Справа № 463/4933/25 Головуючий у 1 інстанції: Мармаш В.Я.
Провадження № 22-ц/811/2869/25 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
Провадження № 22-ц/811/3227/25
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2025 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого - судді Ніткевича А.В.

суддів - Бойко С.М., Копняк С.М.

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в приміщенні Львівського апеляційного суду в м. Львові цивільну справу за апеляційними скаргами представника ОСОБА_1 - адвоката Воробець Святослава Івановича на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 15 липня 2025 року та додаткове рішення цього ж суду від 21 серпня 2025 року в складі судді Мармаша В.Я. в справі за позовом Приватного акціонерного товариства "Львівобленерго" до ОСОБА_1 про стягнення вартості електричної енергії, не облікованої внаслідок порушення споживачем Правил роздрібного ринку електричної енергії, -

встановив:

У травні 2025 року позивач ПрАТ «Львівобленерго» звернувся до суду з позовною заявою до відповідачки ОСОБА_1 про стягнення вартості електричної енергії, не облікованої внаслідок порушення споживачами Правил користування електричною енергією для населення, у розмірі 87 321,48 грн.

Позов обґрунтований тим, що за результатами перевірок представниками ПрАТ «Львівобленерго» електроустановки за адресою: АДРЕСА_1 , зафіксовано відсутність пломби з відбитками тавр оператора системи РК 9295, яка була встановлена на ВШО (виносній шафі обліку), (п. 8.4.2, п. 2.3.4, п. 8.2.4, п. 8.2.5, п. 5.5.5 ПРРЕЕ). Загальна вартість не облікованої електроенергії внаслідок порушення відповідачем ПРРЕЕ становить 87321 грн 48 коп. У зв`язку із відмовою побутового споживача від сплати повної вартості не облікованої електричної енергії енергопостачальник змушений звернутись з позовом до суду.

Оскаржуваним рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 15 липня 2025 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Приватного акціонерного товариства «Львівобленерго» вартістьне облікованої електричної енергіїв розмірі 87321,48 грн. (вісімдесят сім тисяч триста двадцять одна гривня сорок вісім копійок) та 3 028 грн. (три тисячі двадцять вісім гривні) судового збору.

Додатковим рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 21 серпня 2025 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь Приватного акціонерного товариства «Львівобленерго» 15 000,00 (п`ятнадцять тисяч) гривень витрат на професійну правничу допомогу.

Рішення та додаткове рішення суду оскаржила ОСОБА_1 , апеляційні скарги в інтересах якої подав адвокат Воробець С.І.

В апеляційній скарзі на рішення суду по суті спору апелянт вказує, що оскаржуване рішення ухвалене з неповним з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильним застосування норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, що в сукупності призвело до неправильного вирішення справи.

Вважає, що судом першої інстанції помилково стягнуто на користь ПрАТ «Львівобленерго» вартість не облікованої електричної енергії в розмірі 87 321,48 грн, оскільки навіть у випадку належного доведення факту порушення умов договору зі сторони споживача, наявності необлікованого споживання електричної енергії та вини споживача, права ПрАТ «Львівобленерго» не були б порушені, оскільки позивач не є постачальником/власником електричної енергії, не має права здійснювати таку діяльність відповідно до умов ліцензії (оскільки здійснює розподіл/ доставку) від постачальника до споживача, тому законні підстави стягувати вартість електричної енергії на користь позивача відсутні.

Так, товариству з 01 січня 2019 року анульовано ліцензію на право провадження господарської діяльності з передачі електричної енергії місцевими (локальними) електричними мережами та ліцензію на право провадження господарської діяльності з постачання електричної енергії за регульованим тарифом, видані відповідно до постанов Національної комісії з питань регулювання електроенергетики України від 17 вересня 1996 року № 88 та № 89, на підставі пункту 13 розділу XVII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про ринок електричної енергії».

Вважає, що стягнення на користь позивача саме вартості необлікованої електроенергії (чи заборгованості по оплаті електричної енергії) є незаконим та таким, що не відповідає положенням законів України «Про ліцензування видів господарської діяльності», «Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг» та «Про ринок електричної енергії», не відповідає предмету господарської діяльності Позивача та виданої Позивачу Ліцензії.

Згідно із пунктом 14 частини другої статті 77 Закону України "Про ринок електричної енергії" правопорушенням на ринку електричної енергії є, зокрема, пошкодження цілісності пломб.

У пункті 7.11 ККО встановлено, що будь які роботи, що можуть призвести до пошкодження встановлених на засобі вимірювальної техніки пломб, повинні бути погоджені з їх власниками. Такі роботи мають проводитися у присутності уповноважених представників заінтересованих сторін, чиї пломби можуть бути пошкоджені.

Несанкціоноване пошкодження встановлених на засобі вимірювальної техніки пломб, якщо такі дії призвели до викрадення електричної енергії, тягнуть за собою відповідальність, передбачену чинним законодавством України.

Відповідальність за збереження і цілісність засобів комерційного обліку електричної енергії та пломб (відбитків їх тавр) відповідно до акта про пломбування покладається на власника (користувача) електроустановки або організацію, на території (у приміщенні) якої вони встановлені; відповідальним за експлуатацію та технічний стан засобів (вузлів) вимірювальної техніки є їхній власник (пункт 2.3.4 ПРРЕЕ).

Споживач електричної енергії зобов`язаний забезпечувати збереження і цілісність установлених на його території та/або об`єкті (у його приміщенні) розрахункових засобів комерційного обліку електричної енергії та пломб (відбитків їх тавр) відповідно до акта про опломбування (підпункт 8 пункту 5.5.5 ПРРЕЕ).

Згідно з пунктом 8.4.1 ПККЕЕ оператор системи визначає обсяг та вартість електричної енергії, не облікованої внаслідок порушення цих Правил та/або виявлення фактів безоблікового споживання електричної енергії, самовільного підключення до об`єктів електроенергетики і споживання електричної енергії без засобів вимірювальної техніки відповідно до вимог цієї глави.

Вважає, що позивач та суд першої інстанції зазначили виключно про «відсутність пломби з відбитками тавр оператора системи РК 9295, яка була встановлена на ВШО (виносній шафі обліку)».

Недоведеним залишилися як механізм «відсутності пломби», так і можлива вина Відповідача у «пошкодженні», а не просто у відсутності такої пломби.

Також не встановлено факту поза облікового споживання електроенергії відповідачкою, оскільки на лічильнику були інші кілька пломб і втручання в його діяльність не встановлено.

Крім цього, шафа обліку з лічильником/пломбами знаходиться фактично на межі ділянки відповідача і вулиці загального користування, і могла бути пошкоджена цілком випадково.

Зокрема, проводилися роботи з підключення до електромережі сусідніх споживачів, що могло бути причиною знімання (а не пошкодження) пломби.

Вважає, що на відповідачку всупереч Конституції України покладено відповідальність на підставі Правил роздрібного ринку електричної енергії, тобто на підставі підзаконного акту.

Суд першої інстанції розглянув дану цивільну справу за правилами спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін у справі та не переконався, що відповідачка була повідомлена доступними засобами хоча б про наявність зазначеної судової справи, для реалізації їй доступу до правосуддя та можливості надати свою позицію щодо заявлених вимог.

Просить скасувати рішення Личаківського районного суду м.Львова від 15 липня 2025 року, ухвалити нове рішення про відмову в позові.

В апеляційній скарзі на додаткове рішення представник ОСОБА_2 зазначає, що додаткове рішення ухвалено з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, що є підставою для скасування такого.

На думку апелянта, при вирішення питання про розподіл судових витрат, суд не врахував чи такий є обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, поведінку сторони під час розгляду справи.

Покликаючись на судову практику зазначає, що суд при визначенні суми відшкодування судових витрат повинен виходити із критерію реальності адвокатських послуг та їх необхідності, а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи із конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Вважає, що надані позивачем докази без обґрунтування визнано достатніми, однак ці докази не містять у собі інформацію щодо достатності та необхідності для позивача, який займає монопольне становище у наданні послуг відносно споживача, а категорія відповідного спору вважається типовою.

З врахуванням наведеного, необхідність стягнення зі споживача витрат на правову допомогу вважає недоведеною.

Просить скасувати додаткове рішення Личаківського районного суду м.Львова від 21 серпня 2025 року та ухвалити нове, яким відмовити у стягненні з ОСОБА_1 на користь ПрАТ «Львівобленерго» витрат на професійну правничу допомогу.

29.09.2025 на адресу апеляційного суду надійшов відзив ПрАТ «Львівобленерго» на апеляційну скаргу по суті спору, у якому покликаючись на спірні правовідносини та відповідальність ОСОБА_1 за порушення ПРРЕЕ щодо сплати вартості не облікованої енергії, просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, оскаржуване рішення залишити без змін. Судові витрати покласти на відповідачку.

14.10.2025 на адресу апеляційного суду надійшов відзив ПрАТ «Львівобленерго» на апеляційну скаргу на додаткове рішення у справі, обґрунтовуючи розмір судових витрат, а також погодження таких із клієнтом, просить додаткове рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідно до частини 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою апеляційне провадження.

Апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (ч. 1 ст. 369 ЦПК України).

Згідно із ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

З матеріалів справи вбачається, що предметом спору є вартість не облікованої електричної енергії, сумарний розмір якої не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Враховуючи наведене, справа призначена для розгляду апеляційним судом в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

При цьому, виключно бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які вже висловлені, зокрема, у позові заяві та апеляційній скарзі, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі № 668/13907/13-ц).

Разом з цим, згідно із ч. 1 ст. 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи, відтак колегія суддів інформувала учасників справи про час і день розгляду справи, шляхом оприлюднення інформації про розгляд справи на офіційному сайті Львівського апеляційного суду.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішень суду першої інстанції за наявними в справі доказами в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Воробець Святослава Івановича на рішення суду по суті спору необхідно залишити без задоволення, а скаргу на додаткове рішення задовольнити частково, враховуючи таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 89 ЦПК України).

Судом встановлено, що позивач ПрАТ «Львівобленерго», як оператор системи розподілу, надає послуги з розподілу (передачі) електричної енергії за адресою: АДРЕСА_1 , за EIC-кодом площадки комерційного обліку 62Z419 (а.с. 46).

Згідно із відомостями про розрахункові засоби обліку активної та реактивної електричної енергії, об`єкт за яким така подається є житловим будинком, який використовується для не побутових потреб (а.с. 47).

Як вбачається із заяви-приєднання від 19.03.2024, фізична особа ОСОБА_1 ініціювала приєднання до умов договору споживача про надання послуг з розподілу електричної енергії за технічними даними Паспорту точки розподілу за об`єктом споживача. З моменту акцептування цієї заяви-приєднання споживач та оператор системи розподілу набувають всіх прав та обов`язків за договором і несуть відповідальність за їх невиконання (неналежне виконання) згідно з умовами договору та чинним законодавством України (а.с. 51).

У матеріалах справи наявні копії Акту про пломбування № 758278 від 22.05.2024 та Акту про проведення технічної перевірки вузла обліку електричної енергії № 493780 від 22.05.2024 (а.с. 28-31).

Також, у матеріалах справи знаходиться Договір споживача про надання послуг з розподілу електричної енергії, за умовами якого такий є публічним договором приєднання, який встановлює порядок та умови розподілу (передачі) електричної енергії споживачам як послуги Оператора системи (а.с. 36-45).

За умовами п. 8.6 договору, у разі порушення розрахункового обліку з вини споживача, споживач сплачує оператору системи вартість нгеоблікованої електричної енергії, визначену відповідно до вимог ПРЕЕ.

Як вбачається із копії Акту від 16.10.2024 за результатами перевірки представниками ПрАТ «Львівобленерго» електроустановки за адресою: АДРЕСА_1 , складено Акт про порушення ПРРЕЕ № 037494 яким зафіксовано порушення п. 8.4.2, п.2.3.4, п. 8.2.4, п. 8.2.5, п. 5.5.5 ПРРЕЕ: «відсутність пломби з відбитками тавр оператора системи РК 9295, яка була встановлена на ВШО (виносній шафі обліку)». Акт складено у присутності представника споживача, який його підписав, зауважень до складеного акту надано не було. Акт про порушення №037494 від 16.10.2024, схему підключення електроустановки споживача було наручно вручено представнику споживача та запрошено на засідання комісії з розгляду актів про порушення (а.с. 9-19).

Цього ж дня складено Акт про пломбування № 767287 та Вимогу №136546 щодо приведення розрахункового вузла обліку електричної енергії у відповідність до вимог нормативно-технічних документів (а.с. 32-35).

На засіданні комісії МЕМ ПрАТ «ЛЬВІВОБЛЕНЕРГО» з розгляду актів про порушення 22.11.2024 розглянуто Акт про порушення ПРРЕЕ № 037494-а та визначено обсяг та вартість електричної енергії, не облікованої внаслідок порушення споживачем ПРРЕЕ. Вартість не облікованої електроенергії склала 87 321 грн 48 коп.(а.с. 20-22).

Розрахунок суми збитків був проведений на підставі пп. 6 п. 8.4.2, п. 8.4.7, п. 8.4.8, п.8.4.13, ПРРЕЕ за період з 22.05.2024 по 16.10.2025.

У зв`язку з тим, що відповідачка не скористалася своїм правом бути присутнім на засіданні комісії МЕМ ПрАТ «ЛЬВІВОБЛЕНЕРГО» по розгляду актів про порушення, копія протоколу, розрахунок не облікованої енергії, завданих збитків та рахунок для оплати необлікованої електричної енергії та/або збитків скеровувались ОСОБА_1 рекомендованим листом №203-07-5958 від 25.11.2024 (а.с. 23-27).

У добровільному порядку відповідачкою не сплачена вартість не облікованої електричної енергії внаслідок порушення відповідачем ПРРЕЕ.

Звертаючись до суду із позовними вимогами, ПрАТ «Львівобленерго», як енергопостачальник зазначає, що вартість не облікованої електроенергії внаслідок порушення відповідачем ПРРЕЕ становить 87 321 грн 48 коп., тому у зв`язку із відмовою побутового споживача від сплати повної вартості такої, просить стягнути відповідні кошти у примусовому порядку.

Ухвалюючи оскаржуване рішення та задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що аргументи позивача є обгрунтованими та такими, що підтверджені належними та достатніми доказами у справі, при цьому, у матеріалах справи відсутні будь - які докази, які свідчать про те, що позивачу повернені грошові кошти, як і відсутні докази, що позивачем безпідставно заявлені позовні вимоги, щодо їх повернення.

Також, оскільки судом судом не вирішено питання щодо розподілу витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 15 000,00 грн пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд ухвалив додаткове рішення, яким стягнув з ОСОБА_1 на користь ПрАТ «Львівобленерго» 15 000,00 гривень витрат на професійну правничу допомогу.

Враховуючи наведене, колегія суддів виходить з того, що правовідносини між сторонами виникли з приводу недотримання Правил роздрібного ринку електричної енергії (далі ПРРЕЕ) споживачем послуг, якою є ОСОБА_1 , тобто позовні вимоги не стосуються стягнення з відповідачки заборгованості за спожиту електроенергію, а цивільно-правової відповідальності за порушення ПРРЕЕ.

Перевіряючи законність оскаржуваних рішень, колегія суддів виходить із такого.

Статтею 714 ЦК України визначено, що за договорами постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання.

Частиною 4 статті 26 Закону України «Про електроенергетику» передбачено, що споживач енергії несе відповідальність за порушення умов договору з енергопостачальником та правил користування електричною енергією та виконання приписів державних інспекцій з енергетичного нагляду за режимами споживання електричної енергії згідно із законодавством України. Правила користування електричною і тепловою енергією для населення затверджуються Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до статті 27 Закону України «Про електроенергетику» правопорушенням в електроенергетиці є, зокрема, крадіжка електричної і теплової енергії, самовільне підключення до об`єктів електроенергетики і споживання енергії без приладів обліку. Правопорушення в електроенергетиці тягне за собою встановлену законодавством України цивільну, адміністративну і кримінальну відповідальність. Правопорушення в електроенергетиці є: крадіжка електричної і теплової енергії, самовільне підключення до об`єктів електроенергетики і без приладів обліку.

Спеціальним законом, який визначає правові, економічні та організаційні засади функціонування ринку електричної енергії, регулює відносини, пов`язані з виробництвом, передачею, розподілом, купівлею-продажем, постачанням електричної енергії для забезпечення надійного та безпечного постачання електричної енергії споживачам з урахуванням інтересів споживачів, розвитку ринкових відносин, мінімізації витрат на постачання електричної енергії та мінімізації негативного впливу на навколишнє природне середовище є ЗУ «Про ринок електричної енергії».

Зазначений Закон України «Про ринок електричної енергії» від 13.04.2017 №2019-VIII набув чинності 11 червня 2017 року.

Згідно із ст. 45 Закону України «Про ринок електричної енергії», розподіл електричної енергії здійснюється Оператором системи розподілу. Діяльність з розподілу електричної енергії підлягає ліцензуванню відповідно до законодавства.

Постановою Національною комісією, що здійснює державне регулювання в сферах енергетики та комунальних послуг від 23.11.2018 № 1479 прийнято рішення про видачу ПрАТ «Львівобленерго» ліцензії з розподілу електричної енергії та анулювання ліцензії з передачі електричної енергії місцевими (локальними) електричними мережами і постачання електричної енергії за регульованим тарифом, постанова набирає чинності з дня прийняття, крім пунктів 1 та 2, які набирають чинності з 01 січня 2019 року (а.с. 60-61).

Згідно даних від 25.03.2025 за кодом ПрАТ «Львівобленерго», не перебуває в процесі припинення, при цьому основним видом діяльності є розподілення електроенергії (а.с. 55-59).

Враховуючи наведене, доводи апеляційної скарги про те, що з 01 січня 2019 року ПрАТ «Львівобленерго» анульовано ліцензію на право провадження господарської діяльності з передачі електричної енергії місцевими (локальними) електричними мережами та ліцензію на право провадження господарської діяльності з постачання електричної енергії за регульованим тарифом, не заслуговують на увагу, оскільки з цього часу товариство отримало право на господарську діяльність з розподілу електричної енергії.

Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 58 Закону України «Про ринок електричної енергії», споживач зобов`язаний дотримуватися правил технічної експлуатації, правил безпеки під час експлуатації власних електроустановок, нормативно-правових актів, що регулюють функціонування ринку електричної енергії, та умов укладених договорів.

Стаття 77 цього Закону визначає, що учасники ринку, які порушили нормативно-правові акти, що регулюють функціонування ринку електричної енергії, несуть відповідальність згідно із законом. У частині 2 цієї статті наведено перелік правопорушень на ринку електричної енергії.

Правопорушеннями на ринку електричної енергії є зокрема, крадіжка електричної енергії, самовільне підключення до об`єктів електроенергетики, споживання електричної енергії без приладів обліку.

Правила роздрібного ринку електричної енергії (далі ПРРЕЕ), затверджені постановою НКРЕКП від 14 березня 2018 року №312, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, регулюють взаємовідносини, які виникають під час купівлі-продажу електричної енергії між електропостачальником (електропостачальниками) та споживачем (для власного споживання), а також їх взаємовідносини з іншими учасниками роздрібного ринку електричної енергії.

Так, пунктом 1.1.2. ПРРЕЕ визначено поняття, і зокрема: контрольний огляд засобу комерційного обліку - виконання комплексу робіт з метою візуального обстеження цілісності засобу комерційного обліку (корпусу, скла, кріплення тощо), цілісності встановлених згідно з актом про пломбування пломб та наявності відбитків їх тавр, індикаторів впливу електричного/електромагнітного полей, зняття показів засобів комерційного обліку (у разі виконання функцій постачальника послуг комерційного обліку), а також з метою виявлення самовільних підключень без використання спеціальних технічних засобів та/або часткового демонтажу будівельних конструкцій або оздоблювальних матеріалів; необлікована електрична енергія - обсяг електричної енергії, використаний споживачем або переданий транзитом в електромережі, що належать іншим власникам електричних мереж, але не врахований розрахунковими засобами комерційного обліку або врахований неправильно; прихована електропроводка - електрична проводка, яка приєднана до електричної мережі поза розрахунковим засобом комерційного обліку, яку представник електропостачальника без використання спеціальних технічних засобів або часткового демонтажу будівельних конструкцій, оздоблювальних матеріалів під час попереднього контрольного огляду засобу комерційного обліку або технічної перевірки не мав можливості виявити; технічна перевірка - виконання комплексу робіт з метою визначення відповідності Кодексу комерційного обліку та відповідним нормативно-технічним документам стану вузла обліку електричної енергії (крім тих його характеристик та властивостей, забезпечення яких покладається на постачальника послуг комерційного обліку) та схеми його підключення, електропроводки та електроустановок від межі балансової належності до точки вимірювання, а також з метою виявлення позаоблікових підключень.

Згідно з п.п. 11 п. 5.2.1 ПРРЕЕ електропостачальник має право на відшкодування збитків, які виникли через дії чи бездіяльність споживача, іншого електропостачальника, власника мереж, оператора малої системи розподілу, оператора системи, постачальника послуг комерційного обліку; на відшкодування збитків, які виникли через дії чи бездіяльність споживача, іншого електропостачальника, власника мереж, оператора малої системи розподілу, оператора системи, постачальника послуг комерційного обліку.

Відповідно до п.п. 5.5.5 ПРРЕЕ споживач зобов`язаний: 5) дотримуватися правил технічної експлуатації, правил безпеки під час експлуатації власних електроустановок, нормативно-правових актів, що регулюють функціонування ринку електричної енергії, та умов укладених договорів; 20) не допускати безоблікового користування електричною енергією від технологічних електричних мереж споживача, а також відшкодовувати збитки, завдані оператору системи та/або споживачу (основному споживачу), у разі виявлення безоблікового користування електричною енергією від технологічних електричних мереж споживача.

Згідно із п.п. 8.2.5 ПРРЕЕ у разі виявлення під час контрольного огляду або технічної перевірки уповноваженим представником оператора системи, від якого споживач одержує електричну енергію, порушень цих Правил, у тому числі фактів безоблікового споживання електричної енергії, на місці виявлення порушення у присутності споживача (представника споживача) або іншої особи, яка допустила представників оператора системи на об`єкт (територію) споживача для проведення перевірки (за умови посвідчення цієї особи), оформлюється акт про порушення згідно з формою, наведеною в додатку 8 до цих Правил. Акт про порушення складається представниками оператора системи, які мають таке право згідно з посадовою інструкцією, пройшли відповідне навчання та інструктаж, після пред`явлення ними службових посвідчень. Споживачі, представники оператора системи, інші особи, присутні при перевірці, під час здійснення перевірки електроустановок мають право здійснювати фото- та відеозйомку для фіксації виявлених порушень та/або відмови споживача (представника споживача або іншої особи, яка допустила представників оператора системи на об`єкт (територію) споживача для проведення перевірки) підписувати акт про порушення, про що зазначається в акті про порушення. Акт про порушення складається у двох примірниках, один з яких передається або надсилається споживачеві.

Пунктом 8.2.4 глави 8.2 розділу VIII ПРРЕЕ визначено, що у разі виявлення представниками оператора системи пошкоджень чи зриву пломб та/або індикаторів, установлених у місцях, указаних в акті пломбування або пошкоджень відбитків тавр на цих пломбах, пошкодження розрахункових засобів вимірювальної техніки, явних ознак втручання в параметри розрахункових засобів вимірювальної техніки з метою зміни їх показів, самовільних підключень до електричних мереж розрахунок обсягу електричної енергії, який підлягає оплаті, здійснюється відповідно до методики визначення обсягу та вартості необлікованої електричної енергії, затвердженої Регулятором.

Згідно з пунктом 8.2.6 ПРРЕЕ на підставі акта про порушення уповноваженими представниками оператора системи під час засідань комісії з розгляду актів про порушення визначаються обсяг необлікованої електричної енергії та сума завданих споживачем збитків.

Рішення комісії оформлюється протоколом, копія якого видається споживачу.

У разі причетності споживача до порушення цих Правил у протоколі зазначаються відомості щодо обсягу та вартості необлікованої електричної енергії. В такому разі разом з протоколом споживачу надаються розрахунок обсягу та вартості необлікованої електричної енергії з посиланням на відповідні пункти методики визначення обсягу та вартості необлікованої електричної енергії, затвердженої Регулятором, та розрахункові документи для оплати необлікованої електричної енергії та/або збитків.

Пунктом 8.2.5 ПРРЕЕ передбачено, що у разі виявлення під час контрольного огляду або технічної перевірки уповноваженим представником оператора системи, від якого споживач одержує електричну енергію, порушень цих Правил, у тому числі фактів без облікового споживання електричної енергії, на місці виявлення порушення у присутності споживача (представника споживача) або іншої особи, яка допустила представників оператора системи на об`єкт (територію) споживача для проведення перевірки (за умови посвідчення цієї особи), оформлюється акт про порушення згідно з формою, наведеною в додатку 8 до цих Правил.

Відповідно до пп. 7 п. 8.4.2 ПРРЕЕ, визначення обсягу та вартості необлікованої електричної енергії здійснюється оператором системи на підставі акта про порушення, складеного у порядку, визначеному цими Правилами, у разі виявлення таких порушень як самовільне підключення електроустановок, струмоприймачів або електропроводки до електромережі, що не є власністю оператора системи, з порушенням схеми обліку.

Згідно із пунктом 1.2 Методики визначення обсягу та вартості електричної енергії,не облікованої внаслідок порушення споживачами правил користування електричною енергією № 562 вона застосовується постачальником електричної енергії за регульованим тарифом (електропередавальною організацією) при визначенні обсягу та вартості електричної енергії, необлікованої внаслідок порушення правил користування електричною енергією та/або виявлення фактів крадіжки електричної енергії, самовільного підключення до об`єктів електроенергетики і споживання електричної енергії без приладів обліку.

Відповідно до підпункту 6 пункту 2.1 Методики № 562 вона застосовується на підставі акта про порушення, складеного в порядку, установленому цією Методикою, з урахуванням вимог ПКЕЕ та в разі виявлення таких порушень ПКЕЕ, зокрема, підключення до електричної мережі, що не є власністю енергопостачальника, електроустановок, струмоприймачів або електропроводки поза розрахунковими приладами обліку електричної енергії з порушенням схеми обліку.

Пунктом 2.4 Методики №562 передбачено, що у разі виявлення у споживача порушень ПКЕЕ, зазначених у підпунктах 1-4, 6 пункту 2.1 Методики, та за умови наявності договору про постачання електричної енергії для потреб струмоприймачів (електроустановок), щодо яких виявлено порушення, зазначених у підпункті 5 пункту 2.1 Методики, сума до сплати має бути зменшена на величину вартості електричної енергії відповідно до виставлених споживачу за період порушення рахунків за точкою (точками) обліку, на якій (яких) було виявлено порушення. У разі, коли вартість електричної енергії відповідно до виставлених за період порушення рахунків за точкою (точками) обліку, на якій (яких) було виявлено порушення, менша вартості електричної енергії, оплаченої за період порушення, сума до сплати має бути зменшена на величину вартості оплаченої електричної енергії. В інших випадках споживачу виписується рахунок на всю розраховану суму.

Відповідно до пункту 8.2.7 глави 8.2 розділу VIII ПРРЕЕ кошти за необліковану електричну енергію та суми збитків перераховуються споживачем на поточний рахунок оператора системи. Споживач має оплатити розрахункові документи за необліковану електричну енергію протягом 30 календарних днів від дня отримання рахунка.

У разі незгоди споживача з фактом крадіжки електричної енергії та відмови від сплати вартості необлікованої електричної енергії оператор системи звертається з позовом до суду для підтвердження факту викрадення електричної енергії та стягнення вартості необлікованої електричної енергії. Спірні питання, які виникають між сторонами при складанні акта про порушення, при визначенні розміру суми збитків, належної до оплати, а також при здійсненні платежів, вирішуються у судовому порядку.

Розрахунок вартості необлікованої електричної енергії згідно з пунктом 3.3 Методики №562 здійснюється за добовою величиною розрахункового споживання електричної енергії; за тарифами (цінами) для населення, що діяли в період, за який розраховується розмір вартості необлікованої електричної енергії та за кількістю днів (розрахунковий період).

Згідно із пунктом 3.3 Методики №562 у випадку встановлення споживачем пристрою, що занижує покази приладу обліку, або вчинення інших дій, які призвели до споживання необлікованої електричної енергії, виявити які представники постачальника електричної енергії під час проведення контрольного огляду приладу обліку не мали можливості, розрахунок вартості необлікованої електричної енергії здійснюється: за добовою величиною розрахункового споживання електричної енергії; за тарифами (цінами) для населення, що діяли в період, за який розраховується розмір вартості необлікованої електричної енергії; за кількістю днів:з дати останньої технічної перевірки або допуску електроустановки споживача в експлуатацію (якщо технічна перевірка в період з дати допуску електроустановки споживача в експлуатацію до дати виявлення порушення не проводилась) чи набуття прав власності на об`єкт (приміщення), але не більше ніж за три роки.

Отже, у разі коли в ході контрольного огляду неможливо виявити порушення без застосування спеціальних технічних засобів, нарахування обсягу та вартості необлікованої електричної енергії здійснюється за період не більше ніж за три роки до дня виявлення порушення.

Такий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 14 вересня 2022 року у справі №216/1083/18.

В свою чергу, Верховний Суд у постановах від 25 січня 2023 року, справа №234/21492/19 (провадження №61-307св22), та від 01 березня 2023 року, справа №234/19485/19 (провадження №61-11188св21), дійшов висновків щодо правомірності застосування в цілому оператором системи розподілу Методики, яка затверджена постановою Національної комісії регулювання електроенергетики України від 04 травня 2006 року №562, та була дійсна до її скасування 27 липня 2019 року, одночасно з перенесенням її положень до розділу 8 ПРРЕЕ та набуття ним чинності.

Споживач в свою чергу відповідно до підпункту 4 п. 5.5.5. ПРРЕЕ зобов`язаний здійснювати оплату рахунків, виставлених на підставі актів про порушення цих Правил та умов договору.

При цьому, оператор системи має право на відшкодування збитків, які виникли через дії чи бездіяльність споживача (підпункт 14 п. 5.1.1. ПРРЕЕ).

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що саме споживач несе відповідальність за експлуатацію розрахункового приладу обліку та порушення ПРРЕЕ виявлені на об`єкті споживача.

Як встановлено судом та вбачається із матеріалів справи, відповідачка ОСОБА_1 , будучи споживачем електроенергії за адресою АДРЕСА_1 , допустила порушення ПРРЕЕ, яке полягає у відсутності пломби з видбитками тавр оператора системи РК 9295, яка була встановлена на ВШО (виносній шафі обліку).

Зазначені обставини були зафіксовані належним чином представниками ПрАТ «Львівобленерго», як суб`єктом господарювання, який займається розподілом електричної енергії, а саме у формі Акту про порушення, яка визначена Правилами роздрібного ринку електричної енергії, без будь яких зауважень зі сторони споживача.

Враховуючи наведене, колегія суддів виходить з того, що правовідносини між сторонами, якою є ОСОБА_1 , виникли з приводу недотримання Правил роздрібного ринку електричної енергії споживачем відповідних послуг, відтак позовні вимоги стосуються цивільно-правової відповідальності за порушення ПРРЕЕ, а не стягнення з заборгованості за спожиту електроенергію.

Судом встановлено, що відповідачка ОСОБА_1 була повідомлена про відповідні обставини порушення, а також про розгляд Акту про порушення на засіданні комісії з розгляду таких актів, однак своїм правом не скористалася, на таке засідання не прибула.

Розглянувши Акт про порушення та констатувавши такі комісія Львівських МЕМ ПрАТ «Львівобленерго» провела споживачу нарахування обсягу та вартості не облікованої електроенергії за період останньої технічної перевірки по дату складання Акту про порушення.

Ззаначених актів та розрахунків ОСОБА_1 не оскаржувала, судові рішення про скасування таких відсутні, у даному судовому провадженні жодним чином не спростувала, альтернативних розрахунків не навела.

Відповідно до положень абзацу 13 пункту 8.2.5. ПРРЕЕ акт про порушення підписується представником (представниками) оператора системи, який (які) брали участь у перевірці, та споживачем (представником споживача) або іншою особою, яка допустила представників оператора системи на об`єкт (територію) споживача для проведення перевірки.

Таким чином, оскільки саме представник ОСОБА_3 допустив представників оператора розподілу електричної енергії до будинку споживачки, останній мав право підписати складений Акт про порушення.

Доводи апеляційної скарги про те, що на відповідачку покладено відповідальність на підставі Правил роздрібного ринку електричної енергії, тобто на підставі підзаконного акту, що суперечить Конституції України, не заслуговують на увагу, оскільки правовідносини між сторонами є договірними, при цьому, у розділі «відповідальність сторін» сторони погодили, що вартість необлікованої енергії, проводиться відповідно до вимог ПРРЕЕ.

В свою чергу, чинним законодавством не передбачено необхідності з`ясування механізму відсутності пломби чи вини споживача у пошкодженні такої, оскільки значення має сам факт таких обставин, при цьому, споживач зобов`язаний забезпечувати належний технічний стан та безпечну експлуатацію своїх внутрішніх електромереж, електроустановок та електроприладів.

Незважаючи на те, що не встановлено факту поза облікового споживання електроенергії відповідачкою, обставини щодо виявлення представниками оператора пошкоджень та зриву пломб та/або індикаторів, установлених у місцях, указаних в акті пломбування або пошкоджень відбитків тавр на цих пломбах, жодним чином не спростовані, при цьому, такі є підставою для розрахунку та відшкодування відповідних збитків.

У цьому контексті знаходження шафи обліку з лічильником/пломбами на межі ділянки відповідача і вулиці загального користування, і могла бути пошкоджена цілком випадково, правового значення не мають.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з тим, що розмір обрахованих відповідно до законодавства збитків підлягає стягненню в примусовому порядку саме із споживача, який несе відповідальність за допущені порушення ПРРЕЕ.

Таким чином, вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та положення, які їх регулюють, а саме стаття 714 ЦК України, Закон України «Про ринок електричної енергії», Правила роздрібного ринку електричної енергії, затвердженими Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 14 березня 2018 року № 312.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що суд розглянув в порядку спрощеного позовного провадження справу, без повідомлення учасникі справи, то колегія суддів виходить з наступного.

У п. 2 ч. 2 ст. 19 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: позовного провадження (загального або спрощеного).

Спрощене позовне провадження призначене для розгляду: малозначних справ; справ, що виникають з трудових відносин; справ про надання судом дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України тому з батьків, хто проживає окремо від дитини, у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів та якому відмовлено другим із батьків у наданні нотаріально посвідченої згоди на такий виїзд; справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні.

Крім того, ч. 6 ст. 19 ЦПК України передбачає, що для цілей цього Кодексу малозначними справами є, зокрема, справи, у яких ціна позову не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Справи, що розглядаються в порядку спрощеного позовного провадження, визначені статтею 274 ЦПК України.

Так, у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи: 1) малозначні справи; 2) що виникають з трудових відносин; 3) про надання судом дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України тому з батьків, хто проживає окремо від дитини, у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів та якому відмовлено другим із батьків у наданні нотаріально посвідченої згоди на такий виїзд.

Таким чином, при вирішенні питання про розгляд справи в порядку спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: ціну позову; значення справи для сторін; обраний позивачем спосіб захисту; категорію та складність справи; обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначити експертизу, викликати свідків тощо; кількість сторін та інших учасників справи; чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес; думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.

Згідно із ст. 187 ЦПК України питання про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження у справі.

Як вбачається із змісту позовної заяви, позивач ПрАТ «Львівобленерго» звернувся до суд з позовом про не облікованої електроенергії на суму 87321,48 грн.

Відкриваючи провадження у справі, суд вказав з врахуванням яких обставин, розглядатиме спір за відповідними правилами, роз`яснив учасникам справи права, визначені ЦПК України, у тому числі на подання відзиву, а саму ухвалу суд надіслав учасникам справи, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення.

Зазначене свідчить про необґрунтованість доводів апеляційної скарги щодо порушення права відповідачки права мати реальну можливість представляти свої інтереси як учасника справи в умовах, які передбачені процесуальним законодавством та належним чином користуватися передбаченими статтею 43 ЦПК України процесуальними правами.

Інші, наведені в апеляційній скарзі доводи, висновків суду першої інстанції по суті спору не спростовують, переважно зводяться до незгоди із встановленими судом обставинами та спрямовані на переоцінку доказів у справі, не впливають на правильність ухваленого судового рішення, були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Суд, у цій справі, враховує положення Висновку №11(2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32 - 41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява №65518/01; від 06 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява №63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58) (Рішення): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Враховуючи наведене, апеляційний суд не встановив неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що, вирішуючи спір, суд першої інстанції в повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку та ухвалив судове рішення, яке відповідає вимогам закону.

Що стосується доводів апеляційної скарги на додаткове рішення Личаківського районного суду м. Львова від 21 серпня 2025 рокупро відсутність підстав доя стягнення витрат на правничу допомогу, колегія суддів виходить з такого.

Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується статтею 141 ЦПК України

Відповідно до положень ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, зокрема у разі відмови в позові - на позивача.

Судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних із розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (частини перша, третя статті 133 ЦПК України).

Згідно з положеннями статті 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Згідно з частиною першою статті 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

Відповідно до статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, у тому числі, гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаними адвокатом робами (наданими послугами); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до частини шостої статті 137 ЦПК України обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

У частині третій статті 141 ЦПК України передбачено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Тобто, ЦПК України передбачено критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини.Так, у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Зважаючи на те, що апеляційний суд погодився із висновками суду першої інстанції щодо заявлених вимог, тобто задоволенням таких та стягненням відповідних коштів на користь позивача, вимога останнього про розподіл судових витрат та стягнення таких на правову допомогу на перший погляд є підставною.

В свою чергу, слідуючи висновкам викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 751/3840/15-ц склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Наявність документального підтвердження витрат на правову допомогу та їх розрахунок є підставою для задоволення вимог про відшкодування таких витрат.

Колегія суддів виходить з того, що при визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.

Так, дійсно слідуючи правовим висновкам Великої Палати Верховного Суду викладеним у постанові від 19.02.2020, справа № 755/9215/15-ц, розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

Разом з цим, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/WestAllianceLimited» проти України» заява №19336/04, від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95), від 06 липня 2015 року у справі «Заїченко проти України» (п.131), зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

Зазначене узгоджується із практикою Європейського суду з прав людини, слідуючи якій заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Як зазначено Верховним Судом в постановах від 10 грудня 2019 року у справі №160/2211/19, від 18 листопада 2021 року у справі № 580/2610/19 та Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Враховуючи наведене, складність справи, порядок та тривалість розгляду такої, предмет та ціну позову, об`єм наданих послуг, колегія суддів приходить переконання, що заявлена стороною позивача сума на відшкодування судових витрат на правову допомогу є завищеною.

Як вбачається із змісту позовної заяви, подавши позов ПрАТ «Львівобленерго», надало суду попередній розрахунок на правову допомогу, визначивши такі у розмірі 15000,00 грн.

До позовної заяви долучено договір про надання правничої допомоги № 25/3-13 від 12.03.2025 за яким інтереси ПрАТ «Львівобленерго» продставляло АО «Юріс Консульт» (а.с. 63).

Згідно п. 4.1. договору вартість правничої допомоги становить: авансова оплата 15000,00 грн.

У матеріалах справи наявні копії рахунку на оплату та платіжної інструкції на суму 15000,00 грн (а.с. 64-65).

Разом з цим, сторона позивача на надала суду детального опису виконаної роботи адвокатським об`єднанням (адвокатом), як і не надано грошового вартості еквівалента потраченого часу чи будь яких пояснень вартості відповідної роботи та критеріїв оцінки такої.

Таким чином, врахувавши складність спірних правовідносин (ціну позову) та обсяг та предмет позовних вимог, обізнаність представника у таких і судовій практиці з цього приводу, що презюмується, стягнення витрат на правову допомогу у розмірі, який стягнутий судом першої інстанції не є обгрунтованим хоча б з погляду зазначених вище обставин, що свідчить про часткову підставність доводів апеляційної скарги представника ОСОБА_1 - адвоката Воробець Святослава Івановича на додаткове рішення суду та та необхідність зменшення судових витрат на правничу допомогу, що підлягають стягненню на користь позивача.

При цьому, враховуючи усі обставини спірних правовідносин у сукупності, результат розгляду даної справи, складність та важливість такої для сторін, реально потрачений адвокатом час, колегія суддів вважає, що розмір витрат на правову допомогу за розгляд справи у суді першої інстанції, які будуть достатніми, відповідатимуть обставинам спірних правовідносин та підлягають стягненню на користь позивача необхідно зменшити до 3000,00 грн.

Згідно правової позиції Верховного Суду від 21 січня 2021 року у справі № 280/2635/20, відшкодуванню підлягають витрати на професійну правничу допомогу, незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною чи тільки має бути сплачено.

Також, колегія суддів враховує те, що вирішення спору у досудовому порядку виключало б необхідність сплати судових витрат у відповідних розмірах.

Підстави для скасування або зміни оскаржуваного рішення суду визначені приписами статті 376 ЦПК України.

Відповідно до п. 4 ч. 1 статті 376 ЦПК України, підставою для скасування або зміни рішення суду першої інстанції є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Задоволення апеляційної скарги на додаткове рішення та зменшення судових витрат на правову допомогу не є підставою для нового перерозподілу судових витрат.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Воробець Святослава Івановича на рішення по суті спору залишити без задоволення.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 15 липня 2025 року залишити без змін.

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Воробець Святослава Івановича на додаткове рішення задовольнити частково.

Додаткове рішення Личаківського районного суду м. Львова від 21 серпня 2025 року змінити.

Зменшити стягнуті з ОСОБА_1 на користь Приватного акціонерного товариства «Львівобленерго» витрати на правову допомогу з 15 000,00 гривень витрат до 3000,00 (три тисячі) гривень.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках передбачених .

Повний текст постанови складений 23 грудня 2025 року.

Головуючий А.В. Ніткевич

Судді С.М. Бойко

С.М. Копняк