КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 грудня 2025 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі:

суддя-доповідач Оніщук М.І.,

судді Шебуєва В.А., Кафідова О.В.,

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану від її імені та в її інтересах адвокатом Сікозою В`ячеславом Олександровичем, на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 28 липня 2025 року у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В:

У червні 2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» (далі - ТОВ «Фінансова компанія «Фінтраст Україна») звернулося до Бориспільського міськрайонного суду Київської області з позовом до ОСОБА_1 , згідно з яким просило:

- стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» суму заборгованості в розмірі 96366 грн. 00 коп., з яких: сума кредиту - 20 000 грн. 00 коп.. сума процентів за користування кредитом 76 366 грн. 00 коп.;

- стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» судовий збір у розмірі 2422 грн. 40 коп. та витрати на правову допомогу у розмірі 10 000 грн. 00 коп.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилався на те, що з метою отримання кредиту відповідачка звернулася до фінансової установи ТОВ «Авентус Україна», внаслідок чого між сторонами був укладений електронний договір №5532136 від 12.02.2023 про надання споживчого кредиту, відповідно до умов якого сума кредиту становить 20000 грн., строк кредиту 360 днів.

ТОВ «Авентус Україна» свої зобов`язання за укладеним договором виконало та надало відповідачці кошти, шляхом їх зарахування на кредитну карту № НОМЕР_1 .

27.11.2023 між ТОВ «Авентус Україна» та ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» укладено договір факторингу №27.11/23-Ф, за яким позивач отримав право вимоги до відповідачки за укладеним договором про надання споживчого кредиту.

З огляду на таке, позивач звернувся до суду першої інстанції з позовом про стягнення заборгованості, який просив задовольнити в повному обсязі (т. 1 а.с. 1-16).

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 28.07.2025 позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» заборгованість за кредитним договором у загальному розмірі 72486 грн., судовий збір в розмірі 1821,88 грн. та витрати на правову допомогу в розмірі 7521 грн. В задоволенні позовних вимог в більшому розмірі відмовлено (т. 2 а.с. 137-142).

В апеляційній скарзі, відповідачка, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Так, в обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що суд в своєму рішенні не взяв жодного аргументу відповідачки та не навів жодної аргументації щодо таких доводів.

Зазначає, що не заперечує факту отримання від ТОВ «Авентус Україна» грошових коштів в сумі 20 000 грн., проте такі кошти були отримані до початку військової агресії російської федерації проти України, що значно вплинуло на фінансовий стан позичальника.

Посилається на те, що нарахування позивачем відсотків за користування кредитом в загальній сумі 76366 грн. є значно непропорційною та завеликою сумою по відношенню до отриманого тіла кредиту в розмірі 20 000 грн.

Вказує, що визначені сторонами договору відсотки за несвоєчасно виконане зобов`язання за кожен день прострочення у розмірі 1.99% є несправедливими у розумінні положень статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» та суперечать обмеженням, встановленим статтею 21 Закону України «Про споживче кредитування», порушують принципи розумності та добросовісності, що є наслідком дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду позичальника як споживача послуг фінансової установи, оскільки встановлюють вимогу щодо сплати непропорційно великої суми відсотків, яка перевищує подвійну облікову ставку Національного банку України (далі - НБУ) та становить більше ніж 15% простроченого платежу

Зазначає, що позивач, як фінансова установа, скориставшись необізнаністю позичальника, діючи з порушенням звичаїв ділового обороту та порушуючи при цьому норми і вимоги діючого законодавства, спонукав у такий спосіб позичальника на укладення договору позики на вкрай невигідних для нього умовах, які відповідач не міг оцінити належно.

Посилається на позицію Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18, вказуючи при цьому на те, що суд при прийнятті рішення, може змінити безпідставно нараховані завеликі відповідачу проценти і встановити їх в розмірі 3000,00 грн. яка не перевищує 15% від суми простроченого платежу.

Разом з цим, посилається на те, що вимоги позивача про стягнення судових витрат в розмірі 10 000 грн. є явно безпідставними, завищеними, необґрунтованими, а їх співмірність не підтверджена (т. 2 а.с. 146-152).

Ухвалами Київського апеляційного суду від 22.09.2025 відкрито апеляційне провадження у справі, надано учасникам справи строк для подання відзиву та призначено справу до розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

09.10.2025 до суду від ТОВ «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач просить залишити оскаржуване рішення без задоволення, а апеляційну скаргу без змін.

Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість заочного рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав.

Судом першої інстанції було встановлено, що 12.02.2022 між ТОВ «Авентус Україна» та ОСОБА_1 укладено договір про надання споживчого кредиту №5532136, на підставі якого позивач надав відповідачу кредит у гривнях, а відповідач зобов`язалася повернути кошти кредиту, сплатити проценти за користування ним та виконати інші обов`язки передбачені договором.

Відповідно до п. 1.3.,1.4., 1.5.1. вищезазначеного договору сума кредиту складає 20000 грн. Тип кредиту - кредит. Строк кредиту 360 днів. Стандартна процентна ставка становить 1,99 % в день.

Відповідно до п. 2.1. договору кошти кредиту надаються товариством у безготівковій формі шляхом їх перерахування за реквізитами платіжної картки № НОМЕР_1 .

Відповідно до листа ТОВ «Фінансова компанія «Контрактовий дім» № 3850 від 11.12.2023 на картку № НОМЕР_1 було перераховано 20000 грн.

Згідно листа № 28168 від 01.11.2024 АТ «Універсал банк» платіжна картка № НОМЕР_2 була емітована банком на ім`я ОСОБА_1 , а 12.02.2022 на платіжну карту № НОМЕР_2 банком - емітентом якої є АТ «Універсал банк» був зарахований платіж у сумі 20 000 грн. від ТОВ «Авентус Україна».

Відповідно до розрахунку заборгованості по договору № 5532136 від 12.02.2022, 30.09.2022 відповідачка здійснила часткову оплату відсотків у розмірі 50 грн. та 31.05.2022 у розмірі 50 грн. Крім того, основний борг становить 20000 грн., відсотки - 52586 грн., а загальна заборгованість становить -72486 грн.

27.11.2023 між ТОВ «Авентус Україна» та ТОВ «Фінтраст Україна» був укладений договір факторингу №27.11/23-Ф, відповідно до якого фактор зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження клієнта (ціна продажу) за плату, а клієнт відступити факторові право грошової вимоги, строк виконання зобов`язань за якою настав або виникне в майбутньому до третіх осіб - боржників, включаючи суму основного зобов`язання (кредиту), плату за кредитом (плату за процентною ставкою), пеню за порушення грошових зобов`язань та інші платежі, право на одержання яких належить клієнту.

Перелік боржників, підстави виникнення права грошової вимоги до боржників, сума грошових вимог та інші дані зазначені в реєстрі боржників, який формується згідно додатку № 1 є невід`ємною частиною договору.

Відповідно до акту прийому-передачі реєстру боржників за договором факторингу №27.11/23-Ф від 27.11.2023 клієнт передав, а фактор прийняв реєстр боржників, після чого з урахуванням пункту 1.2. договору факторингу №27.11/23-Ф від 27.11.2023 від клієнта до фактора переходять права вимоги заборгованості від боржників і фактор стає кредитором по відношенню до боржників стосовно заборгованостей.

Згідно з витягом з реєстру боржників до договору факторингу №27.11/23-Ф від 27.11.2023 ТОВ «Фінтраст Україна» набуло право вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором №5532136, заборгованість за основною сумою кредиту - 20000 грн. та заборгованість за відсотками - 52486грн., що загалом становить 72486 грн.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що підписанням договору відповідачка підтвердила, що вона ознайомлена з усіма його істотними умовами та їй була надана вся інформація, передбачена вимогами чинного законодавства, однак відповідачка порушила взяті на себе зобов`язання щодо своєчасної сплати кредиту, а тому заявлені позовні вимоги в частині стягнення заборгованості в загальній в сумі 72486 грн. суд першої інстанції суд вважав доведеними, оскільки така сума зазначена в розрахунку заборгованості. При цьому, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні вимог щодо стягнення заборгованості в розмірі 96 366 грн., оскільки така сума не підтверджена жодним доказом по справі.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є договір та інші правочини.

Відповідно до положень ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Статтею 525 ЦК України передбачена недопустимість односторонньої відмови від зобов`язання. Згідно ч. 2 ст. 615 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання.

Згідно правил ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), тобто ухиляючись від сплати заборгованості за кредитом, відповідач порушує зобов`язання за даним договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Частиною 1 ст. 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

За змістом статей 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з ч. 2 ст. 1056-1 ЦК України, розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.

Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».

Згідно із п. 5 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частини 4, 5 ст. 11 Закону).

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього (ч. 5 ст. 11 ЗУ «Про електронну комерцію»).

Згідно із ч. 6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст.12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

За правилом ч. 8 Закону у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст.12 Закону України «Про електронну комерцію» вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.

Положеннями ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем було надано суду належні та допустимі докази на підтвердження позовних вимог, яким судом першої інстанції було надано належну правову оцінку, з якою у суду апеляційної інстанції відсутні підстави не погодитись.

При цьому, апеляційний суд приймає до уваги те, що відповідачкою не заперечується факт укладення договору та отримання коштів у кредит.

Посилання апелянта про те, що кошти за укладеним були отримані до початку початку військової агресії російської федерації проти України, що значно вплинуло на фінансовий стан позичальника, не заслуговують на увагу апеляційного суду, оскільки зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Уклавши договір з первісним кредитором, правонаступником якого є позивач, відповідачка взяла на себе зобов`язання із повернення взятих коштів у кредит зі сплатою відсотків за користування кредитом, натомість доказів належного виконання зобов`язань за договором не надала.

Разом з цим, необґрунтованими є доводи апеляційної скарги про те, шо позивач, як фінансова установа, скориставшись необізнаністю позичальника, діючи з порушенням звичаїв ділового обороту та порушуючи при цьому норми і вимоги діючого законодавства, спонукав позичальника на укладення договору позики на вкрай невигідних для нього умовах, які відповідач не міг оцінити належно, оскільки до укладення договору про споживчий кредит ОСОБА_1 отримала інформацію щодо укладення договору, підписавши паспорт споживчого кредиту. Крім цього, будучи необізнаною щодо отримання споживчого кредиту, після ознайомлення із наданими кредитором документами з інформацією про умови кредитування, відповідачка мала право не укладати договір про надання споживчого кредиту.

Також, доводи апеляційної скарги про те, що суд при прийнятті рішення, може змінити безпідставно нараховані завеликі відповідачу проценти і встановити їх в розмірі 3000,00 грн. яка не перевищує 15% від суми простроченого платежу, посилаючись на правову позицію Верховного Суду від 18.03.2020 у справі 902/417/18, колегія суддів вважає безпідставними, зважаючи на те, що зазначена правова позиція є нерелевантною до застосування в цивільних правовідносинах, що виникли в межах даної справи. При цьому, варто зауважити, що в наведеній справі судом було надано оцінку щодо застосування штрафних санкції у господарських правовідносинах, що не є тотожним.

Доводи про те, що визначені сторонами договору відсотки за несвоєчасно виконане зобов`язання за кожен день прострочення у розмірі 1.99% є несправедливими у розумінні положень статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» та суперечать обмеженням, встановленим статтею 21 Закону України «Про споживче кредитування», є безпідставними, оскільки Закон України «Про споживче кредитування» не забороняє встановлення у договорі про споживчий кредит комісій та інших обов`язкових платежів за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності) (крім тих, які згідно із законом надаються безоплатно) для отримання, обслуговування і повернення кредиту. При цьому, позивачем не заявлено вимог про стягнення з ОСОБА_1 пені, натомість заявлено вимогу про стягнення відсотків за користування кредитом, що відповідає ч. 1 ст. 1048 ЦК України.

При цьому, як вірно зауважив суд першої інстанції, посилання відповідача на непропорційно нараховані відсотки до тіла кредиту та несправедливі умови договору, повністю спростовується підписаним сторонами договором, умовами якого сторони досягли згоди з усіх істотних його умов.

Не заслуговують на увагу апеляційного суду доводи апелянта про те, що вимоги позивача про стягнення судових витрат в розмірі 10 000 грн. є явно безпідставними, завищеними, необґрунтованими, а їх співмірність не підтверджена, оскільки частково задовольняючи позов, суд першої інстанції урахував доводи сторони відповідача в цій частині та стягнув витрати на правову допомогу, пропорційно розміру задоволених позовних вимог у розмірі 7521 грн., визнавши такі витрати обґрунтованими, що є співмірним із складністю справи та відповідає критерію розумності та необхідності понесення таких витрат.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд в своєму рішенні не взяв жодного аргументу відповідачки та не навів жодної аргументації щодо таких доводів, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки суд першої інстанції урахував твердження відповідачки та під час ухвалення рішення про часткове задоволення позовних вимог надав їм відповідну правову оцінку.

Таким чином, суд першої інстанції, встановивши істотні обставини справи, взявши до уваги те, що відповідачка свої зобов`язання за умовами договору не виконала, дійшов законного та обґрунтованого висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог заявлених позовних вимог.

Крім цього, наведені в апеляційній скарзі інші доводи, які на думку апелянта, є підставою для скасування рішення суду, були предметом судового розгляду в суді першої інстанції, яким суд надав ґрунтовну оцінку, яка узгоджується з вимогами закону і з якою у суду апеляційної інстанції відсутні підстави не погодитися.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на вищевикладене, а також те, що при апеляційному розгляді справи порушень норм матеріального і процесуального права, які є підставою для скасування рішення, в справі не виявлено, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без змін.

У зв`язку з тим, що суд апеляційної скарги дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, понесені відповідачкою судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги відшкодуванню не підлягають.

При цьому, у відзиві на апеляційну скаргу представник ТОВ «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» - адвокат Крюкова М.В., просила стягнути з відповідачки на користь позивача витрати, понесені у зв`язку із розглядом справи в суді апеляційної інстанції в розмірі 8000 грн.

На підтвердження заявлених до стягнення витрат на професійну правничу допомогу до суду було подано наступні докази:

- договір про надання правової допомоги № 07/07-2022 від 07.07.2022, укладений між ТОВ «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» та адвокатом Крюковою М.В.;

- звіт від 08.10.2025 про надання правової допомоги згідно договору № 07/07-2022 від 07.07.2022 на суму 8000 грн., складений між ТОВ «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» та адвокатом Крюковою М.В.;

- платіжну інструкцію № 8080 від 08.10.2025 на суму 8000 грн.

Так, згідно зі ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу, пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

У відповідності до ч.8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Статтею 59 Конституції України передбачено, що кожен має право на правову допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Статтею 131-2 Конституції України визначено, що для надання професійної правничої допомоги в Україні діє адвокатура.

Відповідно до ст. 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Договором про надання правової допомоги є домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (ст. 1 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність»).

За приписами ч.3 ст. 27 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.

Згідно зі ст. 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Як зазначив Верховний Суд у своїй постанові від 28.12.2020 по справі №640/18402/19, розмір винагороди за надання правової допомоги, визначений у договорі у вигляді фіксованої суми, не змінюється в залежності від обсягу послуг та витраченого часу адвокатом часу.

Разом з тим, за змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (п. 1 ч. 2 ст. 126 ГПК України, п. 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК України).

Разом з тим, згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, у тому числі в рішенні від 28.11.2002 «Лавентс проти Латвії»(Lavents v. Latvia) за заявою № 58442/00 щодо судових витрат, зазначено що за статтею 41 Конвенції суд відшкодовує лише витрати, стосовно яких було встановлено, що вони справді були необхідними і становлять розумну суму (див., серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Ніколова проти Болгарії» та «Єчюс проти Литви», пункти 79 і 112 відповідно).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так, у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (пункт 268).

Тобто, в цілому нормами процесуального законодавства передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат, як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Велика Палата Верховного Суду від 07.07.2021 в справі № 910/12876/19.

При цьому, як вказав Верховний Суд у своїй постанові від 07.11.2019 по справі №905/1795/18, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Таким чином, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 08.04.2020 в справі № 922/2685/19.

За таких обставин, ураховуючи те, що суд апеляційної інстанції зробив висновок про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без змін, у суду апеляційної інстанції наявні правові підстави для стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» витрат на професійну правничу допомогу, понесених в суді апеляційної інстанції.

При цьому, враховуючи характер виконаної адвокатом роботи, принцип співмірності та розумності розміру витрат на оплату послуг адвоката із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, критерій реальності адвокатських витрат, виходячи з конкретних обставин справи та її складності, апеляційний суд приходить до висновку про наявність підстав для стягнення з відповідачки, ОСОБА_1 , на користь позивача, ТОВ «Фінансова компанія «Фінтраст Україна», витрат на професійну правничу допомогу у суді апеляційної інстанції в розмірі 3000 грн. 00 коп., що відповідає критеріям співмірності та розумності, а також складності справи.

Також слід зауважити, що дана справа віднесена процесуальним законом до категорії малозначних справ, а тому, в силу положень ч. 6 ст. 19 та ч. 3 ст. 389 ЦПК України, постанова суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 268, 367, 369, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану від її імені та в її інтересах адвокатом Сікозою В`ячеславом Олександровичем - залишити без задоволення.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 28 липня 2025 рокуу цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» витрати на професійну правничу допомогу у суді апеляційної інстанції у розмірі 3000 (три тисячі) гривень 00 (нуль) копійок.

Відомості про учасників справи:

Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Україна», , адреса: 03150, м. Київ, вул. Загородня, буд. 15, офіс 118/2.

Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_3 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 .

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач М.І. Оніщук

Судді В.А. Шебуєва

О.В. Кафідова