ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 грудня 2025 року

м. Київ

справа № 759/16048/24

провадження № 61-5728св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Сердюка В. В.,

учасники справи:

позивач - Київська міська рада, відповідач - ОСОБА_1 ,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокатка Ковальчук Анна Сергіївна, на постанову Київського апеляційного суду від 06 березня 2025 року у складі колегії суддів Журби С. О., Писаної Т. О., Приходька К. П.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2024 року Київська міська рада звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно збережених грошових коштів у розмірі орендної плати за користування земельною ділянкою.

Позов мотивовано тим, що 25 жовтня 2019 року за позивачем зареєстровано право власності на нежилий будинок (літ. «А») за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 1 899,4 кв. м.

Зазначений об`єкт нерухомого майна розташований на земельній ділянці з кадастровим номером :75:293:0017, загальною площею 0,1312 га, державна реєстрація якої здійснена 09 грудня 2021 року. Цільове призначення земельної ділянки - для будівництва та обслуговування адміністративних будинків, офісних будівель компаній, які займаються підприємницькою діяльністю, пов`язаною з отриманням прибутку (категорія земель - землі житлової та громадської забудови).

З моменту набуття права власності на об`єкт нерухомого майна ОСОБА_1 став фактичним користувачем земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, тому саме з цієї дати у відповідача виник обов`язок належно оформити правовідносини щодо користування земельною ділянкою, а також обов`язок сплачувати земельний податок за користування земельною ділянкою, на якій розташоване майно.

Проте відповідач не сплачує орендну плату за користування зазначеною земельною ділянкою, а тому з нього підлягають стягненню безпідставно збережені ним кошти за період з 01 січня 2022 року до 17 січня 2024 року з вирахуванням сплаченого ним земельного податку з фізичних осіб.

На підставі викладеного Київська міська рада просила суд стягнути з ОСОБА_1 кошти в розмірі орендної плати за користування земельною ділянкою, площею 0,1312 га, кадастровий номер :75:293:0017, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , у розмірі 742 769,27 грн.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій і мотиви їх ухвалення

Святошинський районний суд міста Києва рішенням від 30 вересня 2024 року у задоволенні позову Київської міської ради відмовив.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач не довів, а матеріали справи не містять доказів того, що нормативно-грошова оцінка земельної ділянки була сталою та не зазнала змін за період, за який позивач просить стягнути кошти.

Керувався тим, що нормативна грошова оцінка земель є основою для визначення розміру орендної плати для земель державної і комунальної власності, а зміна нормативної грошової оцінки земельної ділянки - підставою для перегляду розміру орендної плати, який у будь-якому разі не може бути меншим ніж установлено положеннями підпункту 288.5.1 пункту 288.5 статті 288 Податкового кодексу України.

Водночас позивач не надав доказів, на підставі яких розрахунків здійснювалось нарахування орендної плати із застосуванням 5 % від нормативної грошової оцінки земельної ділянки.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції Київська міська рада оскаржила його в апеляційному порядку.

Київський апеляційний суд постановою від 06 березня 2025 року апеляційну скаргу Київської міської ради задовольнив. Рішення Святошинського районного суду міста Києва скасував та ухвалив нове рішення про задоволення позову.

Стягнув з ОСОБА_1 на користь Київської міської ради безпідставно збережені грошові кошти у розмірі 742 769,27 грн.

Вирішив питання про розподіл судових витрат.

Постанову апеляційного суду мотивовано тим, що ОСОБА_1 не сплачує плату за користування земельною ділянкою, незважаючи на те, що із дня набуття права власності на неї він як власник (з 2019 року) став фактичним користувачем земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, тому саме із цієї дати в нього виник обов`язок належно оформити правовідносини щодо користування земельною ділянкою (укласти відповідний договір та оформити речові права на земельну ділянку), а також обов`язок сплачувати за користування земельною ділянкою, на якій розташоване майно.

Апеляційний суд дійшов висновку, що ОСОБА_1 є фактичним користувачем спірної земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок позивача - власника земельної ділянки зберіг у себе кошти, які мав сплатити за користування нею, тому зобов`язаний повернути ці кошти власникові земельної ділянки на підставі положень статті 1212 ЦК України.

Вважав помилковим висновок місцевого суду про відсутність доказів, на підставі яких позивач здійснював нарахування орендної плати із застосуванням 5 % від нормативної грошової оцінки земельної ділянки, оскільки у матеріалах справи міститься розрахунок загальної суми відшкодування, де враховувалась нормативно-грошова оцінка за кожний окремий розрахунковий період.

Також матеріали справи містять витяг із технічної документації з нормативно-грошової оцінки земельних ділянок від 09 травня 2024 року № HB-024, який містить інформацію про нормативно-грошову оцінку земельної ділянки станом на 2024 рік.

Під час визначення суми безпідставно збережених коштів за вказану земельну ділянку позивач надав суду розрахунок Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради, в якому під час визначення нормативно-грошової оцінки було враховано витяг із технічної документації з нормативної грошової оцінки земельної ділянки № HB-024 та положення статті 290 Податкового кодексу України.

Отже, нормативна грошова оцінка земельної ділянки за 2024 рік визначалась на підставі витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 18 липня 2023 року № HB-023, а за 2021-2023 роки - з урахуванням коефіцієнтів індексації нормативної грошової оцінки земель на відповідний рік.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду у травні 2025 року, ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокатка Ковальчук А. С., просить постанову апеляційного суду скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Як на підставу касаційного оскарження судового рішення відповідач посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, а саме, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 905/1680/20, від 05 липня 2023 року у справі № 912/2797/21, у постановах Верховного Суду від 05 серпня 2022 року у справі № 922/2060/20, від 31 жовтня 2023 року у справі № 922/606/23.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що суд апеляційної інстанції не перевірив законність нарахування та стягнення з відповідача земельного податку, зокрема на підставі податкових повідомлень-рішень Головного управління Державної податкової служби у місті Києві, а не розрахунку, здійсненого позивачем, та орендної плати.

Апеляційний суд не взяв до уваги пункт 5.3 Положення про сплату за землю в місті Києві (додаток № 3 до рішення Київської міської ради від 23 червня 2011 року № 242/5629 (у редакції рішення Київської міської ради від 18 жовтня 2018 року № 1910/5974)), відповідно до якого ставка земельного податку за земельні ділянки, які використовуються юридичними і фізичними особами (крім підприємств державної та комунальної власності), в тому числі у разі переходу права власності на будівлі, споруди (їх частини), але право власності на які або право оренди яких в установленому законодавством порядку не оформлено, встановлюється у розмірі 3 відсотків від нормативної грошової оцінки земельних ділянок.

Відповідач зазначає, що належно виконував обов`язок щодо внесення плати за землю у вигляді земельного податку, що виключає необхідність сплати орендної плати за землю.

Вважає, що апеляційний суд, задовольняючи позовні вимоги, не встановив фактичного користувача земельної ділянки, площу земельної ділянки, яка знаходиться під нерухомим майном, суму, яку мав би отримати власник земельної ділянки за звичайних умов, та період користування земельною ділянкою комунальної власності без належної правової підстави.

У травні 2025 року на адресу Верховного Суду від Київської міської ради надійшли додаткові пояснення, які по суті є відзивом на касаційну скаргу ОСОБА_1 , в яких позивач просить відмовити в її задоволенні, а оскаржувану постанову апеляційного суду залишити без змін.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що 25 жовтня 2019 року за ОСОБА_1 на підставі договору дарування зареєстровано право власності на нежилий будинок (літ. «А»), загальною площею 1 899,4 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 18 липня 2023 року, нежилий будинок (літ. «А») на АДРЕСА_1 розташований на земельній ділянці з кадастровим номером :75:293:0017, загальною площею 0,1312 га, категорія земель - землі житлової та громадської забудови, вид цільового призначення - для будівництва та обслуговування адміністративних будинків, офісних будівель компаній, які займаються підприємницькою діяльністю, пов`язаною з отриманням прибутку, державна реєстрація якої здійснена 09 грудня 2021 року.

Нормативна грошова оцінка земельної ділянки з кадастровим номером :75:293:0017 становить 6 559 750,51 грн.

Згідно з розрахунком недоотриманої Київською міською радою орендної плати за користування ОСОБА_1 земельною ділянкою, площею 0,1312 га, на АДРЕСА_1 , із застосуванням 5 % ставки орендної плати за період з 09 грудня 2021 року до 31 грудня 2021 року її розмір становить 15 545,08 грн, з 01 січня 2022 року до 28 лютого 2022 року - 43 864,15 грн, з 01 березня 2022 року до 31 грудня 2022 року - 227 498,80 грн, з 01 січня 2023 року до 31 грудня 2023 року - 312 071,86 грн, з 01 січня 2024 року до 17 липня 2024 року - 178 332,02 грн.

Відповідно до листа Головного управління Державної податкової служби у місті Києві від 25 липня 2024 року № 22753/5/26-15-24-01-11-05 ОСОБА_1 на обліку як платник орендної плати з фізичних осіб за земельну ділянку з кадастровим номером :75:293:0017 не перебуває. Нарахування та сплата сум податкових зобов`язань з орендної плати з фізичних осіб за період з 2021 року до 2024 року не здійснювались. Податкові декларації з плати за землю (земельний податок та / або орендна плата за земельні ділянки державної або комунальної власності) за запитуваний період не подавалися. Станом на 24 липня 2024 року заборгованість зі сплати орендної плати з фізичних осіб не обліковується.

За 2021 рік ОСОБА_1 сплатив земельний податок з фізичних осіб у розмірі 68 864,93 грн, за 2023 рік - 18 997,56 грн (а. с. 20-21).

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону постанова апеляційного суду відповідає.

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права

У статті 13 Конституції України зазначено, що земля є об`єктом права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Відповідно до статті 80 Земельного кодексу України (далі - ЗК України, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) суб`єктами права на землі комунальної власності є територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування.

За змістом статей 122, 123, 124 ЗК України міські ради передають земельні ділянки у власність або користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки. Не підлягають продажу, передачі в користування на конкурентних засадах (на земельних торгах) земельні ділянки державної чи комунальної власності у разі розташування на земельних ділянках об`єктів нерухомого майна (будівель, споруд), що перебувають у власності фізичних або юридичних осіб.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20) виклала правовий висновок про те, що принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди відомо ще за часів Давнього Риму (superficies solo cedit - будівництво приростає до землі). Цей принцип має фундаментальне значення та глибокий зміст, він передбачений як потребами обороту, так і загалом самою природою речей, невіддільністю об`єкта нерухомості від земельної ділянки, на якій він розташований. Нормальне господарське використання земельної ділянки без використання розташованих на ній об`єктів нерухомості неможливе, як і зворотна ситуація - будь?яке використання об`єктів нерухомості є одночасно і використанням земельної ділянки, на якій ці об`єкти розташовані.

Власник нерухомого майна має право на користування земельною ділянкою, на якій воно розташоване. Ніхто, крім власника об`єкта нерухомості, не може претендувати на земельну ділянку, інакше вона зайнята об`єктом нерухомого майна.

Згідно зі статтею 206 ЗК України використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

Землекористувачі зобов`язані своєчасно сплачувати земельний податок або орендну плату (пункт «в» частини першої статті 96 ЗК України).

У частині першій статті 93 ЗК України встановлено, що право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Землекористувачі зобов`язані своєчасно сплачувати орендну плату.

У разі надання земельної ділянки в оренду укладається договір оренди земельної ділянки, яким за положенням частини першої статті 21 Закону України «Про оренду землі» визначається орендна плата за землю як платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою. При цьому орендна плата справляється у грошовій формі.

Відповідно до частини другої статті 152 ЗК України власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, а також застосування передбачених законом способів захисту прав.

Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Отже, у випадку використання земельної ділянки комунальної власності, якій присвоєно окремий кадастровий номер, без оформлення договору оренди власник такої земельної ділянки (орган місцевого самоврядування, який представляє інтереси територіальної громади) може захистити своє право на компенсацію розміру неотриманої орендної плати за користування земельною ділянкою в порядку, визначеному статтею 1212 ЦК України.

Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

Для кондикційних зобов`язань важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої (статті 1212-1214 ЦК України).

У спорах про стягнення грошових коштів за користування земельною ділянкою до моменту оформлення особою права користування такою земельною ділянкою власник має право на отримання безпідставно збережених грошових коштів у порядку статті 1212 ЦК України. Тобто в такому разі суд керується тим, що фактичний користувач земельної ділянки без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе грошові кошти, які мав заплатити за користування нею, отже, зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі частини першої статті 1212 ЦК України.

Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 629/4628/16-ц та від 20 вересня 2018 року у справі № 925/230/17.

Згідно з частиною другою статті 20 Закону України «Про оцінку земель» (тут і далі - у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) дані про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки оформляються як витяг з технічної документації з нормативної грошової оцінки земель.

Відповідно до частини третьої статті 23 Закону України «Про оцінку земель» витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки видається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.

Отже, витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки є належним та допустимим доказом, який підтверджує дані про нормативну грошову оцінку земельної ділянки.

У справі, яка переглядається, встановлено, що 25 жовтня 2019 року за ОСОБА_1 на підставі договору дарування зареєстровано право власності на нежилий будинок (літ. «А»), загальною площею 1 899,4 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 18 липня 2023 року, нежилий будинок (літ. «А») на АДРЕСА_1 розташований на земельній ділянці з кадастровим номером :75:293:0017, загальною площею 0,1312 га, категорія земель - землі житлової та громадської забудови, вид цільового призначення - для будівництва та обслуговування адміністративних будинків, офісних будівель компаній, які займаються підприємницькою діяльністю, пов`язаною з отриманням прибутку, державна реєстрація якої здійснена 09 грудня 2021 року.

Апеляційний суд, встановивши, що ОСОБА_1 не сплачує плату за користування зазначеною земельною ділянкою, незважаючи на те, що із дня набуття права власності на об`єкт нерухомого майна він став фактичним користувачем земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, правильно зазначив, що саме із цієї дати виник обов`язок належно оформити правовідносини щодо користування земельною ділянкою (укласти відповідний договір та оформити речові права на земельну ділянку), а також обов`язок сплачувати за користування земельною ділянкою, на якій розташоване майно.

Враховуючи викладене, апеляційний суд дійшов правильних висновків, що відповідач як фактичний користувач земельної ділянки без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки.

Грошові кошти, що є предметом позову у цій справі, є сумою несплаченої відповідачем орендної плати за використання земельної ділянки, яка перебуває у комунальній власності Київської міської ради, без укладення договору оренди за період з 01 січня 2022 року до 17 січня 2024 року.

Згідно з частиною другою статті 21 Закону України «Про оренду землі» (тут і далі - у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України).

Відповідно до пункту 287.1 статті 287 Податкового кодексу України (далі - ПК України, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) власники землі та землекористувачі сплачують плату за землю з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 14 лютого 2022 року у справі № 646/4738/19 (провадження № 61-17197сво20) зазначив, що для визначення розміру податку та орендної плати використовується нормативна грошова оцінка земельних ділянок. Також виснував, що витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки є належним та допустимим доказом, який підтверджує дані про нормативну грошову оцінку земельної ділянки, що узгоджується з положеннями статті 20 Закону України «Про оцінку земель».

Перевіряючи заявлену позивачем суму недоотриманої орендної плати, суд апеляційної інстанції керувався наданим позивачем розрахунком Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради, проведеним з урахуванням коефіцієнтів індексації нормативної грошової оцінки земель на відповідний рік, витягом із технічної документації з нормативної грошової оцінки земельних ділянок від 09 травня 2024 року № HB-024, витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 18 липня 2023 року № HB-023 , та вважав, що такий розрахунок підтверджується належними доказами та є обґрунтованим.

Доводи касаційної скарги про те, що апеляційний суд не встановив фактичного користувача земельної ділянки, площу земельної ділянки, яка знаходиться під нерухомим майном, суму, яку мав би отримати власник земельної ділянки за звичайних умов, та період користування земельною ділянкою комунальної власності без належної правової підстави, не заслуговують на увагу та спростовуються наявними в матеріалах справи документами.

Колегія суддів вважає безпідставними доводи ОСОБА_1 про те, що апеляційний суд не врахував його заперечень щодо наданого позивачем розрахунку, зокрема, не взяв до уваги пункт 5.3 Положення про сплату за землю в місті Києві (додаток № 3 до рішення Київської міської ради від 23 червня 2011 року № 242/5629), відповідно до якого ставка земельного податку за земельні ділянки встановлюється у розмірі 3 %, оскільки предметом цього спору є стягнення несплаченої орендної плати за використання земельної ділянки, а не земельного податку. Чинним законодавством розмежовано поняття «земельний податок» та «орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності» (стаття 14 ПК України).

Згідно з наданим позивачем розрахунком ставку орендної оплати на кожен розрахунковий рік визначено відповідно до додатка 11 до рішення Київської міської ради «Про бюджет міста Києва на 2021 рік» від 24 грудня 2020 року № 24/24 (зі змінами); додатка 11 до рішення Київської міської ради «Про бюджет міста Києва на 2022 рік» від 09 грудня 2021 року № 3704/3745 (зі змінами); додатка 11 до рішення Київської міської ради «Про бюджет міста Києва на 2023 рік» від 08 грудня 2022 року № 5828/5869 (зі змінами); додатка 11 до рішення Київської міської ради «Про бюджет міста Києва на 2024 рік» від 14 грудня 2023 року № 7531/7572 (зі змінами).

Відповідно до зазначених документів орендна плата за земельні ділянки комунальної власності територіальної громади міста Києва для цільового призначення 03.10 «Для будівництва та обслуговування будівель ринкової інфраструктури (адміністративних будинків, офісних приміщень та інших будівель громадської забудови, які використовуються для здійснення підприємницької та іншої діяльності, пов`язаної з отриманням прибутку)» становить 5 % від нормативної грошової оцінки.

Отже, враховуючи те, що договору оренди між сторонами укладено не було і відповідач фактично користується земельною ділянкою без достатньої правової підстави, доводи заявника про те, що під час визначення суми недоотриманої позивачем орендної плати апеляційний суд керувався не тим нормативно-правовим актом не підтвердилися.

Щодо доводів касаційної скарги про те, що ОСОБА_1 належно виконував обов`язок щодо внесення плати за землю у вигляді земельного податку, що виключає необхідність сплати орендної плати за землю, слід зазначити таке.

Плата за землю - це загальнодержавний податок, який справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності (підпункт 14.1.147 пункту 14.1 статті 14 ПК України).

Земельним податком є обов`язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів, а орендною платою за земельні ділянки державної і комунальної власності - обов`язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою (підпункти 14.1.72, 14.1.136 пункту 14.1 статті 14 ПК України).

У справі, що переглядається, відповідач не є власником або постійним землекористувачем спірної земельної ділянки, тому єдиною можливою формою здійснення плати за землю для нього як фактичного землекористувача є орендна плата (підпункт 14.1.72 пункту 14.1 статті 14 ПК України).

Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 05 лютого 2025 року у справі № 645/1040/19.

Отже, не будучи власником або постійним користувачем спірної земельної ділянки, ОСОБА_1 фактично з власної ініціативи сплачував земельний податок, що жодним чином не нівелює його обов`язок зі сплати орендної плати за землю.

Наведене не свідчить про неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права, оскільки позивач, реалізуючи право на звернення до суду, діяв відповідно до принципу диспозитивності. Отже, самостійно визначив позовні вимоги та спосіб захисту порушеного права, заявив до стягнення зазначений у позовній заяві розмір суми безпідставно збережених коштів у вигляді орендної плати, зменшивши розмір орендної плати на суму сплаченого відповідачем земельного податку.

Доводи заявника про застосування апеляційним судом норм права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 905/1680/20, від 05 липня 2023 року у справі № 912/2797/21, у постановах Верховного Суду від 05 серпня 2022 року у справі № 922/2060/20, від 31 жовтня 2023 року у справі № 922/606/23, суд касаційної інстанції відхиляє з таких підстав.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 905/1680/20 та постанові Верховного Суду від 31 жовтня 2023 року у справі № 922/606/23 зазначено, що для цілей сплати орендної плати чи повернення безпідставно збережених грошових коштів фактичним землекористувачем без оформлення орендного договору належними доказами на обґрунтування нормативної грошової оцінки земельної ділянки можуть бути: технічна документація на спірну земельну ділянку, виготовлена компетентним органом для оформлення договору оренди; довідка з Державного земельного кадастру; витяг із Державного земельного кадастру, а також висновок судової експертизи про встановлення нормативної грошової оцінки спірної земельної ділянки, які містять інформацію щодо предмета спору.

Колегія суддів відхиляє зазначені доводи ОСОБА_1 , оскільки позивач на обґрунтування суми безпідставно збережених грошових коштів надав суду відповідні докази, які містять інформацію щодо предмета спору, та були належно оцінені апеляційним судом під час розгляду справи.

Висновки, які викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 липня 2023 року у справі № 912/2797/21, є нерелевантними до спірних правовідносин, оскільки в ній вирішувалося питання визнання недійсним договору оренди земельної ділянки.

У справі № 922/2060/20 суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, задовольнив позов міської ради до товариства про стягнення безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати. Верховний Суд погодився з висновками судів про факт набуття відповідачем права власності на нерухоме майно, а також користування відповідачем у спірний період без достатніх на те правових підстав сформованою земельною ділянкою, на якій розташована ця нерухомість, отже, вважав правильними їх висновку про обґрунтованість позовних вимог.

Посилання заявника на загальні висновки Верховного Суду щодо застосування норм права не підтверджують доводів касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції неправильно застосував норми матеріального права чи порушив норми процесуального права під час ухвалення оскаржуваного рішення.

Доводи касаційної скарги про користування меншою площею земельної ділянки, зокрема, лише тією, на якій розташована належна йому нерухомість, колегія суддів відхиляє, оскільки спір стосується користування вже сформованою земельною ділянкою. Крім того, відповідач не надав доказів на підтвердження формування за спірною адресою земельної ділянки меншої чи більшої площі для експлуатації та обслуговування будівлі. Отже, розмір земельної ділянки, якою користується відповідач, доведений, обґрунтований і підтверджений достатніми доказами, про що правомірно зазначили суди попередніх інстанцій.

Такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду про те, що у разі користування сформованою земельною ділянкою комунальної власності, якій присвоєно окремий кадастровий номер, без оформлення договору власник такої земельної ділянки може захистити своє право на компенсацію йому недоотриманої орендної плати у порядку статті 1212 ЦК України (постанови Верховного Суду від 09 лютого 2022 року у справі № 910/8770/19, від 09 листопада 2021 року у справі № 905/1680/20).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання обґрунтованості висновків суду, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а інші доводи, викладені в касаційній скарзі, не спростовують висновків суду.

Передбачених частиною третьою статті 400 ЦПК України підстав для виходу за межі доводів та вимог касаційної скарги Верховний Суд не встановив.

Також Верховний Суд враховує, що, як неодноразово відзначав Європейський суд з прав людини, рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення від 09 грудня 1994 року у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» («Ruiz Torija v. Spain»), заява № 18390/91). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» («Hirvisaari v. Finland»), заява № 49684/99).

На думку судової колегії, судове рішення є достатньо мотивованим.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а постанову апеляційного суду - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Верховний Суд ухвалою від 02 червня 2025 року заяву ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокатка Ковальчук А. С., задовольнив, зупинив виконання постанови Київського апеляційного суду від 06 березня 2025 року до закінчення її перегляду в касаційному порядку.

Виконання судового рішення, яке було зупинено до закінчення перегляду справи в касаційному порядку, необхідно поновити.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокатка Ковальчук Анна Сергіївна, залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного суду від 06 березня 2025 року залишити без змін.

Поновити виконання постанови Київського апеляційного суду від 06 березня 2025 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:І. М. Фаловська С. О. Карпенко В. В. Сердюк