Дата документу 23.12.2025 Справа № 334/5438/24
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 334/5438/24 Головуючий у І інстанції: Козлова Н. Ю.
Провадження № 22-ц/807/1712/25 Суддя-доповідач: Поляков О.З.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2025 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

Головуючого: Полякова О.З.,

суддів: Гончар М.С.,

Кочеткової І.В.,

секретар: Волчанова І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Санцевич Вікторії Володимирівни на рішення Дніпровського районного суду м. Запоріжжя від 11 липня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - приватний нотаріус Запорізького районного нотаріального округу Запорізької області Карташова Тамара Михайлівна про усунення від права на спадкування за законом,-

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - приватний нотаріус Запорізького районного нотаріального округу Запорізької області Карташова Т.М. про усунення від права на спадкування за законом.

В обґрунтування позову зазначено, що після смерті батька позивача відкрилась спадщина, яка складається з: земельної ділянки загальною площею 0,0897 гектарів, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер земельної ділянки :10:003:0052; житлового будинку загальною площею 120,6 кв.м., житлової площи 74,9 кв.м., який розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

За заявою позивача, приватним нотаріусом Запорізького районного нотаріального округу Запорізької області Карташовою Т.М. було відкрито спадкову справу після померлого спадкодавця ОСОБА_3 .

Водночас, із заявою про прийняття спадщини, крім доньки, до нотаріуса звернувся брат позивача - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1

ОСОБА_1 отримала у спадщину 3/5 від земельної ділянки загальною площею 0.0897 гектарів, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , про що свідчить свідоцтво про право на спадщину за законом від 10 липня 2023 року, зареєстроване в реєстрі за №991.

ОСОБА_2 мав отримати 1/3 частку від вищезазначеної земельної ділянки, але на час звернення позивачем до суду з цією позовною заявою, він не отримав спадщини.

Позивач вважає, що відповідачу було відомо про існування хвороби у батька, про його стан здоров`я та те, що батько потребує його допомоги як матеріальної так і фізичної, натомість відповідач замість того, щоб надавати таку допомогу, створював фінансові борги.

Посилаючись на означені обставини, ОСОБА_1 просила суд усунути ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від права на спадкування на обов`язкову частку у спадщині, яка відкрилась після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішенням Дніпровського районного суду м. Запоріжжя від 11 липня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вищезазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 в особі представника адвоката Санцевич В.В. подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Дніпровського районного суду м. Запоріжжя від 11 липня 2025 року та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

В обґрунтування апеляційної скарги, повторюючи доводи позовної заяви, ОСОБА_1 в особі представника адвоката Санцевич В.В. зазначає, що вона надала суду достатній обсяг доказів, зокрема: медичні документи, які підтверджують безпорадний стан спадкодавця; докази догляду з боку позивача та її родини; показання про відсутність будь-якої участі відповідача. Суд не врахував, що відповідач не наддав батьку жодної допомоги; знав про його хворобу; не заперечував того, що не надавав допомоги; не довів неможливості її надання належними доказами; не брав участі у похованні.

За твердженнямОСОБА_1 в особі представника адвоката Санцевич В.В., усі три основні обов`язкові елементи доведені позивачем: безпорадний стан спадкодавця (підтверджено медичними документами); ухилення спадкоємця від надання матеріальної та фізичної допомоги (визнано ним у суді); у відповідача існувала можливість надати допомогу (відповідач не довів зворотного).

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

Учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені відповідно до вимог чинного законодавства (т. 2 а.с. 13-15).

22 грудня 2025 року через підсистему «Електронний суд» надійшло клопотання представника ОСОБА_1 адвоката Санцевич В.В. про відкладення судового засідання у зв`язку з необхідністю її участі в іншому судовому засіданні.

Відповідно до ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі №361/8331/18.

Відповідно до п. 2, 6, 7 ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи, виконувати процесуальні дії у встановлений законом або судом строк та виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.

Пунктом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, передумовою якого є не відсутність учасників справи, а неможливість вирішення спору в судовому засіданні (правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 25 червня 2024 року в справі № 359/6678/19, провадження № 61-17877св23).

Апеляційний суд не ухвалював рішення про виклик осіб, які беруть участь у справі для надання пояснень, і такої необхідності колегія суддів не вбачає, отже підстави для розгляду справи з обов`язковою участю сторін відсутні.

З урахуванням викладеного, не встановивши поважності причини відкладення судового засідання, оскільки заявниця реалізувала своє право на викладення відповідних аргументів та, зважаючи на межі розгляду справи в суді апеляційної інстанції (стаття 367 ЦПК України), та враховуючи, що попереднє судове засідання вже було відкладено саме за клопотанням представника позивача, судова колегія дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутності сторін.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішень суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з огляду на таке.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення відповідає.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надала належних, допустимих та безспірних доказів потреби спадкодавця у наданні допомоги відповідачем, звернення до відповідача прохання (вимоги) про надання такої допомоги, а також ухилення відповідача, який є спадкоємцем частки майна ОСОБА_3 , від надання спадкодавцеві такої допомоги.

Колегія суддів погоджується з таким висновком з огляду на таке.

Суд першої інстанції встановив та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 народилась ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , виданий Хортицьким відділом державної реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції. Батьками у вказаному свідоцтві зазначені: мати ОСОБА_4 , батько ОСОБА_3 .

11.01.2003 року, між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_2 , видане відділом реєстрації актів цивільного стану Ленінського районного управління юстиції м. Запоріжжя. Після укладення шлюбу присвоєні прізвища: чоловікові - ОСОБА_5 , дружині - ОСОБА_6 .

Відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 , видане Шевченківським районним у місті Запоріжжя відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) 17.04.2021, актовий запис № 797, ОСОБА_3 помер.

Згідно довідки про причину смерті від 17.04.2021 року, зазначено, що ОСОБА_3 ,1955 року народження помер від злоякісного новоутворення лімфоїдної тканини.

Після смерті ОСОБА_3 відкрилась спадщина, яка складається з: Земельної ділянки загальною площею 0,0897 гектарів, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер земельної ділянки :10:003:0052; житлового будинку загальною площею 120,6 кв.м., житлової площи 74,9 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна номер 360792722).

За заявою позивача, приватним нотаріусом Запорізького районного нотаріального округу Запорізької області Карташовою Т.М. було відкрито спадкову справу за померлим спадкодавцем ОСОБА_3 .

Водночас, із заявою про прийняття спадщини, крім доньки, до нотаріуса звернувся відповідач, брат позивача - ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

ОСОБА_1 отримала у спадщину 3/5 від земельної ділянки загальною площею 0.0897 гектарів, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , про що свідчить Свідоцтво про право на спадщину за Законом від 10 липня 2023 року, зареєстроване в реєстрі за №991.

Відповідач ОСОБА_2 мав отримати 1/3 частку від вищезазначеної земельної ділянки, але на час звернення позивачем до суду, відповідач спадщину не отримав.

Дослідивши медичні довідки, суд установив, що ОСОБА_3 вперше потрапив до лікарні у стані середньої тяжкості з діагнозом хронічна мієлопроліферативна хвороба, гіпертанічна хвороба II ст. АГ 2 ст., хронічний атрофічний антрум- гастріт в фазі нестійкої ремісії, гіперпластичний поліп антрального відділу шлунка, кандидозний езофагіт, хронічний панкреатит, фіброз печінки невірусного генезу, тубулярна аденома низхідної ободної кишки.

Після стентування правої нирки, ОСОБА_3 знаходився на стаціонарному лікуванні у лікувально- профілактичному закладі Медичний центр.

З того часу, тобто з 2020 року, ОСОБА_3 не міг працювати, потребував допомоги як фізичної, так і матеріальної.

Позивач та її мати - дружина померлого, проживали разом за адресою: АДРЕСА_1 .

За увесь час хвороби ОСОБА_3 поруч з ним була ОСОБА_1 , син померлого від першого шлюбу - ОСОБА_7 та мати позивача. Вони виконували усі рекомендації лікарів, купували ліки за призначенням, здійснювали догляд за батьком.

ОСОБА_1 та її мати, дружина померлого, займалися похованням батька та чоловіка, організовували та оплатили ритуальні послуги.

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Статтею 1217 ЦК України визначено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно зі статтею 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок смерті.

Відповідно до статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

У частині п`ятій статті 1224 ЦК України зазначено, що за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Частинами першою та другою статті 1258 ЦК України встановлено, що спадкоємці за законом одержують право на спадщину почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняттям ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Статтею 1261 ЦК України визначено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

У пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» судам роз`яснено, що правило частини п`ятої статті 1224 ЦК України стосується всіх спадкоємців за законом, зокрема й тих, які відповідно до СК України не були зобов`язані утримувати спадкодавця. Безпорадним необхідно розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Суд при вирішенні справи про усунення особи від права на спадкування повинен установити як факт ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги, так і факт перебування спадкодавця в безпорадному стані через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво та потребу спадкодавця в допомозі цієї особи.

Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребує допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на ухилення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Таким чином, ухилення характеризується умисною формою вини.

Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 21 березня 2018 року в справі № 337/6000/15-ц, від 4 липня 2018 року в справі № 404/2163/16-ц, від 29 червня 2021 року в справі № 750/9209/20-ц.

Безпорадним необхідно розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Аналогічний правовий висновок викладено Верховним Судом у постановах від: 14 листопада 2018 року в справі № 712/4709/15-ц, від 4 березня 2019 року в справі № 321/1573/17-ц, від 17 липня 2019 року в справі № 676/5086/15-ц, від 29 червня 2021 року в справі № 750/9209/20-ц.

Так, для задоволення позовних вимог у справах про усунення від права на спадкування відповідно до частини п`ятої статті 1224 ЦК України має значення сукупність таких обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання; перебування спадкодавця в безпорадному стані; потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи.

Крім того, при розгляді такої справи суду належить з`ясовувати, чи потребував спадкодавець допомоги від спадкоємця за умови отримання її від інших осіб і чи мав спадкоємець матеріальну й фізичну змогу надавати таку допомогу.

Таким чином, лише при одночасному настанні наведених обставин і доведеності зазначених фактів у їх сукупності спадкоємець може бути усунений від спадкування.

Позбавлення особи права на спадкування - це захід, що має застосовуватися лише в крайньому випадку з урахуванням передусім характеру поведінки відповідача.

З огляду на вищевикладене, у цій справі судом не встановлено обов`язкових елементів, необхідних для ухвалення рішення про усунення відповідача від права на спадкування.

Встановивши, що позивач не довела наявності у спадкодавця потреби у допомозі саме від відповідача, а також ухилення відповідача від надання допомоги спадкодавцю при можливості її надання, винної поведінки відповідача (зокрема, відмови від надання допомоги батькові), що входить до сукупності обставин, передбачених частиною п`ятою статті 1224 ЦК України, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для усунення ОСОБА_2 від права на спадкування після смерті батька.

Наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження суду першої інстанції з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на зазначених нормах матеріального права, і з якою погоджується апеляційний суд.

Колегія суддів зауважує, що доводи апеляційної скарги є ідентичними доводам позовної заяви, яким суд першої інстанції вже надав належну оцінку, вони є достатньо аргументованими, а тому апеляційний суд доходить висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. Інші доводи не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути взяті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду з їх оцінки.

Таким чином, апеляційний суд перевірив доводи апелянта та дійшов висновку, що вони є безпідставними, оскільки відповідно до ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

При цьому, колегія суддів враховує усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (справа "Проніна проти України", № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить. Доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржниці та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання обґрунтованості висновків суду першої інстанції, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК Українисуд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про те, що, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно з вимогами ст. 76-78, 81, 89, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим, апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Санцевич Вікторії Володимирівни слід залишити без задоволення, а рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 04 червня 2025 року без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника адвоката Санцевич Вікторії Володимирівни залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Запоріжжя від 11 липня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 26 грудня 2025 року.

Головуючий:

Судді: