. Місце відкриття спадщини не може підтверджуватись свідоцтвом про смерть (п.п. 1.12. пункту 1 глави 10 розділу ІІ Порядку).

Підпунктом 2.1 пункту 2 глави 10 розділу ІІ цього Порядку, встановлено, що спадкова справа заводиться нотаріусом за місцем відкриття спадщини на підставі поданої (або такої, що надійшла поштою) першою заяви (повідомлення, телеграми) про прийняття спадщини, про відмову від прийняття спадщини, заяви про видачу свідоцтва про право на спадщину.

За п.п. 3.21 зазначеного Порядку спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї.

У разі відсутності у паспорті такого спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем може бути : довідка органу реєстрації місця проживання про те, що місце проживання спадкоємця на день смерті спадкодавця було зареєстровано за однією адресою зі спадкодавцем (п.п. 3.22 Порядку).

Таким чином, з огляду на викладене, чинним законодавством передбачено, що спадкоємець вважається таким, що прийняв спадщину в установлений строк якщо він у встановлений законом шестимісячний строк для прийняття спадщини подав відповідну заяву до нотаріуса або проживав постійно із спадкодавцем на час його смерті та був зареєстрованим разом із спадкодавцем на день його смерті за однією адресою зі спадкодавцем.

З довідки Волоківської сільської ради Чернівецького району Чернівецької області від 27.02.2024 року №145, вбачається, що ОСОБА_3 постійно проживала за місцем її реєстрації у АДРЕСА_1 з 1932 року по ІНФОРМАЦІЯ_2 , тобто подень її смерті. На день її смерті, разом із нею, у вказаному господарстві ніхто не був зареєстрований та не проживав. (а.с. 42)

Тобто, заявниця, будучи спадкоємцем за законом, після смерті матері, на час відкриття спадщини, була зареєстрована не за місцем реєстрації спадкодавця, при цьому, у встановлений ч. 1 ст. 1270 ЦК України шестимісячний строк, відповідної заяви нотаріусу про прийняття спадщини не подала, в зв`язку з чим, у неї не виникло право на отримання свідоцтва про право на спадщину за законом.

Між тим, заявниця, скориставшись правом згідно ст. 1268 ЦК України, звернувся до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання разом зі спадкодавцем на час її смерті (на час відкриття спадщини), оскільки це має для неї юридичне значення.

Згідно відповіді Глибоцької державної нотаріальної контори Чернівецької області №306/01-16 від 28.10.2025 року вбачається, що спадкова справа до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 , не заводилася.

Допитана у судовому засіданні як свідок ОСОБА_6 пояснила, що вона є односельчанкою заявниці ОСОБА_2 та знає останню як доньку померлої ОСОБА_3 , яка за життя працювала разом із нею у сільському колгоспі. Перед смертю ОСОБА_3 хворіла на тяжку хворобу у зв`язку із чим потребувала стороннього догляду. Такий догляд ОСОБА_3 отримувала від доньки ОСОБА_2 , тобто заявниці, яка на той час проживала разом із матір`ю. Похорон ОСОБА_3 здійснила заявниця, яка наразі і залишилася доглядати за господарством матері. Також свідок пояснила, що спадкодавець ОСОБА_3 , окрім заявниці також мала двох синів, які є померлими, а дві доньки ОСОБА_7 і ОСОБА_8 , наразі проживають у селі та мають власні господарства.

Свідок ОСОБА_9 в судовому засіданні пояснила, що являється сусідкою заявниці та знає її як доньку померлої ОСОБА_3 та підвередила покази свідка ОСОБА_6 з приводу того, що заявниця дійсно проживала разом із хворою матір`ю та доглядала за нею, так як вона потребувала стороннього догляду. Втім, після смерті ОСОБА_3 у господарстві останньої, окрім заявниці залишився також проживати один із синів спадкодавця, який помер близько трьох років тому.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Отже, за принципом змагальності кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Отже, на заявницю, поряд із обов`язком довести факт порушення свого суб`єктивного права відповідачем, також покладено обов`язок довести підставу позову, а саме: обставини, якими вона обґрунтовує свої позовні вимоги і з якими закон пов`язує настання певних правових наслідків, тобто можливість задоволення позову.

Враховуючи викладене, на підтвердження факту постійно проживання із спадкодавцем на час її смерті заявниця послалася тільки на пояснення свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_6 . Інших підтверджуючих доказів постійного проживання заявниці у будинку батьків, матеріали справи не містять. Натомість допитані в судовому засіданні свідки вказали про наявність інших спадкоємців після смерті ОСОБА_3 , які у свою чергу проживають із заявницею в одному селі. Вказане заявницею не оспорюється та не заявлено жодних клопотань про допит вказаних спадкоємців в якості свідків або залучення останніх в якості заінтересованих осіб.

Відповідно ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства (ст.13 ЦПК України) суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За змістом частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Відповідно до п.5 ч.2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Статтею 315 ЦПК України передбачено перелік справ про встановлення фактів, які розглядаються судом. Цей перелік не є вичерпним, і в ч. 2 ст. 256 ЦК зазначено, що у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Пунктом 1 Постанови Пленуму Верховного суду України за № 5 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» встановлено, що суд вправі розглядати справи про встановлення факту, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки. Тобто, від встановлення такого факту залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян та встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Згідно роз`яснень викладених у п.п. 2, 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах спадкування» №7 від 30.05.2008, якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд про встановлення цих фактів. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення факту постійного проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку з цим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутись в суд з заявою про встановлення факту постійного проживання з спадкодавцем на час відкриття спадщини.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частини четвертої статті 263 ЦПК України).

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року у справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23).

Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Такий висновок сформульований, зокрема у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20), від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20).

Відповідно до частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого цивільного права, особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі його порушення, невизнання чи оспорювання.

Оцінюючи належність обраного заявницею способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, слід виходити із його ефективності і це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 02 липня 2019 року у справі № 48/340 (провадження № 12-14звг19), від 22 жовтня 2019 року у справі № 923/876/16 (провадження № 12-88гс19) та багатьох інших.

Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду. Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки сформульовані в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (провадження № 12-204гс19, пункт 63), від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, пункт 6.13), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (провадження № 12-140гс19, пункт 98).

Крім цього, слід зазначити, що окреме провадження, відповідно до положень Цивільного процесуального кодексу України, призначене для встановлення судом юридичних фактів лише за умови відсутності спору про право та за наявності обставин, з якими закон пов`язує виникнення, зміну або припинення суб`єктивних прав чи обов`язків особи, за умови неможливості їх підтвердження в інший спосіб.

Разом із тим, судом встановлено, що ОСОБА_2 не зверталася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 , у зв`язку з чим спадкова справа не відкривалася, а її права як потенційного спадкоємця не були реалізовані у встановленому законом порядку та, відповідно, не могли бути порушені, невизнані або оспорені.

За таких обставин звернення заявниці до суду із заявою в порядку окремого провадження фактично спрямоване на попереднє створення підстав для набуття спадкових прав, а не на захист уже наявного порушеного чи оспорюваного права. Однак судове провадження не може підміняти собою передбачену законом нотаріальну процедуру прийняття спадщини та відкриття спадкової справи.

Таким чином, заявниця обрала неналежний спосіб захисту цивільних прав та інтересів, визначених частиною другою статті 16 ЦК України, оскільки звернення до суду не є первинним способом реалізації спадкових прав у ситуації, коли такі права ще не виникли та не зазнали порушення, невизнання або оспорювання.

За відсутності доказів порушення, невизнання або оспорювання прав чи законних інтересів ОСОБА_2 , а також з огляду на можливість реалізації нею своїх прав у позасудовому порядку шляхом звернення до нотаріуса, то суд приходить до висновку про те, що заявниця обрала неналежний спосіб захисту своїх прав, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні її вимог.

На підставі ст.ст. 1216, 1217, 1220-1221, 1268 ЦК України, керуючись ст.ст. 12, 81, 247, 258, 263-265, 273, 294, 315 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В :

Відмовити ОСОБА_2 у задоволенні заяви про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкриті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Чернівецького апеляційного суду протягом 30-и днів з дня його проголошення, а у разі проголошення в судовому засіданні лише вступної та резолютивної частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення виготовлено «26» грудня 2025 року.

Суддя :