ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 636/6531/25 Головуючий суддя І інстанції Золотоверха О. О.
Провадження № 22-ц/818/5109/25 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: факту смерті, з них:
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2025 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Яцини В.Б.,

суддів колегії Мальованого Ю.М., Тичкової О.Ю.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Пікуліна Романа Миколайовича на ухвалу Чугуївського міського суду Харківської області від 14 серпня 2025 року, у справі за позовом ОСОБА_1 , заінтересована особа: Чугуївський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Чугуївському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, про встановлення факту смерті,-

В С Т А Н О В И В :

05.08.2025 до суду надійшла заява ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Пікулін Р.М., про встановлення факту смерті, в якій заявник просив суд встановити факт смерті його сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Ухвалою суду від 05.08.2025 заяву залишено без руху у зв`язку з порушенням вимог ст.ст.177 ЦПК України, а саме щодо ненадання доказів на підтвердження звернення заявника до органів реєстрації актів цивільного стану та доказів неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті.

Ухвалою Чугуївського міського суду Харківської області від 14.08.2025 року заяву ОСОБА_1 визнано неподаною та повернуто заявнику.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 адвокат Пікулін Р.М. посилаючись на порушення судом норм процесуального права просить зазначену ухвалу суду скасувати та справу направити для продовження розгляду.

Скарга мотивовано тим, що Закон у даному випадку не передбачає обов`язкового подання письмової відмови ДРАЦС. Вимога суду надати такий документ є надмірною і суперечить принципу доступу до правосуддя. Крім того, така вимога суду є прикладом надмірного формалізму, що фактично унеможливлює доступ заявника до суду. Отримати письмову відмову від органу ДРАЦС є практично неможливим з огляду на те, що: Органи ДРАЦС, як правило, надають письмові відмови лише у відповідь на письмові звернення. Для отримання такої відмови необхідні документи, що підтверджують смерть, які у заявника відсутні.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

Частина третя статті 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Відповідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, які передбачені у ч. 2 ст. 369 ЦПК України, з огляду на те, що позивачем подано апеляційну скаргу на ухвалу про повернення заяви заявникові, оскарження якої передбачено п. 6 ч. 1 ст. 353 ЦПК України, без повідомленням учасників справи.

Згідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до вказаних норм ЦПК України, вислухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Вказаним вимогам ухвала суду відповідає.

Повертаючи заяву суд зазначив, що у заяві про встановлення факту смерті зазначено, що ОСОБА_2 помер в Бєлгородській області Російської Федерації.

Положеннями ст. 317 ЦПК України, на які представник заявника посилається у заяві від 06.08.2025, передбачено особливості провадження у справах про встановлення факту народження або смерті особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України.

При цьому територія Бєлгородської області РФ не належить до територій, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан відповідно до законодавства України, або до тимчасово окупованих територій України, Бєлгородська області РФ взагалі не відноситься до територій України, тому застосувати положення ст. 317 ЦПК України до даних правовідносин не є можливим.

До даних правовідносин застосовуються положення п.8 ч.1 ст. 315 ЦПК України встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті, проте заявником не додано доказів неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про встановлення факту смерті його сина ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 в Бєлгородській області російської федерації.

Ухвалою суду від 05.08.2025 заяву залишено без руху у зв`язку з порушенням вимог ст.ст.177 ЦПК України, а саме щодо ненадання доказів на підтвердження звернення заявника до органів реєстрації актів цивільного стану та доказів неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті.

На виконання вимог ухвали представник заявника ОСОБА_3 надав заяву, в якій зазначено, що положення ст.317 ЦПК України не зобов`язує заявника подавати до суду письмову відмову органу реєстрації актів цивільного стану у проведенні такої реєстрації.

Згідно ч. 1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Окреме провадження - це одностороннє провадження, в якому відсутній спір про право.

Характерною ознакою категорії справ окремого провадження є відсутність у них спору про право, метою яких є встановлення юридичного факту або стану. При цьому, в порядку окремого провадження може вирішуватися спір про факт, але не спір про право цивільне.

Встановлення факту, що має юридичне значення, в окремому провадженні можливе при умові, що факти, які підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають безпосередньо залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичної особи без повторного звернення до суду на підставі цього рішення та встановлення такого факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Згідно з п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Перелік юридичних фактів, що підлягають встановленню в судовому порядку, зазначений у ст. 315 ЦПК України, не є вичерпним.

Згідно із ч. 2 ст. 315 ЦПК України, в судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Аналіз зазначених правових норм свідчить про те, що існують два порядки встановлення фактів, що мають юридичне значення: позасудовий і судовий.

Згідно з ч. 3, 4 ст. 49 ЦК України державній реєстрації підлягають народження фізичної особи та її походження, громадянство, шлюб, розірвання шлюбу у випадках, передбачених законом, зміна імені, смерть. Реєстрація актів цивільного стану провадиться відповідно до закону. Народження фізичної особи та її походження, усиновлення, позбавлення та поновлення батьківських прав, шлюб, розірвання шлюбу, зміна імені, смерть підлягають обов`язковому внесенню до Державного реєстру актів цивільного стану громадян в органах юстиції в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: 1) документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою; 2) рішення суду про встановлення факту смерті в певний час або про оголошення її померлою.

Згідно з п. 8 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті.

Загальні вимоги до змісту заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, передбачені ст. 318 ЦПК України, згідно з якою у заяві повинно бути зазначено: який факт заявник просить встановити та з якою метою; причини неможливості одержання або відновлення документів, що посвідчують цей факт; докази, що підтверджують факт. До заяви додаються докази, що підтверджують викладені в заяві обставини, і довідка про неможливість відновлення втрачених документів.

Положеннями ст. 317 ЦПК України, на які представник заявника посилається у заяві від 06.08.2025, передбачено особливості провадження у справах про встановлення факту народження або смерті особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України.

Дійсно у положеннях статті 317 ЦПК України не зазначена вимога про обов`язковість подання до суду письмової відмови органу реєстрації актів цивільного стану у здійсненні реєстрації таких фактів.

Проте, враховуючи те, що син заявника помер на території Бєлгородської області, яка не належить до територій, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан відповідно до законодавства України, або до тимчасово окупованих територій України, та Бєлгородська області РФ взагалі не відноситься до територій України, тому застосувати положення ст. 317 ЦПК України до даних правовідносин не є можливим.

Відтак, чинне цивільне процесуальне законодавство України передбачає випадки звернення до суду, наслідком яких є ухвалення судового рішення, на підставі якого орган державної реєстрації актів цивільного стану (ДРАЦС) може видати свідоцтво про смерть, а саме:

встановлення факту смерті особи в певний час - у разі неможливості реєстрації органом ДРАЦСу факту смерті (пункт 8 частини першої статті 315 ЦПК України);

встановлення факту смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою внаслідок нещасного випадку чи надзвичайних ситуацій техногенного або природного характеру (пункт 9 частини першої статті 315 ЦПК України);

встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України або на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан (стаття 317 ЦПК України);

визнання фізичної особи померлою (статті 305-309 ЦПК України).

Оскільки до даних правовідносин застосовуються положення п.8 ч.1 ст.315 ЦПК України, та на зазначені норми закону посилається заявник в своїй заяві, тому до заяви повинно було надати докази звернення заявника до органів реєстрації актів цивільного стану та неможливість реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті.

Всупереч зазначеному, та на виконання вимог ухвали суду першої інстанції 05.08.2025 року заявником таких доказів надано не було, тому судом першої інстанції обґрунтовано було визнано заяву неподаною та повернуто.

Крім того, колегія суддів звертає увагу заявника на наступне.

Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов:

- факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення;

- встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах;

- заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо);

- чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів. Такі правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18 (провадження № 14-567цс18).

23 грудня 2022 року набрав чинності Закон № 2783-IX «Про зупинення дії та вихід з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року», відповідно до якого дію Конвенції зупинено у відносинах з Російською Федерацією та Республікою Білорусь.

Це означає, що дія Конвенції 1993 року, у тому числі і статті 13, зупиняється щодо будь-яких документів, виданих і посвідчених у Російській Федерації та Республіці Білорусь, незалежно від дати їх видачі, посвідчення.

Разом з тим, з дати зупинення дії Конвенції 1993 року у відносинах з Російською Федерацією та Республікою Білорусь до документів, виданих на території цих країн, при їх пред`явленні на території України застосовуватиметься вимога засвідчення апостилем згідно з Конвенцією, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів, яка була підписана 5 жовтня 1961 року в місті Гаазі (далі - Конвенція 1961 року). Відповідно до Закону України від 10 січня 2002 року № 2933-ІІІ «Про приєднання України до Конвенції, що скасовує вимогу легалізації іноземних документів» Конвенція набрала чинності для України з 22 грудня 2003 року та залишається чинною у відносинах України з Російською Федерацією та Республікою Білорусь.

Водночас для захисту прав і свобод громадян України та інших осіб, що мають документи вказаних країн, Кабінет Міністрів України врегулював питання використання документів цих країн на час воєнного стану та протягом шести місяців після його припинення або скасування.

Так, відповідно до пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 4 лютого 2023 року № 107 «Деякі питання прийняття на території України під час воєнного стану документів, виданих уповноваженими органами іноземних держав» під час воєнного стану та протягом шести місяців після його припинення або скасування документи, виготовлені або засвідчені на території іноземних держав установою або спеціально на те уповноваженою особою в межах їх компетенції за установленою формою і скріплені гербовою печаткою, приймаються на території України без спеціального посвідчення (консульської легалізації, проставлення апостиля тощо) у разі, коли станом на 24 лютого 2022 року такі документи приймалися на території України без спеціального посвідчення.

Таким чином, станом на день розгляду справи судом першої інстанцій свідоцтво про смерть, видане на території Російської Федерації, не потребує будь-якої легалізації, а тому звернення до суду із заявою про встановлення такого юридичного факту не обов`язковим.

У разі якщо свідоцтво про смерть було видане на території РФ до зупинення дії Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 28 березня 1997 року такий документ має бути прийнято органами державної влади України як доказ смерті цієї особи.

До аналогічних висновків дійшов КЦС ВС у постанові від 10 вересня 2025 року у справі № 361/2105/24 (провадження № 61-13610св24), та у постанові від у справі № .

У разі невизнання у національних установах російського свідоцтва про смерть, яке було видано до припинення (денонсації) вказаного міжнародного договору, - заявник не позбавлений можливості для захисту порушеного права в суді, з урахуванням правил предметної юрисдикції такого спору.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381,382,384, 389 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Пікуліна Романа Миколайовича залишити без задоволення.

Ухвалу Чугуївського міського суду Харківської області від 14 серпня 2025 рокузалишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду лише у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення виготовлений 23 грудня 2025 року.

Головуючий В.Б. Яцина.

Судді Ю.М.Мальований.

О.Ю.Тичкова.