Справа № 372/5833/25
Провадження 2-2764/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 грудня 2025 року Обухівський районний суд Київської області в складі: головуючого судді Висоцької Г.В., за участю секретаря Куник О.В., представника позивача Корзаченка В.М., розглянувши у приміщенні Обухівського районного суду Київської області у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Обухівської міської ради Київської області про визнання права власності на спадкове майно у порядку спадкування,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2025 року позивач звернувся до суду із позовом до Обухівської міської ради Київської області, в якому просив визнати за ним право власності у порядку спадкування за законом на житловий будинок номер АДРЕСА_1 з відповідними господарськими будівлями та спорудами, загальною площею 95,9 кв. м., з яких 40,4 кв.м. житлової площі та 55,5 кв. м - допоміжної, вартістю 864 788,00 гривень 00 копійок, що належав ОСОБА_2 , який ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В обґрунтування свої вимог зазначив, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер батько позивача ОСОБА_2 , не залишивши заповіту. Позивач вчасно звернуся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини та йому було видано свідоцтва про право на спадщину за законом на відповідні земельні ділянки, на які у спадкодавця були наявні правовстановлюючі документи. Інші спадкоємці померлого ОСОБА_2 - дружина ОСОБА_3 та донька ОСОБА_4 у визначений законом час подали до нотаріальної контори відповідні заяви про відмову від прийняття спадщини. При цьому, дружина спадкодавця відмовилася і від обов`язкової частки у спадщині та вказала, що також не претендує на 1/2 частку у спільному майні подружжя, оскільки майно було особистою приватною власністю чоловіка. Разом з тим, у видачі позивачу свідоцтва про право на спадщину за законом після померлого батька на житловий будинок по АДРЕСА_1 , нотаріус відмовила, вказавши, що при вивченні поданих їй документів, нею встановлено відсутність у позивача правовстановлюючого документа на будинок, який би підтверджував належність будинку померлому ОСОБА_2 . Зазначив, що покійний батько позивача, ОСОБА_2 , будував вказаний вище будинок ще у 1965 році та у подальшому побудував інші споруди. Відповідно до довідки Обухівської міської ради Київської області від 11 вересня 2025 року № 84, спірний житловий будинок побудований в 1965 році. За життя ОСОБА_2 цілком законно набув у власність будинок АДРЕСА_1 та користувався ним відповідно до діючого на той час законодавства. Разом з тим, щоб отримати у нотаріальній конторі свідоцтво про право на спадщину за законом на вказаний вище житловий будинок, позивачеві необхідно надати нотаріусу оригінал правовстановлюючого документу, що підтверджує право власності спадкодавця на вказаний будинок, який у позивача відсутній, а тому з наведених причин нотаріус відновила позивачеві у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок з надвірними спорудами, тому він змушений звертатися до суду з цим позовом, адже іншого способу захистити своє право на отримання спадщини після смерті батька у нього наразі не має.

10.10.2025 року ухвалою судді прийнято позовну заяву, відкрито загальне позовне провадження, призначено у справі підготовче судове засідання, витребувано у приватного нотаріуса Обухівського районного нотаріального округу Щур Н.Р. копію спадкової справи після смерті ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 .

13.11.2025 року ухвалою Обухівського районного суду Київської області закрито підготовче провадження, призначено справу до судового розгляду по суті.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_5 позовні вимоги підтримав, просив задовольнити.

Представницею відповідача подано клопотання про розгляд справи без їх участі, при цьому прийняти рішення відповідно до норм чинного законодавства.

Суд, заслухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, прийшов до наступного.

З урахуванням вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_3 помер батько повивача ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим Обухівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану в Обухівському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), про що в Книзі реєстрації смертей зроблено відповідний актовий запис за № 850 від 29 грудня 2023 року.

За життя батько позивача - повивача ОСОБА_2 на випадок своєї смерті заповіту не залишив.

Після смерті ОСОБА_2 залишилося майно - земельні ділянки та житловий будинок з відповідними господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яке позивач вважає спадковим.

Позивач ОСОБА_6 своєчасно звернувся до приватного нотаріуса Обухівського районного нотаріального округу Київської області Щур Н.Р. із заявою про прийняття спадщини після померлого батька ОСОБА_2 та 26 січня 2024 року приватним нотаріусом було зареєстровано спадкову справу за № 8/2024, а 08 вересня 2025 року було видано свідоцтва про право на спадщину за законом на відповідні земельні ділянки, на які у спадкодавця були наявні правовстановлюючі документи.

Інші спадкоємці померлого ОСОБА_2 - дружина ОСОБА_3 та донька ОСОБА_4 у визначений законом час подали до нотаріальної контори відповідні заяви про відмову від прийняття спадщини. При цьому, дружина спадкодавця відмовилася і від обов`язкової частки у спадщині та вказала, що також не претендує на 1/2 частку у спільному майні подружжя, оскільки майно було особистою приватною власністю чоловіка.

Разом з тим, у видачі ОСОБА_1 свідоцтва про право на спадщину за законом після померлого батька ОСОБА_2 на житловий будинок по АДРЕСА_1 , нотаріус відмовила, вказавши, що при вивченні поданих їй документів, нею встановлено відсутність у позивача правовстановлюючого документа на будинок, який би підтверджував належність будинку померлому ОСОБА_2 .

У судовому засіданні представник позивача стверджував, що покійний батько позивача, ОСОБА_2 , будував вказаний вище будинок ще у 1965 році та у подальшому побудував інші споруди в домоволодінні, про що у листопаді 1989 року отримав технічний паспорт на житловий будинок з відповідними господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_1 .

Згідно з архівною довідкою КП КОР «Київське обласне бюро технічної інвентаризації» від 16.09.2025 року № 185/2, станом на 29 грудня 2012 року за адресою:: АДРЕСА_1 нерухомого майна не зареєстровано.

Проте, відповідно до довідки Обухівської міської ради Київської області від 11 вересня 2025 року № 84, житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , побудований в 1965 році. Загальна площа будинку 89,3 кв. м. та він має 4 житлові кімнати. Підставою для видачі такої довідки є погосподарська книга № 3.

Відповідно до технічного паспорта на житловий будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами виготовленого 19 вересня 2025 року (реєстраційний номер у Реєстрі будівельної діяльності: ТІ01:5036-5122-7480-9865), зазначено, що житловий будинок АДРЕСА_1 з відповідними господарськими будівлями та спорудами, має загальну площу будинку 95,9 кв. м., з яких 40,4 кв. м. житлової площі та 550 кв. м. допоміжної.

Представник позивача у судовому засіданні наполягав, що за життя ОСОБА_2 цілком законно набув у власність будинок АДРЕСА_1 та користувався ним відповідно до діючого на той час законодавства.

Однак, суд не може погодитися із такою позицією представника позивача з огляду на наступне.

Статтею 41 Конституцією України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Згідно із частиною четвертою статті 3 зазначеного Закону речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації.

Тобто, право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з чинними нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою.

Отже, право власності на збудоване до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (03 серпня 2004 року) нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його будівництва, а не виникає у зв`язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, як офіційного визнання державою такого права, а не підставою його виникнення.

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Крім того, згідно з частинами першою та другою статті 5 Цивільного кодексу України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності.

До 05 серпня 1992 року закон не передбачав процедуру введення нерухомого майна в експлуатацію при оформленні права власності.

Порядок та умови прийняття в експлуатацію об`єктів будівництва вперше встановлений постановою Кабінету Міністрів України від 05 серпня 1992 року № 449 «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів державного замовлення» (втратила чинність).

Ураховуючи зазначене, індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, збудовані у період до 05 серпня 1992 року, не підлягають проходженню процедури прийняття в експлуатацію.

Як вбачається із матеріалів справи, безпосередньо з довідки Обухівської міської ради Київської області від 11 вересня 2025 року № 84, відповідно до якої, житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , побудований в 1965 році. Загальна площа будинку 89,3 кв. м. та він має 4 житлові кімнати. Підставою для видачі такої довідки є погосподарська книга № 3 на 2021-2025 роки с. Деремезна.

Як вбачається із копій погосподарської книги № 4 Деремезнянської сільської ради на 1964, 1965, 1966 років головою двору (домоволодіння) за адресою: АДРЕСА_1 , записана ОСОБА_7 , членами її сім`я записано ОСОБА_8 (після укладення шлюбу ОСОБА_9 ) (дочка). Тобто, як розуміє суд ОСОБА_8 ( ОСОБА_9 ) є матір`ю позивача.

Із записів копій погосподарської книги Деремезнянської сільської ради на 1967-1970 року, вбачається, що головою двору (домоволодіння) АДРЕСА_1 , записана ОСОБА_7 , членами її сім`я записано ОСОБА_8 (після укладення шлюбу ОСОБА_9 ) (дочка), ОСОБА_2 (зять), ОСОБА_10 (онука).

Як вбачається із копії свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_11 уклали шлюб 11 серпня 1968 року.

Отже, суд приходить до висновку, що спірний будинок не належав та не міг належати ОСОБА_2 , оскільки був побудований до укладення шлюбу між ОСОБА_2 та ОСОБА_11 , яка є дочкою голови будинку.

Відповідно до статті 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України від 20 червня 1969 року майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Статтею 24 Кодексу про шлюб та сім`ю України від 20 червня 1969 року передбачено, що майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку спадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.

Згідно статті 25 Кодексу про шлюб та сім`ю України якщо майно, яке було власністю одного з подружжя, за час шлюбу істотно збільшилося у своїй цінності внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя або їх обох, воно може бути визнане судом спільною сумісною власністю подружжя.

Таким чином, матеріалами справи встановлено, що власниками спірного будинку є дружина померлого ОСОБА_2 ОСОБА_3 , та за життя її матір ОСОБА_7 .

Представник позивача у судовому засіданні вказував, що спірний будинок був значно поліпшений та добудований його батьком за його життя.

Між тим, матеріали справи не містять доказів того, що за рахунок поліпшення та добудови, що здійснені за життя ОСОБА_2 істотно збільшилась вартість спірного нерухомого майна.

Отже, оскільки суд прийшов до висновку, що померлий ОСОБА_2 , батько позивача, ніколи не був власником спірного будинку, принаймні докази цього, не долучені до справи, позивач не може успадкувати спірний будинок після смерті батька.

Встановлені судом обставини також впливають на формування належного кола відповідачів, відмінного від заявленого в позові.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (частина п`ята статті 263 ЦПК України).

Згідно положення ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

З урахуванням викладеного, на підставі всебічно досліджених доказів, суд дійшов висновку, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити в повному обсязі.

В силу положення п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати покласти на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 2, 5, 10, 12, 81-84, 141, 247, 258, 259, 263-265, 268, 267, 274-279, 352, 354 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Обухівської міської ради Київської області про визнання права власності на спадкове майно у порядку спадкування відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду шляхом подачі в 30-денний строк з дня його проголошення апеляційної скарги. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Апеляційна скарга подається до Київського апеляційного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текс судового рішення складений та підписаний 26.12.2025

Суддя Г.В.Висоцька