Провадження № 2/344/90/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2025 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючої судді Пастернак І.А.

секретаря Устинської Н.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного підприємства «Спрут», Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «Рона», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_2 про визнання недійсним договору купівлі-продажу нежитлового приміщення від 07.03.2012 року, укладеного між ОСОБА_1 та Приватним підприємством Спрут, посвідченого приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Слободян Л.І., зареєстрованого в реєстрі за №421, стягнення судових витрат

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до Приватного підприємства «Спрут», Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «Рона» в якому просить визнати недійсним договір купівлі-продажу нежитлового приміщення від 07.03.2012 року, укладений між ОСОБА_1 та Приватним підприємством «Спрут», посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Слободян Л.І., зареєстрований в реєстрі за №421.

Позов мотивує тим, що 07.03.2012 року між ОСОБА_1 (продавець) з однієї сторони та ПП «Спрут» (покупець) з іншої сторони було укладено договір купівлі-продажу нежитлового приміщення. Договір посвідчено приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Слободян Л. І., зареєстровано в реєстрі за №421. Предметом купівлі-продажу виступило нерухоме майно: нежитлові приміщення по АДРЕСА_1 , загальною площею 525,2 м2 (поверх, на якому знаходяться приміщення у договорі не вказано, що унеможливлює його ідентифікацію). Ціна продажу встановлена на рівні експертної оцінки нежитлового приміщення, наданої КП «Івано-Франківське обласне бюро технічної інвентаризації» та складає 1665193 (один мільйон шістсот шістдесят п`ять тисяч сто дев`яносто три) грн.

Позивач вважає, що вказаний договір є недійсним з огляду на те, що фактичним покупцем майна виступав не ПП «Спрут», а ТОВ «Компанія «Рона», розрахунок між сторонами не проводився, а правочин укладався з метою отримання ТОВ «Компанія «Рона» кредитних коштів. Передача майна повинна була бути фіктивною та тимчасовою, проте до цього часу ні грошових коштів, ні майна на користь продавця повернуто не було, що є підставою для звернення до суду з позовом.

Щодо обставин справи зазначає, що до продавця ОСОБА_1 у 2012 році звернувся ОСОБА_3 та повідомив про необхідність укладення фіктивного договору купівлі-продажу майна, яке перебуває у власності ОСОБА_1 . ОСОБА_3 пояснив, що його знайомий, з яким він перебуває у дружніх відносинах - ОСОБА_4 - має необхідність в отриманні кредитних коштів від банку, проте для цього йому необхідне нерухоме майно. Тому було запропоновано наступну схему: ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ТОВ «КГД-Буд» укладають з ПП «Спрут» договори купівлі-продажу нежитлових приміщень. Вказані договори ніким не оплачуються, так як є формальними. ПП «Спрут» передає майно в іпотеку для забезпечення зобов`язань ТОВ «Компанія «Рона». Останнє виконує зобов`язання, а майно повертається у власність подавців. Враховуючи той факт, що ОСОБА_4 перебував у дружніх відносинах з ОСОБА_3 та запевнив останнього у безпечності угоди, такі договори були укладені. Однак, майно повернуто у власність ОСОБА_1 не було, а його вартість нікому оплачена не була, а наміру на відчуження свого майна у ОСОБА_1 , не було.

На фіктивність правочину вказують наступні ознаки: дуже низька вартість майна, посилання на проведення повної оплати за її фактичної відсутності, факти тривалої злочинної діяльності ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

Таким чином, всі вищенаведені обставини вказують на те, що укладений договір купівлі-продажу укладений внаслідок обману зі сторони ПП «Спрут», за відсутності будь-якої оплати, є фіктивним, так як зі слів представників ПП «Спрут» та представників ТОВ «Компанія «Рона», а також ОСОБА_3 та ОСОБА_4 майно підлягало поверненню до ОСОБА_1 , а отже такий договір є недійсним.

Відповідно до ст. 277 ЦК України, строк позовної давності складає три роки. Однак, умови договору повинні були передбачати обов`язкове повернення майна на першу вимогу продавця. Про факт наявності графіків погашення заборгованості нічого відомо не було, так як такі документи зберігались ОСОБА_3 та не передавались продавцям.

Вказаний графік було віднайдено у 2018 році, після чого розпочато процес оскарження договорів, так як позивач зрозумів, що його було введено в оману та ніхто повертати йому відчужене формально майно не буде.

Отже, строки позовної давності починають перебіг з 2018 року та не є пропущеними. Проте, з метою недопущення подальшого затягування процесу, позивач вважає за необхідне подати клопотання про поновлення таких строків (а.с.2-5, т.1).

03.09.2018 року ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області відкрито провадження у справі (а.с.15-16, т.1).

10.10.2018 року представником відповідача ТОВ «Компанія «Рона» подано відзив на позов, просить суд відмовити у задоволенні вимог. Відзив мотивує тим, що позов є безпідставним і необґрунтованим, таким, що не ґрунтується на вимогах чинного законодавства України та не підлягає до задоволення. Вважає, що виходячи з аналізу норм чинного законодавства та принципу належного виконання зобов`язання. Враховуючи ту обставину, що відповідач ТОВ «Рона» не є стороною зобов`язання з приводу якого існує спір, а тому вимоги не підлягають до задоволення (а.с.21-22, т.1).

01.11.2018 року представником Приватного підприємства «Спрут» подано відзив на позов, у задоволенні вимог просить відмовити; застосувати строк позовної давності. Відзив мотивує тим, що 07.03.2012 року між Приватним підприємством «СПРУТ» та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу нежитлового приміщення, посвідченого приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Слободян Л.А., зареєстровано в реєстрі за № 421.

Пунктом 1 даного Договору визначено, що Продавець ( ОСОБА_1 ) продав та передав покупцю (ПП «СПРУТ»), а Покупець купив та прийняв від Продавця нежитлове приміщення розташовані у АДРЕСА_1 , загальною площею 525,2 кв.м.

Відповідно до положення п.3 зазначеного Договору за домовленістю Сторін, продаж нежитлового приміщення вчинено за 1 665 193 (один мільйон шістсот шістдесят п`ять тисяч сто дев`яносто три) гривень 00 коп., в том числі ПДВ, які Продавець повністю отримав від Покупця до підписанння договору. Сторони підтверджують факт повного розрахунку за продане нежитлове приміщення відсутність одна до одної матеріальних та інших претензій.

Таким чином, шляхом підписання договору купівлі-продажу нежитлового приміщення від 07.03.2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Слободян Д.А зареєстрованого в реєстрі за № 421, Сторонами виконано в повному обсязі взяті на себе зобов`язання договір між Сторонами припинено.

Як вбачається, зі змісту оскаржуваного договору ні ОСОБА_3 , ні ОСОБА_4 , ні ТОВ «КОМПАНІЯ РОНА» не є сторонами договору купівлі-продажу нежитлового приміщення від 07.03.2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Слободян Л.А., зареєстровано в реєстрі за №421.

Як вбачається з матеріалів справи Позивачу - ОСОБА_1 про існування оспорюваного договору купівлі-продажу нежитлового приміщення від 07.03.2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Слободян Л.А., зареєстрованого в реєстрі за № 421, було відомо ще 07.03.2012 року, під час його підписання (більш як п`ять років назад), і на даний час строк позовної давності закінчився (а.с.32-33, т.1).

17.12.2019 року ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області позов залишено без розгляду (а.с.106, т.1).

11.02.2020 року постановою Івано-Франківського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Ухвалу Івано-Франківського міського суду від 17.12.2019 року скасовано і направлено справу для продовження розгляду до суду першої інстанції (а.с.147-149, т.1).

21.04.2021 року ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області витребувано докази та викликано в судове засідання свідків (а.с.7-8, т.2)

10.02.2022 року ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області в задоволенні клопотання про призначення почеркознавчої експертизи відмовлено (а.с.66, т.2).

23.02.2022 року ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області витребувано докази (а.с.81. т.2)

21.11.2022 року ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті (а.с.125, т.2)

27.10.2025 року ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області витребувано докази (а.с.135, т.3).

03.11.2025 року ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області залучено до участі в справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_2 (а.с.146-147, т.3).

20.11.2025 року третя особа ОСОБА_2 подав до суду письмові пояснення, відповідно до яких у задоволенні позову просить відмовити, розгляд справи проводити без його участі. Пояснення мотивує тим, що 26.07.2025 року ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу, серія та номер 1678, виданий 26.07.2023, видавник Довгалюк Б.В., приватний нотаріус Івано-Франківського міського нотаріального округу щодо придбання об`єкту нерухомого майна, а саме нежитлових приміщень, загальною площею (кв.м.) 528,1, за адресою: АДРЕСА_2 .

Зазначає, що добросовісний набувач не може відповідати у зв`язку з порушеннями інших осіб, допущеними в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства, при вчиненні правочинів з нерухомим майном. ОСОБА_2 є добросовісним набувачем нежитлових приміщень, загальною площею (кв.м) 528,1, за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.158).

Позивач ОСОБА_1 та представник позивача адвокат Хоптій М.В. у судовому засіданні позов підтримали, надали свої пояснення, просили задоволити на підставі викладених мотивів, у судове засідання призначене на 10 год. 30 хв. 10.12.2025 року не з`явилися. Об 11 год 03 хв. 10 грудня 2025 року канцелярією суду зареєстровано клопотання представника позивача адвоката Хоптія М.В. про відкладення судового засідання у зв`язку із зайнятістю представника в іншій справі та неможливістю прибути на розгляд даної справи. Головуючій судді таке клопотання було передане 10.12.2025 року об 11 год 11 хв., тобто після розгляду справи, а тому таке не береться до уваги.

Варто зазначити, що представник позивача адвокат Хоптій М.В. неодноразово подавав клопотання про відкладення судових засідань, зокрема останні призначені на 27.11.2024 (а.с.194-196, т.3), 14.01.2025 (а.с.202-205, т.3), 09.09.2025 (а.с.243-246), 07.10.2025 (а.с.5-8, т.4) у зв`язку з його зайнятістю в інших справах, а 12.05.2025 у зв`язку з перебуванням адвоката у відпустці (а.с.225-227).

Крім того, позивачем подано клопотання про відкладення судових засідань призначених на 06.02.2025 (а.с.214-215, т.3), 10.03.2025 (а.с.218), 09.09.2025 (а.с.240-241) у зв`язку з зайнятістю адвоката у інших справах.

Представник відповідача ПП «Спрут» - адвокат Калинюк Р.С. в судових засіданнях просив відмовити в задоволенні позову. 25.09.2025 року подав заяву про розгляд справи без відповідача та його представника, проти позову заперечує з підстав викладених у відзиві.

Представник відповідача ТОВ «Компанія «Рона» директор Гринів О. подав заяву про розгляд справи без участі відповідача та його представника, проти позову заперечує з підстав зазначених у відзиві.

Третя особа Кавлак В.М. у письмових поясненнях просив розгляд справи проводити без його участі, у задоволенні позову просить відмовити.

За таких обставин, суд вважає можливим розглянути справу за відсутності позивача та його представника, оскільки наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи.

Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях, зокрема «Юніон Аліментаріа проти Іспанії» від 07 липня 1989 року, виходить з того, що у випадках коли поведінка учасників судового засідання свідчить про умисний характер їх дій направлений на невиправдане затягування процесу чи зловживання своїм процесуальним правом, суд має реагувати на вказані випадки законними засобами, аби не було зневільовано ключовий принцип - верховенство права, в тому числі проводити судове засідання у відсутність особи, якщо таке затягування може нашкодити справі чи іншим учасникам справи.

Вимога про розумний строк покладає на суд обов`язок розглянути і вирішити справу без невиправданих зволікань, що дасть можливість надати особі своєчасний захист її прав, свобод та інтересів. Строк розгляду і вирішення справи може вважатися розумним, якщо судовий захист правам особи надано своєчасно. Важливою гарантією права на справедливий судовий розгляд є розгляд справи упродовж «розумного строку», що гарантує ст. 6 Європейської конвенції. Вказана гарантія підкреслює важливість того, що правосуддя повинно здійснюватися без затримок, які можуть підірвати його ефективність та довіру до нього.

Приймаючи до уваги ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод Ради Європи від 4 листопада 1950 року, що набрала чинності для України 11.09.1997 року, яка передбачає право кожного на розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, а відтак суд вважає можливим проводити розгляд справи за відсутності позивача та його представника.

Беручи до уваги пояснення учаників, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків.

07.03.2012 року між ОСОБА_1 (продавець) з однієї сторони та ПП «Спрут» (покупець) з іншої сторони було укладено договір купівлі-продажу нежитлового приміщення по АДРЕСА_1 , загальною площею 525,2 м2., посвідченого приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Слободян Л. І., зареєстровано в реєстрі за №421. .Ціна продажу встановлена на рівні експертної оцінки нежитлового приміщення, наданої КП «Івано-Франківське обласне бюро технічної інвентаризації» та складає 1 665 193 (один мільйон шістсот шістдесят п`ять тисяч сто дев`яносто три) грн. Сторони підтверджують факт повного розрахунку за продане нежитлове приміщення та відсутність одна до одної матеріальних та інших претензій (а.с. 7-8).

Відповідно до ст.ст. 202, 203 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За змістом ст.ст. 204, 209, 210 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.

Згідно ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст. 234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами.

Згідно ст.ст. 626, 655 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із суті договору. За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду, вкладених у Постанові від 03.07.2019 року у справі №369/11268/16-ц, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним.

Визнання судом недійсним договору у зв`язку з його фіктивністю має свої особливості, а саме: у фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто сторони, укладаючи його, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину, тобто тягар доказування фіктивності правочину покладається на позивача.

Ознака вчинення його лише для створення враження повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.

Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Зазначене узгоджується з правовими висновками, викладеними у Постановах Верховного Суду України від 19.10.2016 року (провадження № 6-1873цс16), від 23.08.2017 року у справі 306/2952/14-ц, від 09.09.2017 року у справі № 359/1654/15-ц., від 09.08.2017 р. по справі №6-2690цс1, від 17.07.2019 року у справі №299/396/17.

Вирішуючи питання про наявність підстав для визнання недійсними договорів купівлі-продажу суд перевіряє наявність наступних ознак:1) відповідач відчужив майно після настання строку виконання зобов`язань за договором; 2) майно відчужене на підставі безвідплатного договору; 3) майно відчужене на користь близького родича; 4) після відчуження спірного майна у відповідача відсутнє інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором.

Таке правозастосування узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними зокрема в постанові від 08 березня 2023 року у справі №127/139995/21, які суд в силу вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України враховує при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин.

Договір як приватно-правова категорія, оскільки є універсальним регулятором між учасниками цивільних відносин, покликаний забезпечити регулювання цивільних відносин, та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Приватно-правовий інструментарій (зокрема, вчинення фраудаторного договору) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили, чи виконавчого напису (Постанова Верховного Суду від 05 квітня 2023 року у справі № 523/17429/20).

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

09.05.2024 року допитано свідка ОСОБА_6 , який пояснив, що договір, який був укладений 07.03.2012 року планувався і робився як фікція, всі витрати по оформленню і всі процедури покупці брали на себе, з продавців потрібно тільки приїхати у визначений час і підписати договори, засвідчити, що вони не проти укладення цього договору. Домовленість була про те, що майно повернуть на першу вимогу. Перший раз вони приїхали до нотаріуса підписати згоду на укладення договору, у договорі його мати вперше побачила найменування ПП «Спрут», згоду на укладення договору не дали. Ввечері здзвонились із ОСОБА_3 , він пояснив, що ПП «Спрут» є дочірньою компанією ТОВ «Компанія «Рона» , це свої люди і за неї відповідає ОСОБА_4 . На наступний день вони знову поїхали до нотаріуса і підписали згоду на продаж. Здійснення оплати за договором при ньому не відбувалось. Графіки погашення заборгованості при ньому не погоджувались. Договір укладався оскільки ТОВ «Компанія «Рона» передавши під заставу дане майно мало отримати кредитні кошти.

17.06.2024 року допитано свідка ОСОБА_4 , який пояснив, що з 2012 року мав відносини з рядом підприємств, з якими велись розрахунки, найменування підприємств не пригадує. Про укладення договору між ОСОБА_1 та ПП «Спрут» йому невідомо. ТОВ «Компанія «Рона» та ПАТ «ПУМБ» працювали довго, виділялись кредитні лінії по мірі роботи, розширювались кредитні лінії все офіційно оформлювалось. На запитання чи отримувались кошти в кредит за рахунок передання в іпотеку неіснуючого майна відповів, що ні. Чи була розписка, що у будь-який час майно буде повернуте не пригадує.

13.08.2024 року допитано свідка ОСОБА_7 , яка пояснила, що у березні 2012 року чоловік повідомив, що до нього прийшов ОСОБА_4 , хоче отримати приміщення для отримання кредиту. Знали родину ОСОБА_4 , вірили йому і хотіли допомогти, надали приміщення. ОСОБА_7 підписала згоду на укладення договору купівлі-продажу приміщення. Згодом ОСОБА_4 сказав, що йому потрібен ще другий поверх ОСОБА_6 , ОСОБА_3 мав розмову з ОСОБА_6 щодо цього. ОСОБА_6 мав довірливі відносини з ОСОБА_3 , а тому дозволив надати і свої приміщення. Передали майно без грошей, оформленням займався ОСОБА_4 . Обіцяв повернути майно, розписок спочатку не було, після ОСОБА_3 наполіг і ОСОБА_4 надав розписку. Угода укладалась як тимчасова формальна фіктивна. На запитання у який період була вимога про повернення майна відповіла що у період з 2012 року по 2017 рік. Про розписку про отримання коштів знала, що частково кошти повертались.

04.11.2024 року допитано свідка ОСОБА_8 , який пояснив суду, що у 2012 році на весні прийшов його хресний тато ОСОБА_9 з проханням передати майно для отримання кредиту. Батьки питали кому треба, що за люди, він гарантував, що все поверне, потрібно для бізнесу. Мати і батько їхали до нотаріуса але назва компанії була не ТОВ «Компанія «Рона», а ПП «Спрут» і мама відмовилась підписувати. ОСОБА_9 пояснив, що та компанія є дочірньою. Так як вони мали бути сватами послухали. Наступного разу поїхали з мамою і братом і мама підписала згоду. Чи передавались кошти не знає, договір фіктивний, а тому вважає, що кошти не передавались. За графік розрахунків йому не відомо. При підписані самого договору не був присутній.

01.04.2025 року допитано свідка ОСОБА_10 , яка пояснила, що приміщення було власністю їх родини, до них прийшли ОСОБА_11 , вони мали бути сватами із представниками ПП «Рона». Компанія «Рона» була у скрутному становищі і ОСОБА_9 просив надати приміщення з метою отримання кредиту під заставу приміщень ОСОБА_9 переконав їх, що це буде безпечно. З сином поїхала до нотаріуса і побачила, що у документах компанія ПП «Спрут», а не ТОВ «Компанія «Рона» і відмовилась підписувати згоду на продаж. ОСОБА_4 пояснив, що ПП «Спрут» дочірнє підприємство ТОВ «Компанія «Рона», дозвіл підписала. Пройшов час, домовленості щодо повернення майна не дотримались. Договір фіктивний, майно мали повернути, ні приміщення ні грошей. Розрахунку проведено не було, графіку здійснення оплати не було.

09.06.2025 року допитано свідка ОСОБА_5 , який показав, що працював на ТОВ «Компанія «Рона», ОСОБА_1 був співвласником майна, яке було у заставі, там і познайомився. Займався кредитами це майно було в іпотеці по кредиту. ПП «Спрут» була юридичною особою, яка придбала майно за договором купівлі-продажу із фізичною особою. Оплата проведена до моменту укладення договору. Суму не пам`ятає. Але банк перевіряв все майно на право власності. Про інше майно передане в іпотеку свідку не відомо. ТОВ «Компанія «Рона» не укладало договору з ОСОБА_1 , майно було придбано ПП «Спрут» та передано в іпотеку. Гарантій жодних не надавав ОСОБА_1 усвідомлював, що робить, знав про всі ризики, гарантій його повернення ніхто не надавав. Графік погашення не вивчав, не знає, нічого не може сказати. Зобов`язання по кредитному договору не виконано, банк зареєстрував право власності за собою та відповідно мав право переуступити, що і зробив.

У даній справі встановлено, що згідно договору купівлі-продажу нежитлового приміщення від 07.03.2012 року, ОСОБА_1 передав у власність ПП Спрут в особі директора ОСОБА_12 нежитлове приміщення за 1 665 193 (один мільйон шістсот шістдесят п`ять тисяч сто дев`яносто три) грн. 00 коп., в тому числі ПДВ, які продавець повністю отримав від покупця до підписання договору. Сторони підтвердили факт повного розрахунку за продане нежитлове приміщення, і у них відсутні одна до одної матеріальні чи інші претензії.

Таким чином, суд вважає, що позивачем не доведено обставин, що дії відповідачів при укладенні спірного договору купівлі-продажу нежитлового приміщення були направлені на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно з метою отримання кредитних коштів від банку.

Щодо доводів представника відповідача про застосування до позовних вимог строку позовної давності.

Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Частиною 1 статті 259 ЦК України встановлено, що позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України).

Позона давність підлягає застосуванню лише у випадку наявності підстав для задоволення позову та за умови спливу строків позовної давності.

Оскільки, враховуючи , що позовні вимоги не підлягають до задоволення, вимоги про відмову у задоволенні позовних вимог в зв`язку зі спливом строку позовної давності не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно вимог ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України вказано, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З врахуванням наведеного, беручи до уваги викладені по справі обставини, встановлені на їх підтвердження докази, зазначені приписи чинного законодавства та правову позицію Верховного Суду, керуючись принципом правової визначеності суд не вбачає в даному правочині ознак фраудаторності, а отже позов не підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати позивачу не відшкодовуються.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 4, 10, 12-13, 19, 76-81, 89, 259, 263-265, 268, 273 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Приватного підприємства «Спрут», Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «Рона», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_2 про визнання недійсним договору купівлі-продажу нежитлового приміщення від 07.03.2012 року, укладеного між ОСОБА_1 та Приватним підприємством Спрут, посвідченого приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Слободян Л.І., зареєстрованого в реєстрі за №421, стягнення судових витрат відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30 днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Довідка: Повний текст рішення виготовлено 23.12.2025 року.

Суддя Пастернак І.А.