Справа № 372/6985/25
Провадження 2-з-96/25
ухвала

Іменем України

10 грудня 2025 року Обухівський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді Кравченка М.В.,

при секретарі Колісник К.С.

розглянувши у приміщенні Обухівського районного суду Київської області у відкритому судовому засіданні цивільну справу за заявою ОСОБА_1 про забезпечення позову,

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 в інтересах якого діє адвокат Корзаченко Володимир Миколайович звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , про стягнення заборгованості за договором оренди нежитлового приміщення, 3% річних та інфляційних витрат.

Разом з позовною заявою ОСОБА_1 в інтересах якого діє адвокат Корзаченко Володимир Миколайович звернувся до суду з заявою про забезпечення позову в якій просить забезпечити позов, шляхом накладення арешту на майно та грошові кошти ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) в межах ціни позову з урахуванням судових втрат 169 161 грн. 36 коп.

Обґрунтовуючи заяву, позивач зазначає, про існування реальної загрози відчуження власного майна за заниженою ціною на користь третіх осіб з метою уникнення від виконання зобов`язань, що в подальшому може привести до унеможливлення виконання рішення суду.

Розгляд заяви здійснюється без виклику сторін в порядку ч. 1 ст. 153 ЦПК України.

Перевіривши та дослідивши заяву та додані до неї докази, суд вважає, що заява підлягає задоволенню з наступних підстав.

01 лютого 2025 року ОСОБА_1 (за договором Орендодавець) та фізична особа-підприємець ОСОБА_2 (за договором Орендар), уклали Договір № 1 оренди нежитлового приміщення, за яким Орендодавець передав, а Орендар прийняв у тимчасове платне користування нежитлове приміщення для підприємницької діяльності за адресою: АДРЕСА_2 . Також було підписано Акт приймання-передачі приміщення в оренду від 01 лютого 2025 року.

Сторони погодили істотні умови Договору оренди приміщення, а саме: розмір орендної плати - 16 000 (шістнадцять тисяч) гривень за один календарний місяць, строк її сплати до п`ятого числа поточного місяця за місяць оренди, а також сплату суми оренди 16.000 гривень, як авансовий платіж за останній місяць оренди.

Також сторони погодили, що Орендодавець має право відмовитися від цього договору вимагати повернення приміщення, якщо Орендар не вносить орендну плату та інші платежі за договором протягом 10 днів, з дати визначення платежу, використовує приміщення не за призначенням, порушує громадський порядок, заважає сусіднім офісам. У разі відмови Орендодавця від Договору цей Договір є розірваним з моменту направлення Орендарю повідомлення Орендодавця про відмову від Договору.

При цьому, у разі припинення (відмова, розірвання), визнання недійсним Договору, не припиняються і залишаються в силі ті умови положення Договору, які стосуються наслідків його розірвання, припинення, сплати заборгованостей, сум неустойки і збитків.

Відповідачка після прийняття в оренду приміщення використовувала його у власній господарській діяльності, однак зі сплатою орендної плати за Договором від 01 лютого 2025 року не поспішала, мотивуючи необхідністю трішки розкрутитися та придбати дороговартісне обладнання, яке фактично може бути певною гарантією сплати орендної плати у майбутньому. Загалом такі обіцянки тривали понад півроку і після відсутності оплати орендної плати, стало зрозуміло, що відповідачка не має наміру взагалі сплачувати орендну плату за користування приміщенням за Договором оренди № 1 від 01 лютого 2025 року.

Виходячи з умов Договору № 1 оренди нежитлового приміщення від 01 лютого 2025 року позивач 10 жовтня 2025 року цінним листом з описом вкладення № 500, надіслав на адресу відповідачки лист-повідомлення № 1 про розірвання вказаного Договору та Акт звірки взаєморозрахунків за Договором і Акт повернення приміщення з оренди.

Натомість, надіслане поштове відправлення № 500 відповідачка не отримала і воно було повернуто позивачеві та отримано останнім 24 жовтня 2025 року, що підтверджується конвертом з вкладеними документами та фіскальним чеком відділення поштового зв`язку про вручення листа відправнику з призначенням за повернення ПВ (поштового відправлення).

Відповідно до Актів звірки взаєморозрахунків відповідачка орендну плату на користь позивача не сплачувала, а відтак сума заборгованості за Договором № 1 оренди нежитлового приміщення від 01 лютого 2025 року за період часу з 01 лютого 2025 року по 31 жовтня 2025 року включно становить 160 000,00 гривень.

Станом на сьогодні відповідачка на телефонні дзвінки навіть не відповідає, вивезла з приміщення все дороговартісне обладнання, що свідчить про її намір ухилитися від виконання договірних зобов`язань.

За викладених обставин, у позивача наявні усі правові підстави для звернення до Обухівського районного суду Київської області з позовом про стягнення з відповідачки заборгованості за Договором оренди у судовому порядку.

Невиконання зобов`язання за Договорами з боку відповідачки не лише порушує їх умови, а й призводить до заподіяння збитків позивачу у виді інфляційних втрат від знецінення грошової одиниці, позбавляє можливості користуватися належними йому коштами для ведення господарської діяльності, тощо.

Оскільки відповідач кошти не сплачує, заходів щодо врегулювання спору не вживає, фактично демонструє повну байдужість до можливого стягнення коштів у примусовому порядку. що доводить її недобросовісність та може свідчити про намагання уникнути сплати коштів за зобов`язаннями, ігнорування можливого рішення суду та відповідно може слугувати підставою для забезпечення позову.

Більше того, станом на сьогодні відповідачка у мережі Інтернет активно публікує оголошення про терміновий продаж власного будинку у селі Слобідка (Красна Слобідка) та позивач має інформацію, що вона збирається відчужити власні активи і виїхати за межі України на постійне проживання, що унеможливить виконання можливого рішення суду про стягнення з неї заборгованості.

Адже, статтею 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено завдання суду, а саме, встановлено, що суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Отже, охорона прав та охоронюваних Законом інтересів кожної особи (у тому числі й позивача) є обов`язком суду. Зазначений обов`язок суд повинен виконувати в кожному випадку, коли цього потребує певна особа, яка звернулася до суду в передбаченому процесуальним законом порядку чи відстоює в суді свої права.

Вирішуючи питання про забезпечення позову суд першої інстанції здійснює оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу, наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову, Імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів: запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

При цьому, слід звернути увагу, що адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Відповідно до вимог п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», який визначає, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Як було зазначено Верховним Судом у Постанові від 03.2018 року у справі № 903/246/18, умовою застосування заходів для забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, що має бути підтверджено доказами щодо наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу до забезпечення позову. Верховний Суд також зазначив, що обранням належного, відповідно до предмета позову, заходу до забезпечення позову дотримується принцип співвіднесення виду заходу до забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами, чим врешті досягаються: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову та як наслідок ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження при цьому прав та охоронюваних інтересів інших учасників провадження у справі, або осіб, що не є учасниками цього судового процесу.

Зазначене вище дає підстави вважати, що у разі невжиття заходів забезпечення позову, відповідачка зможе відчужити належне їй майно на користь третіх осіб, що може взагалі істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся, особливо з урахуванням термінового продажу відповідачкою свого майна та вірогідного виїзду відповідачки на проживання за межі України.

Так, відповідно до приписів ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи, має право вжити передбачених ст. 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може суттєво ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Тобто, однією із причин, в зв`язку з якими потрібно забезпечити позов, достатньо вірогідного припущення особи щодо обставин, що несуть загрозу невиконання або утруднення виконання можливого судового рішення. При цьому, закон не вимагає надання будь-яких доказів існування можливості утруднення чи неможливості виконання рішення суду, а лише вимагає подання відповідної заяви про це у вигляді, передбаченому ч. 1 ст. 149 ЦПК України.

З точки зору закону, значення цих заходів полягає в тому, що ними захищаються законні інтереси (права) позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно, або коли неприйняття заходів може призвести до невиконання судового рішення. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 153 ЦПК України заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи.

Види забезпечення позову, визначені положеннями ст. 150 ЦПК України та до них належать: накладення арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії, встановленням обов`язку вчинити певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; передачею речі, яка є предметом спору, на зберігання іншим особам, які не мають інтересу в результаті вирішення спору, зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги: іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1-9 цієї частини.

При цьому, відповідно до вимог ч. 3 ст. 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Відповідно до роз`яснень Постанови Пленуму Верховного суду України від 22.12.2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитись зокрема в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідного виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою.

Забезпечення позову це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). У рішенні Конституційного Суду України від 16 червня 2011 року № 5-рп/2011 у справі № 1-6/2011 зазначено, що судочинство охоплює, зокрема, інститут забезпечення позову, який сприяє виконанню рішень суду і гарантує можливість реалізації кожним конституційного права на судовий захист, встановленого статтею 55 Конституції України.

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача чи інших учасників у справі з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь особи, яка звернулась з позовом, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення чи уникнення негативних наслідків, які можуть мати місце у разі незабезпечення позову.

Вважаю, що достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову.

Адже, статтею 124 Конституції України задекларовано принцип обов`язковості судових рішень, який з урахуванням положень ст. ст. 2, 18, 153 ЦПК України поширюється також на ухвалу суду про забезпечення позову. При цьому відповідно до ч. 3 ст. 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Також слід зазначити, що при здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року (далі Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»). У відповідності до приписів ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру, а відповідно до ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

У справі «Пантелеєнко проти України» у рішенні від 29 червня 2006 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

Слід наголосити, що поняття «співмірність» під час забезпечення позову передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів для позивача/заявника, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких позивач/заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Тож такий вид забезпечення позову, як тимчасове накладення арешту на спірне майна, не призведе до невиправданого обмеження майнових прав відповідача, оскільки лише тимчасово обмежується можливість останнього незаконно відчужити набуте ним незаконно майно та у такий спосіб відповідач стимулюється до якомога швидшого вирішення спору судом.

Ці обставини є істотними і необхідними для забезпечення позову. При цьому, ЦПК України не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову.

Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.

Тож, враховуючи, що предметом позову у даній справі є стягнення коштів, заявлений захід забезпечення позову у виді накладення арешту на об`єкти нерухомого майна відповідачки та її банківські рахунки є взаємопов`язаними з предметом спору, а невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Таким чином в заяві, поданій в інтересах позивача ОСОБА_1 , достатньо повно обґрунтовано наявність зв`язку між заходами забезпечення позову та предметом позовних вимог, оскільки застосування такого заходу забезпечення позову спроможне забезпечити ефективний захист порушеного права та поновлення порушених прав та інтересів позивача. При цьому. накладення арешту на майно відповідачки до вирішення спору по суті не призведе до обмеження її прав, а лише тимчасово слугуватиме заходом запобігання подальших порушень прав позивача та можливого зловживання правами з боку відповідачки.

Таким чином, єдиним належним та співмірним заходом забезпечення позову є накладення арешту на майно та грошові кошти ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) в межах ціни позову з урахуванням судових втрат 169 161 грн. 36 коп., до набрання законної сили рішенням суду у цій справі.

Суд вважає, що доводи заявника про можливість утруднення чи неможливості виконання можливого рішення суду, є обґрунтованими, оскільки не вжиття таких заходів забезпечення позову в подальшому може істотно ускладнити чи унеможливити виконання можливого рішення суду, або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Крім того, суд вважає, що вказані заходи забезпечення позову, які просить застосувати заявник є співмірними з позовними вимогами.

За таких обставин, суд вважає можливим задовольнити заяву.

Керуючись ст.ст. 149-153, 157 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Заяву задовольнити.

Вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно та грошові кошти ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) в межах ціни позову з урахуванням судових втрат 169 161 грн. 36 коп., до набрання законної сили рішенням суду у цій справі.

Заявник: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ).

Боржник: ОСОБА_2 ( АДРЕСА_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ).

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали.

Ухвала підлягає негайному виконанню.

Оскарження ухвали про забезпечення позову не зупиняє її виконання, а також не перешкоджає подальшому розгляду справи.

Суддя М.В. Кравченко