ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/9856/25 Справа № 214/432/25 Суддя у 1-й інстанції - Сіденко С. І. Суддя у 2-й інстанції - Остапенко В. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2025 року м. Кривий Ріг

справа № 214/432/25

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Остапенко В.О.,

суддів Бондар Я.М., Зубакової В.П.,

секретар судового засідання Дяченко Д.П.

сторони:

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі Дніпропетровської області, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксації судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, без участі учасників справи, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Шемет Ігор Олегович, на рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 15 серпня 2025 року, яке ухвалено суддею Сіденком С.І. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 22 серпня 2025 року,

УСТАНОВИВ:

В січні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення.

Позовна заява обґрунтована тим, що ОСОБА_1 є власником квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .

У вказаній квартирі разом з позивачем проживає відповідач ОСОБА_2 та спільна дитина сторін у справі ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позивач вказує на те, що він з відповідачем не перебувають та не перебували у шлюбі, не пов`язані родинними відносинами, не мають спільний побут та не ведуть спільне господарство, а їх стосунки один з одним не є такими, що притаманні родині.

На неодноразові прохання позивача залишити вказане місце проживання відповідачка не реагувала, що зумовило необхідність вжиття заходів досудового врегулювання спору шляхом направлення відповідачу вимоги про звільнення квартири, яка станом на момент звернення з даним позовом відповідачем виконана не була.

Відповідач продовжує проживати в квартирі, що належить позивачу, користується побутовою технікою та житлово-комунальними послугами в той час як витрати по утриманню квартири несе позивач.

Позивач не має у власності іншого житла, факт проживання в квартирі сторонньої для нього особи порушує право мирно володіти, користуватися та розпоряджатися майном.

На підставі наведеного вище позивач просив суд усунути йому перешкоди в користуванні власністю шляхом виселення ОСОБА_2 із житлового приміщення, квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , без надання іншого житлового приміщення.

В лютому 2025 року ОСОБА_2 звернулась до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_1 про поділ майна, придбаного у період сумісного проживання.

Зустрічна позовна заява обґрунтована тим, що квартира, з якої ОСОБА_1 хоче виселити ОСОБА_2 , є їх спільною сумісною власністю, придбаною під час спільного проживання як чоловіка та дружини. Останні проживають разом 15 років без реєстрації шлюбу, від шлюбу мали двох дітей доньку ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 , та сина ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 . Малолітня донька сторін у справі в 2024 році померла в лікарні від тяжкої невиліковної хвороби (лейкемія). Вони разом ОСОБА_1 проживали разом з 2010 року як чоловік та дружина, як одна родина. Спірна квартира була придбана в період спільного проживання, що підтверджується матеріалами справи та показами свідків.

На підставі наведеного вище ОСОБА_2 просила суд визнати за нею право власності на 1/2 частку квартири за адресою АДРЕСА_1 загальною площею 62.8 кв.м., житловою площею 39.7 кв.м.

Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 15 серпня 2025 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення ОСОБА_2 , відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_2 про визнання частки у спільному сумісному майні, задоволено, в порядку поділу спільного майна визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 .

Позивач ОСОБА_1 , будучи незгодним з ухваленим судовим рішенням, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність і необґрунтованість рішення суду, просить його скасувати у повному обсязі, ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі, в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовити.

Апелянт зазначає, що судом першої не враховано численну практику Верховного Суду, відповідно до якої лише показання свідків не можуть бути підставою для встановлення наявності чи відсутності фактичних шлюбних і сімейних відносин. Долучені відповідачем до матеріалів цивільної справи фотографії спільного проживання різного життєвого періоду разом з дітьми не мали бути прийняті судом першої інстанції, оскільки були подані вже після початку розгляду справи по суті.

Також апелянт вважає, що висновок суду першої інстанції про те, що спірна квартира була придбана позивачем в період спільного проживання як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу з відповідачем, тому є спільною сумісною власністю сторін і за ОСОБА_2 має бути визнано право власності на 1/2 частину спірної квартири, є безпідставним, оскільки вирішуючи питання про поділ майна необхідно встановити, як обсяг спільного нажитого майна, так і джерела його придбання. Зазначає, що відповідач по справі в період з 2010 року по 2025 року ніде не працювала та не здійснювала господарської діяльності, не мала будь-якого доходу, який міг би підтвердити її фінансовий внесок у придбання спірної квартири.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 ОСОБА_5 просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, як законне та обґрунтоване, апеляційній ну скаргу залишити без задоволення.

Учасники справи, будучи завчасно належним чином повідомленими про час і місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилися, від представника позивача та представника відповідача надійшли заяви про розгляд справи за їх відсутністю, що, у відповідності до ч.2 ст. 372 ЦПК України, не перешкоджає розглядові справи.

Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи являється їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.

Така правова позиція викладена Верховний Судом у постанові від 24 січня 2018 року у справі № 907/425/16.

У постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/18 суд дійшов висновку про те, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд апеляційної інстанції вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Колегія суддів не вбачає підстав для визнання обов`язкової явки сторін по справі в судове засідання, оскільки наявні у справі матеріали є достатніми для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи.

Відповідно до ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалося.

Заслухавши суддю доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, за наявними у справі матеріалами, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга сторони позивача підлягає залишенню без задоволення, з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено факт того, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , починаючи з 2010 року сумісно проживали як чоловік та дружина однією родиною без реєстрації шлюбу по 2025 рік включно. В період спільного проживання мали двох сумісних дітей доньку ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 , та сина ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , батьками яких є позивач та відповідач проти чого учасники процесу не заперечують. Старша дитина донька ОСОБА_4 померла що підтверджується наданими свідоцтва про смерть дитини долученого до матеріалів цивільної справи.

В період сумісного проживання як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу сторонами придбано квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Право власності на зазначене майно зареєстровано 08 червня 2018 року одноособово на позивача за первісним позовом ОСОБА_1 .

На підставі наведеного вище суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог зустрічного позову та вважав за необхідне їх задовольнити у спосіб визнання спірного нерухомого майна спільною сумісною власністю сторін та поділити майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності придбаного за час спільного сумісного проживання однією сім`єю як чоловіка та дружини, виділивши у власність позивачу за зустрічним позовом ОСОБА_2 1/2 частку квартири, припинивши на вказану частку право власності відповідача; виділити у власність відповідача ОСОБА_1 1/2 частку квартири, припинити право спільної сумісної власності сторін на вищевказане нерухоме майно. Також суд дійшов висновку про те, що оскільки судом прийнято рішення щодо задоволення зустрічного позову, дана обставина автоматично виключає задоволення первісного позову щодо виселення громадянки ОСОБА_2 із спільної квартири з урахуванням того, що ОСОБА_2 має рівну частку в спільному нерухомому майні придбаного під час сумісного проживання однією сім`єю як чоловіка та дружини.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_1 є власником квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідачка з листопада 2020 року була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , що сторонами не оспорюється. Дата зняття з реєстрації 21 січня 2025 року.

Звертаючись до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення ОСОБА_1 посилався на те, що він з відповідачем не перебувають та не перебували у шлюбі, не пов`язані родинними відносинами, не мають спільний побут та не ведуть спільне господарство, а їх стосунки один з одним не є такими, що притаманні родині. Факт проживання в квартирі сторонньої для нього особи порушує право мирно володіти, користуватися та розпоряджатися майном.

В свою чергу, звертаючись до суду з зустрічним позовом про поділ майна, придбаного у період сумісного проживання, ОСОБА_2 посилалась на те, що вона з ОСОБА_1 з 2010 року проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу. В них народилось двоє дітей, донька ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 , та сина ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 . Зазначала, що спірна квартира була придбана в період спільного проживання.

Перевіряючи висновки суду першої інстанції в частині задоволення зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 про поділ майна, придбаного у період сумісного проживання, колегія суддів зазначає наступне.

Так, відповідно до частини другої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Пунктом 6 рішення Конституційного Суду від 03 червня 1999 № 5-рп/99 установлено, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т. п.

Згідно з частинами першою, другою статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення в них прав та обов`язків подружжя.

Відповідно до частини першої статті 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Згідно зі статтею 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Правило статті 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Крім того, для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно.

Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків.

Як зазначив Верховний Суд у своїй постанові від 15 липня 2020 року по справі № 524/10054/16, належними і допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу можуть бути, зокрема, але не виключно: свідоцтва про народження дітей; довідки з місця проживання; свідчення свідків; листи ділового та особистого характеру тощо; свідоцтво про смерть одного із «подружжя»; свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько; виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що «подружжя» вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства та ін.

Відповідно до пункту 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» судам роз`яснено, що суд вправі розглядати справи про встановлення родинних відносин, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки, наприклад, якщо твердження такого факту необхідне заявникові для одержання в органах, що вчиняють нотаріальні дії, свідоцтва про право на спадщину, для оформлення права на пенсію у зв`язку із втратою годувальника. Суд не може відмовити в розгляді заяви про встановлення факту родинних відносин з мотивів, що заявник може вирішити це питання шляхом встановлення неправильності запису в актах громадянського стану.

Згідно із частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Ураховуючи викладене, особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.

Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди зазвичай встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.

Для встановлення спільного проживання однією сім`єю до уваги беруться показання свідків про спільне проживання фактичного подружжя та ведення ними спільного побуту, документи щодо місця реєстрації (фактичного проживання) чоловіка та жінки, фотографії певних подій, документи, що підтверджують придбання майна на користь сім`ї, витрачання коштів на спільні цілі (фіскальні чеки, договори купівлі-продажу, договори про відкриття банківського рахунку, депозитні договори та інші письмові докази) тощо.

Показання свідків та спільні фотографії не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу.

Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду: від 12 грудня 2019 року у справі № 466/3769/16 (провадження № 61-5296св19), від 27 лютого 2019 року у справі № 522/25049/16-ц (провадження № 61-11607св18), від 11 грудня 2019 року в справі № 712/14547/16-ц (провадження № 61-44641св18), від 24 січня 2020 року в справі № 490/10757/16-ц (провадження № 61-42601св18).

Відповідно до положень частин першої, шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Судом першої інстанції встановлено факт того, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , починаючи з 2010 року сумісно проживали як чоловік та дружина однією родиною без реєстрації шлюбу по 2025 рік включно.

Натомість, позивач по справі заперечує вказаний факт та в поданій апеляційній скарзі посилається на те, що відсутні будь-які підстави вважати, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 сумісно проживали як чоловік та дружина однією родиною без реєстрації шлюбу. Зазначає, що лише показання свідків не можуть бути підставою для встановлення наявності чи відсутності фактичних шлюбних і сімейних відносин, а долучені відповідачем до матеріалів цивільної справи фотографії спільного проживання різного життєвого періоду разом з дітьми не мали бути прийняті судом першої інстанції, оскільки були подані вже після початку розгляду справи по суті.

Однак, на переконання колегії суддів, матеріали справи містять докази наявність у сторін по справі спільного побуту, виникнення між ними у зв`язку із цим взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю. Позивачем за зустрічним позовом додано до матеріалів справи фото спільного проживання родини різного життєвого періоду разом з дітьми, картини сумісного відпочинку як чоловіка та дружини, близьких один одному.

Крім того, допитана в судовому засіданні в суді першої інстанції свідок ОСОБА_6 пояснила, що вона працювала вчителькою початкових класів та була класним керівником старшої доньки позивачки та відповідача ОСОБА_7 . Знала як позивача так і відповідачку останні приходили в школу разом дбали про дитину, дитина була всім забезпечена. ОСОБА_8 пишалася своїми батьками, була чудовою радісною дитиною добре вчилася, вона сприймала позивача та відповідачку як родину. Як батько так і мати приймали участь в розвитку, вихованні забезпеченні дитини. ОСОБА_8 після повернення з закордону (мати з дітьми виїздила тимчасово для безпеки дітей) приходила до свідка на додаткові зайняття. ОСОБА_8 завжди добре відзивалась про маму та тата та казала «наша родина найкраща» ніколи б не могла подумати що їй доведеться йти до суду, що будуть якісь негоразди. Деякий час у зв`язку з короновірусом та війною навчання проводились онлайн. Потім вже під час війни продовжили очне навчання. Пізніше десь у 3 класі дізналися що ОСОБА_9 тяжко хвора, вони збирали допомогу від школи, провідували дитину батько й мати разом боролись за життя дитини до останнього її подиху, але нажаль хвороба перемогла й дитина померла в лікарні в м. Дніпро, що стало великим горем для родини. Нещодавно їй позивачка повідомила, що сім`я розпадається, свідок знала що разом проживали з 2010 року.

Допитаний в судовому засіданні в суді першої інстанції свідок ОСОБА_10 пояснив, що я знає ОСОБА_2 з 2010 року а ОСОБА_11 більше 30 років, він є хрещеним батьком ОСОБА_8 . Вважає, що квартиру купили за гроші позивача за первісним позовом так як він працював заробляв, а ОСОБА_12 була домогосподинею народжувала дітей, займалась побутом, створювала затишок. Вони були як давні співмешканці, дітям були гарними батьками. При свідкові позивач та відповідач не виказували непорозумінь, вони були прекрасною сім`єю. Коли захворіла дитина ОСОБА_8 вони згуртувались разом, все було добре лікували, рятували дитину, але нажаль дитина померла, ця трагедія важко вдарила по родині.

Допитана в судовому засіданні в суді першої інстанції свідок ОСОБА_13 пояснила, що ОСОБА_14 та ОСОБА_11 добре знає. В 2018 році вони придбали квартиру, разом робили ремонт, разом переїжджали, контролювали процес ремонту. З 2019 року позивач та відповідачка переїхала в квартиру у них чудова сім`я вони все робили разом. ОСОБА_12 була домогосподаркою прибирала, готувала дбала про чоловіка та дітей. У них неділя була священним батьківським днем. На людях це була взірцева прекрасна родина, всі вважали їх офіційним чоловіком та дружиною. Свідок спілкувалася однаково як ОСОБА_12 так і ОСОБА_15 . Родина дуже важко пережила смерть дитини ОСОБА_8 .

Колегія суддів, оцінюючи стан відносин між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , з урахуванням того, що ОСОБА_2 була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 разом з дітьми, батьком яких є ОСОБА_1 , що сторонами не оспорюється, та знята з реєстрації 21 січня 2025 року, вважає, що дійсно, як до, так і на момент придбання спірної квартири, та після її придбання, до січня 2025 року, між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 існували відносини, притаманні подружжю, про що, в своїй сукупності, свідчать як наявні в матеріалах справи докази, так і пояснення свідків.

Доводи апеляційної скарги вказаних висновків суду першої інстанції не спростовують.

Посилання апелянта на те, що відповідач по справі в період з 2010 року по 2025 року ніде не працювала та не здійснювала господарської діяльності, не мала будь-якого доходу, який міг би підтвердити її фінансовий внесок у придбання спірної квартири не можуть бути підставою для відмови в задоволені зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 про поділ майна, придбаного у період сумісного проживання, оскільки вирішуючи питання щодо правового режиму майна, придбаного у період сумісного проживання, необхідно встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності. Доводи ОСОБА_1 про придбання спірної квартири за свої власні кошти, колегія суддів вважає недоведеними.

Разом з тим, доведеним є факт ведення сторонами у справі спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків.

Беззаперечним доказом сумісного проживання як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу сторін у справі є народження їх спільних дітей.

На підставі наведеного вище суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що в період сумісного проживання як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу сторонами придбано квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Право власності на зазначене майно зареєстровано 08 червня 2018 року одноособово на позивача за первісним позовом ОСОБА_1 .

Відповідно до ст. 60 Сімейного Кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до ст. 74 Сімейного кодексу України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або будь якому іншому шлюбі, майно набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або будь якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

З п.23, 24 Постанови Пленуму Верховного суду України № 11 від 21 грудня 2007 року Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя слідує, що при вирішенні спорів між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне в нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

Згідно ст.ст.70, 71 Сімейного Кодексу України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно ч.3 ст.372 ЦК України у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

З урахуванням наведених вище норм матеріального права, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення зустрічних позовних вимог та поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності придбаного за час спільного сумісного проживання однією сімєю як чоловіка та дружини, виділивши у власність позивачу за зустрічним позовом ОСОБА_2 1/2 частку квартири, припинивши на вказану частку право власності відповідача; виділити у власність відповідача ОСОБА_1 1/2 частку квартири, припинити право спільної сумісної власності сторін на вищевказане нерухоме майно.

Як наслідок, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що оскільки було прийнято рішення про задоволення зустрічного позову, задоволення первісного позову щодо виселення громадянки ОСОБА_2 із спільної квартири з урахуванням того, що ОСОБА_2 має рівну частку в спільному нерухомому майні придбаного під час сумісного проживання однією сім`єю як чоловіка та дружини, є неможливим.

Відповідно до ст.317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ст.319 ЦК України власник володіє користується. Розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник(співвласник) має право вчиняти щодо свого майна будь які дії, які не суперечать закону.

Таким чином ОСОБА_2 , як власник 1/2 частки квартири, може розпоряджатися нею на власний розсуд в межах закону так само як і проживати самостійно чи разом з власними дітьми в зазначеній квартирі за адресою: АДРЕСА_1 незалежно від того зареєстрована остання там чи ні.

Крім того суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що в спірній квартирі проживає та зареєстрований малолітній син позивачки та відповідача ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , примусове висланням матері неповнолітньої дитини автоматично порушить право на материнство ОСОБА_2 участі в виховані, догляді, утриманні малолітньої дитини що є неприпустимим.

У справі, що розглядається, судом першої інстанції надано відповідь на всі істотні питання, що виникли під час кваліфікації спірних відносин. Наявність у апелянта іншої точки зору на встановлені судом обставини та щодо оцінки наявних у матеріалах доказів не спростовує законності та обґрунтованості прийнятих судом першої інстанції рішення та фактично зводиться до спонукання суду апеляційної інстанції до прийняття іншого рішення - на користь апелянта.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апелянта по суті спору та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка переглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих і правильних висновків суду першої інстанції.

Наведені апелянтом в апеляційній скарзі доводи не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції прозахист правлюдини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Шемет Ігор Олегович, залишити без задоволення.

Рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 15 серпня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повне судове рішення складено 18 грудня 2025 року.

Головуючий:

Судді: