Справа № 159/701/25 Головуючий у 1 інстанції: Чалий А. В.
Провадження № 22-ц/802/1363/25 Доповідач: Шевчук Л. Я.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 грудня 2025 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого-судді Шевчук Л. Я.,

суддів Данилюк В. А., Киці С. І.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 30 вересня 2025 року,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю (далі ТзОВ) «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» звернулося в суд із зазначеною позовною заявою, в якій просило стягнути з відповідача ОСОБА_1 у свою користь заборгованість за кредитними договорами № 9113777, № 4173253. № 14964-12/2023, № 26504-02/2024, № 6934640, № 38547-12/2023, № 02024-01/2024 на загальну суму 84 830,78 грн та понесені судові витрати.

Позовні вимоги щодо стягнення заборгованості за кредитним договором № 9113777 від 07 лютого 2024 року обґрунтовані тим, що 07 лютого 2024 року між Товариством з обмеженою відповідальністю (далі ТзОВ) «Мілоан» та ОСОБА_1 був укладений в електронній формі кредитний договір № 9113777, за умовами якого кредитор надав позичальнику кредитні кошти шляхом перерахування на платіжну картку позичальника. ОСОБА_1 свої зобов`язання за кредитним договором не виконував.

30 липня 2024 року між ТзОВ «Мілоан» та ТзОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» укладено договір факторингу № 30072024/2, за умовами якого позивач набув права грошової вимоги до відповідача за кредитним договором № 9113777 від 07 лютого 2025 року в розмірі 13 615,78 грн. Після відступлення позивачу права грошової вимоги до відповідача, останній не здійснив жодного платежу для погашення кредитної заборгованості ні на рахунки нового кредитора, ні на рахунки первісного кредитора.

Покликаючись на зазначені обставини, позивач просив суд позовні вимоги про стягнення кредитної заборгованості задовольнити.

Ухвалою Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 07 липня 2025 року постановлено роз`єднати в окремі провадження позовні вимоги ТзОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовні вимоги ТзОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором № 9113777 у розмірі 13 615,78 грн, з яких 6 279,16 грн - сума заборгованості за основною сумою боргу, 5 881,62 грн - сума заборгованості за відсотками, 1 455 грн - заборгованість за комісією, залишено у справі № 159/701/25 (провадження № 2/159/658/25).

Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 30 вересня 2025 року у цій справі позовні вимоги ТзОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» задоволено.

Ухвалено стягнути з ОСОБА_1 в користь ТзОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» заборгованість за кредитним договором № 9113777 у розмірі 13 615,78 грн, з яких 6 279,16 грн - сума заборгованості за основною сумою боргу; 5 881,62 грн - сума заборгованості за відсотками; 1 455грн - заборгованість за комісією.

Стягнуто з ОСОБА_1 в користь ТзОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» 3 028,00 грн сплаченого судового збору.

Не погоджуючись із ухваленим судовим рішенням, відповідач ОСОБА_1 через свого представника ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, покликаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

Відзив на апеляційну скаргу не подавався.

Відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційний суд розглянув цю справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Як передбачено частинами 4, 5 статті 268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення (повне або скорочене) без його проголошення. Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Датою ухвалення постанови у цій справі є 24 грудня 2025 року дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали справи та вивчивши доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційну скаргу відповідача слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін з таких підстав.

Задовольняючи позовні вимоги ТзОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» про стягнення заборгованості за кредитним договором, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач ОСОБА_1 належним чином не виконував взятих на себе зобов`язань за кредитним договором, внаслідок чого утворилась заборгованість, яку слід стягнути з відповідача в користь позивача.

Такі висновки суду відповідають встановленим обставинам справи і зроблені з дотриманням вимог закону.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина 1 статті 2 ЦПК України).

Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з частиною 1 статті 10, частиною 3 статті 12, частиною 1 статті 13 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За матеріалами справи судом встановлено, що 07 лютого 2024 року між ТзОВ «Мілоан» та ОСОБА_1 був укладений договір про споживчий кредит № 9113777, за умовами якого кредитодавець надав позичальнику ОСОБА_1 кредитні кошти у розмірі 7 000,00 грн строком на 180 днів, 05 серпня 2024 року - дата остаточного погашення заборгованості. Загальні витрати позичальника за кредитом складають 9 326,22 грн, денна процентна ставка складає 0,74 %, орієнтовна реальна річна процентна ставка 2710,39 % річних, орієнтовна загальна вартість кредиту 16 326,22 грн, комісія за надання кредиту - 1 746,00 грн, проценти за користування кредитом складають 7 580,22 грн.

Кредитні кошти надаються позичальнику безготівково на рахунок з використанням карти НОМЕР_1 .

Платіжна картка позичальника, на яку має бути перерахована сума кредиту, вказана позичальником ОСОБА_1 у заяві на отримання кредиту № 9113777 від 07 лютого 2024 року, яка є невід`ємною частиною (додатком № 2) договору про споживчий кредит (а. с. 12-18).

Для підписання договору № 9113777 від 07 лютого 2024 року з додатками ОСОБА_1 було використано електронний підпис з одноразовим ідентифікатором «695799» відповідно до вимог частини 6 та 8 статті 11 і 12 Закону України «Про електронну комерцію», що свідчить про те, що сторони досягли усіх істотних умов та уклали кредитний договір.

Кредитор ТзОВ «Мілоан» свої зобов`язання за кредитним договором виконало та перерахувало на платіжну картку клієнта кошти у розмірі 7 000,00 грн.

07 лютого 2024 року на картковий рахунок платіжної картки № НОМЕР_2 , яка видана на ім`я « ОСОБА_1 » (РНОКПП НОМЕР_3 ), було зараховано грошові кошти у сумі 7 000,00 грн (ID платежу ), що підтверджується наданою на запит суду інформацією АТ КБ «ПриватБанк» від 05 серпня 2025 року за вихідним № 20.1.0.0.0/7-250728/98995-БТ (а. с. 145).

Договором факторингу № 30072024/2 від 30 липня 2024 року та Витягом з Реєстру прав вимог до даного договору підтверджується факт відступлення права вимоги за кредитним договором № 9113777 від 07 лютого 2024 року, боржник ОСОБА_1 , загальна сума заборгованості 13 615,78 грн (а. с. 19, 20, 22).

Відповідно до частин 1, 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 статті 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до частини 1 статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 ЦК України).

Як передбачено частинами 1, 2 статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до частини 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина 1 статті 1049 ЦК України).

Згідно з частинами 1, 2 статті 1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.

Таким чином, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Згідно зі статтею 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

За договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника) (частина 1 статті 1077 ЦК України)

Частиною 1 статті 1078 ЦК України передбачено, що предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

Кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги) (пункт 1 частини 1 статті 512 ЦК України).

Як передбачено статтею 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав.

У справі, що переглядається, судом встановлено, що кредитний договір № 9113777 від 07 лютого 2024 року укладений у спосіб, визначений чинним законодавством України з повним дотриманням вимог щодо його укладення із зазначенням умов, які жодним чином не порушують вимог Закону України «Про захист прав споживачів», порядок надання та повнота наданої інформації відповідають вимогам Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

На підтвердження укладення з відповідачем кредитного договору позивач надав суду примірник договору, заяву на отримання кредиту № 9113777 від 07 лютого 2024 року, графік платежів.

З урахуванням наведеного колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що позивачем надано належні докази, які свідчать про укладення з відповідачем 07 лютого 2024 року кредитного договору з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором відповідно до вимог статті 12 Закону України «Про електронну комерцію».

Окрім того, факт отримання кредитних коштів ОСОБА_1 в розмірі 7000,00 грн на свою банківську картку підтверджується інформацією по картковому рахунку відповідача № НОМЕР_2 (IBAN НОМЕР_4 ), наданою АТ КБ «ПриватБанк» від 05 серпня 2025 року за вихідним № 20.1.0.0.0/7-250728/98995-БТ (а. с. 145).

Свої зобов`язання за кредитним договором кредитодпвець виконав в повному обсязі, а саме надав позичальнику кредит у розмірі, встановленому кредитним договором.

Проте позичальник ОСОБА_1 свої зобов?язання за кредитним договором належним чином не виконував, внаслідок чого виникла заборгованість, яка згідно з наданим позивачем розрахунком заборгованості за кредитом станом на дату відступлення права вимоги 30 липня 2024 року складає 13 615,78 грн, з яких 6 279,16 грн сума заборгованості за основною сумою боргу, 5 881,62 грн сума заборгованості за процентами за користування кредитом, 1 455 грн заборгованість за комісією за надання кредиту (а. с. 23).

Будь-яких доказів на спростування проведеного позивачем розрахунку заборгованості за кредитом сторона відповідача суду не надала, хоча за положеннями частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача в користь позивача заборгованість за кредитним договором у розмірі 13 615,62 грн.

Посилання сторони відповідача, що в матеріалах справи відсутні докази сплати позивачем первісному кредитору суми за відступлення ним права грошової вимоги до боржників спростовуються наведеними судом обставинами та дослідженими доказами, яким суд надав відповідну правову оцінку.

Згідно з частиною 2 статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.

Отже, Закон України «Про споживче кредитування» передбачає право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту.

Одноразова комісія - це одноразова плата за послугу, яка сплачується при отриманні кредиту. Може бути фіксованою сумою або відсотком від суми кредиту чи вартості застави.

Одноразова комісія повинна бути передбачена кредитним договором, який підписується позичальником.

В договорі про споживчий кредит № 9113777 від 07 лютого 2024 року зазначено, що комісія за надання кредиту - одноразова винагорода, що сплачується позичальником за підготовку, організацію та надання кредитодавцем фінансової послуги (кредиту), та передбачена у пункті 1.5.1 цього договору.

У пункті 1.5.1 цього договору зазначено, що розмір комісії за надання кредиту складає 1 746,00 грн, яка сплачується позичальником рівними частинами за час користування кредитними коштами відповідно до графіка платежів (додаток 1 до договору).

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що позичальник ОСОБА_1 , підписуючи кредитний договір, погодився на умови надання йому кредитних коштів, у тому числі щодо встановлення одноразової комісії.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову ТзОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів».

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду і не впливають на правильність рішення суду першої інстанції.

На підставі наведеного суд апеляційної інстанції доходить висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстав для його скасування чи зміни колегія суддів не вбачає.

Керуючись статтями 368, 369, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 30 вересня 2025 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у пункті 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді