Справа № 369/136/25
Провадження № 2/369/368/25
РІШЕННЯ

Іменем України

22.12.2025 м. Київ

Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі: головуючого судді: Янченка А.В., за участі секретаря судового засідання: Лисяк К.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу № 369/136/25 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Огороднік Жанна Анатоліївна про визнання недійсним договору дарування квартири,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним вище позовом, мотивуючи його наступним.

12 вересня 2024 року Постановою Київського апеляційного суду по справі № 757/34895/22-ц було залишено в силі Рішення Печерського районного суду м. Києва від 27 листопада 2023 року про стягнення з Фізичної особи підприємця ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) та Фізичної особи підприємця ОСОБА_4 (РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_1 ) солідарно на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_2 ) заборгованості за договором оренди нерухомого майна в розмірі 669 293, 35 грн., стягнення з Фізичної особи підприємця ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) та Фізичної особи підприємця ОСОБА_4 (РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_1 ) солідарно на користь ОСОБА_5 (РНОКПП: НОМЕР_4 , адреса: АДРЕСА_3 ) заборгованості за договором оренди нерухомого майна в розмірі 669 293, 35 грн., стягненню з Фізичної особи підприємця ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) та Фізичної особи підприємця ОСОБА_4 (РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_1 ) солідарно на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_2 ) суми сплаченого судового збору 6 692, 93 грн., стягненню з Фізичної особи підприємця ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) та Фізичної особи підприємця ОСОБА_4 (РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_1 ) солідарно на користь ОСОБА_5 (РНОКПП: НОМЕР_4 , адреса: АДРЕСА_3 ) суму сплаченого судового збору 6 692, 93 грн.

24 жовтня 2024 року Печерським районним судом м. Києва були видані Виконавчі Листи №№ *2606*100728465*1*1* та *2606*100719535*1*1* про стягнення з Фізичної особи підприємця ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_2 ) заборгованості за договором оренди нерухомого майна в розмірі 669 293, 35 грн., стягнення з Фізичної особи підприємця ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_5 (РНОКПП: НОМЕР_4 , адреса: АДРЕСА_3 ) заборгованості за договором оренди нерухомого майна в розмірі 669 293, 35 грн., стягненню з Фізичної особи підприємця ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_2 ) суми сплаченого судового збору 6 692, 93 грн., стягненню з Фізичної особи підприємця ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_5 (РНОКПП: НОМЕР_4 , адреса: АДРЕСА_3 ) суму сплаченого судового збору 6 692, 93 грн.

01 листопада 2024 року приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Жданович Вікторією Михайлівною було порушено виконавчі провадження ВП № 76446417 та ВП № 76446344 по стягненню заборгованості з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_5 .

22 жовтня 2024 року був укладений договір дарування квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 , реєстровий номер договору 268 між ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) та ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_5 ) посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Огороднік Жанною Анатоліївною.

Таким чином, договір дарування квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 , укладений 22.10.2024 р., реєстровий номер договору 268 між ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) та ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_5 ), посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Огороднік Жанною Анатоліївною, фактично укладений після набрання законної сили рішенням суду про стягнення із ОСОБА_2 грошових коштів на користь позивача та на думку позивача направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника та, відповідно, має бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10.01.2024 відкрито провадження в порядку загального позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

На стадії підготовчого провадження відповідачі по справі та третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, відзиву на позов, пояснень та доказів щодо предмету спору у встановленому порядку не надали, у судове засідання 01.10.2025р. не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про час та місце здійснення судового розгляду.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01.10.2025 року було закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті.

09.12.2025 року до судового засідання представник позивача адвокат Юрченко І. Ю. подав заяву про розгляд справи за відсутності позивача, відповідачі по справі та третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору у судове засідання 09.12.2025р. не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про час та місце здійснення судового розгляду.

08.12.2025 року представником першого відповідача адвокатом Торганом Віктором Богдановичем подано клопотання про відкладення судового розгляду, яка мотивоване неможливістю явки у судове засідання, у зв`язку з участю адвоката у якості захисника у судовому засіданні Київського апеляційного суду.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 року № 475/97-ВР, гарантовано кожній фізичній або юридичній особі право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною.

У листі Верховного Суду України від 25.01.2006 № 1-5/45, визначено критерії оцінювання розумності строку розгляду справи, якими серед іншого є складність справи та поведінка заявника.

Рішеннями ЄСПЛ визначено, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Згідно ст. 12-2 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» від 12.05.2015 року № 389-VIII, в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України. Повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені.

Враховуючи наведене, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні клопотання представника першого відповідача про відкладення судового засідання враховуючи розумність строків розгляду справи судом та неприпустимість зловживання процесуальними правами.

Крім того, представник перший відповідач не був позбавлений можливості уповноважити іншого представника на участь у судовому засіданні.

Суд вжив доступні і розумні заходи для повідомлення відповідачів та третьої особи щодо розгляду справи, яка стосується їх безпосередньо.

У зв`язку з неявкою сторін в силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Відповідно до постанови Касаційного цивільного суду Верховного суду від 30 вересня 2022 року за № 761/38266/14 якщо проголошення судового рішення не відбувається, то датою його ухвалення є дата складення повного судового рішення, навіть у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулось у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата, яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи.

Суд, перевіривши матеріали справи та зібрані в ній докази, знаходить що позов підлягає до задоволення виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 12 вересня 2024 року постановою Київського апеляційного суду по справі № 757/34895/22-ц було залишено в силі рішення Печерського районного суду м. Києва від 27 листопада 2023 року про стягнення з ОСОБА_2 та ОСОБА_4 солідарно на користь ОСОБА_1 заборгованості за договором оренди нерухомого майна в розмірі 669 293, 35 грн., стягнення з ОСОБА_2 та ОСОБА_4 солідарно на користь ОСОБА_5 заборгованості за договором оренди нерухомого майна в розмірі 669 293, 35 грн., стягненню з Фізичної особи підприємця ОСОБА_2 та ОСОБА_4 солідарно на користь ОСОБА_1 суми сплаченого судового збору 6 692, 93 грн., стягненню з ОСОБА_2 та ОСОБА_4 солідарно на користь ОСОБА_5 суму сплаченого судового збору 6 692, 93 грн.

01 листопада 2024 року у зв`язку із тим, що ОСОБА_2 та ОСОБА_4 добровільно рішення суду не виконали, приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Жданович В. М. було порушено виконавчі провадження ВП № 76446417 та ВП № 76446344 по стягненню заборгованості з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_5

04 грудня 2024 року приватним виконавцем було встановлено, що 22 жовтня 2024 року було припинено право власності ОСОБА_2 на об`єкт нерухомого майна квартиру, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 224, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 . Право власності ОСОБА_2 на квартиру було припинено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Огороднік Ж. А. за індексним номером рішення 75682939 на підставі Договору дарування квартири, посвідченим 22.10.2024 року за реєстровим номером 268, який був укладений між ОСОБА_2 , та ОСОБА_3 .

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб (частина друга статті 13 ЦК України).

Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України).

Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року № 2-р(II)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України та вказано, що «оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першоїстатті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука «а також зловживання правом в інших формах», що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною)».

Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Про зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що:

особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»;

наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають);

враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин) (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року в справі № 747/306/19 (провадження № 61-1272св20).

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається: тоді коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 липня 2021 року в справі № 759/24061/19 (провадження № 61-8593св21).

У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ.

Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав взагалі).

В ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного.

Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третястатті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, рецисорний позов).

Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним».

Нікчемний правочин (частина другастатті 215 ЦК України) є недійсним вже в момент свого вчинення (ab initio), і незалежно від волі будь-якої особи, автоматично (ipso iure). Нікчемність правочину має абсолютний ефект, оскільки діє щодо всіх (erga omnes). Нікчемний правочин не створює юридичних наслідків, тобто, не зумовлює переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав ні для кого. Саме тому посилатися на нікчемність правочину може будь-хто. Суд, якщо виявить нікчемність правочину, має її враховувати за власною ініціативою в силу свого положення (ex officio), навіть якщо жодна із заінтересованих осіб цього не вимагає (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 лютого 2023 у справі № 359/12165/14-ц (провадження № 61-13417св21).

Необхідно розмежовувати конкурсне оспорювання та позаконкурсне оспорювання фраудаторних правочинів. Недійсність фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні має гарантувати інтереси кредитора (кредиторів) «через можливість доступу до майна боржника», навіть і того, що знаходиться в інших осіб. Метою позаконкурсного оспорювання є повернення майна боржнику задля звернення на них стягнення, тобто, щоб кредитор опинився в тому положенні, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 квітня 2023 року в справі № 523/17429/20 (провадження № 61-2612св23).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) зроблено висновок, що:

«позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третястатті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбаченастаттею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбаченастаттею 228 ЦК України».

Тобто, Велика Палата Верховного Суду у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) сформулювала підхід, за яким допускається кваліфікація фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як:

фіктивного (стаття 234 ЦК України);

такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України);

такого, що порушує публічний порядок (частини перша та друга статті 228 ЦК України).

Отже, вирішуючи вказаний спір, суд виходить із того, що має місце позаконкурсне оспорювання фраудаторного правочину.

Судом встановлено, що при зверненні із позовом ОСОБА_1 інтерес останнього полягає у тому, щоб квартира повернулась у власність відповідача ОСОБА_2 , оскільки від цього залежить подальша можливість примусового виконання рішення Печерського районного суду м. Києва від 27 листопада 2023 року у справі № 757/34895/22-ц.

Суд вважає, подарована відповідачем ОСОБА_2 на користь матері ОСОБА_3 квартира, могла бути реалізована в порядку примусового виконання в процесі виконавчого провадження в інтересах позивача, а договір дарування цієї квартири є нічим іншим, як фраудаторним правочином, оскільки він вчинений відповідачами на шкоду позивача.

Відчуження вказаного майна відповідач ОСОБА_2 вчинила після того, як була обізнана з набранням законної сили рішенням суду про стягнення з неї суми грошових коштів, співставної із вартістю квартири, вона достеменно знала і розуміла, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалено не на її користь, може бути накладено арешт на належну їй на той час квартиру.

ОСОБА_2 , як дарувальник, яка відчужувала майно на підставі договору дарування на користь своєї матері, після отримання вимоги про виконання рішення суду, яке набуло законної сили, діяла очевидно недобросовісно та зловживала правами стосовно кредиторів, оскільки оспорюваний договір направлено на недопущення звернення стягнення на майно боржника.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 липня 2019 року в справі № 405/1820/17 (провадження № 61-2761св19) вказано, що: «цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення. Боржник (дарувальник), який відчужує майно на підставі безвідплатного договору на користь своєї матері після пред`явлення до нього позову банку про стягнення заборгованості, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки уклав договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третястатті 13 ЦК України)».

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина першастатті 81 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (частина четверта статті 82 ЦПК України).

Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

За змістом ч. 5 ст.203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до змісту ст.234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням ч.ч. 1, 5 ст. 203 ЦК України, що за правилами статті 215 ЦК України є підставою для визнання його недійсним відповідно дост. 234 ЦК України.

Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно з ч.ч. 2, 3 ст.13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення.

Боржник (дарувальник), який відчужує майно на підставі безвідплатного договору на користь іншої особи після набрання чинності рішенням суду зі стягнення з нього грошових коштів діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки укладається договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.

Як наслідок, не виключається визнання недійсним договору, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України).

У постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) Велика Палата Верховного Суду у подібних правовідносинах дійшла висновку про те, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним.

Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку).

Будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із сплати грошових клштів на підставі рішення суду, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину. При цьому та обставина, що правочин, за яким боржник відчужив майно, реально виконаний, не виключає тієї обставини, що він направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника та, відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства.

Наведений правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 було достеменно відомо про наявність обов`язку виконати рішення Печерського райнного суду на користь позивача та ОСОБА_5 , однак нею було відчужене нерухоме майно на яке могло бути накладено стягнення на виконеання рішення суду.

У зв`язку з таким перебігом подій, остання могла передбачити на момент укладення договору дарування негативні для себе наслідки пов`язані із примусовим виконанням рішення суду і явно мала намір всупереч інтересам стягувачів уникнути цих наслідків, а отже дії відповідача при укладенні оспорюваного правочину направлені на уникнення виконання рішення суду.

У постановах Верховного Суду від 07 грудня 2018 року у справі № 910/7547/17, від 28 листопада 2019 року у справі № 910/8357/18, від 03 березня 2020 року у справі № 904/7905/16, від 26 травня 2020 року у справі № 922/3796/16 від 17 вересня 2020 року у справі № 904/4262/17 зроблений висновок, що з конструкції частини третьої статті 13 ЦК України випливає, що дії особи, які полягають у реалізації такою особою свого права, однак вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, є формою зловживання правом.

Боржник не є абсолютно вільним у обранні варіантів власної поведінки, його дії не повинні призводити до такого стану, у якому він ставатиме неплатоспроможним перед своїми кредиторами (правовий висновок Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 369/8077/19, провадження № 61-21207св21 від 14 вересня 2022 року).

Окрім того, у силу приписів пункту 4 частини другої статті 16 ЦК України, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, відновлення становища, яке існувало до порушення. У вказаній справі, очевидно, що учасники цивільних відносин (сторони договору дарування від 22.10.2024) «вживали право на зло», оскільки цивільно правовий інструментарій (договір дарування від 22.10.2024) використовувався учасниками для унеможливлення звернення стягнення на присуджену рішенням господарського суду від 10.05.2023 у справі №904/4920/22 суму грошових коштів, що зумовило для позивача настання таких негативних наслідків.

Отже суд виснує, що обраний ОСОБА_1 спосіб захисту (відновлення становища, яке існувало до порушення шляхом скасування державної реєстрації права власності на квартиру за набувачем на підставі фраудаторного правочину ОСОБА_3 , що означає повернення сторін оскаржуваного договору до попереднього стану, передбачений пунктом 4 частини другоїстатті 16 ЦК України та є ефективним для захисту порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах.

За встановлених обставин позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню.

Витрати по сплаті судового збору відповідно до ст. 141 ЦПК України покладаються на відповідачів порівну.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 13, 16, 202, 203, 215, 234, 717 ЦК України ст.ст. 81, 89, 141 ЦПК України, суд -

ухвалив:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Огороднік Жанна Анатоліївна про визнання недійсним договору дарування квартири - задовольнити повністю.

Визнати недійсним договір дарування квартири, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 22.10.2024 року та посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Огороднік Жанною Анатолієвною за реєстровим номером 268.

Скасувати рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Огороднік Жанни Анатолієвни, індексний номер: 75682939 від 22 жовтня 2024 року 15:36:09, про державну реєстрацію права власності на квартиру загальною площею 56,9 кв.м, житловою площею 28 кв. м, за адресою: АДРЕСА_4 за ОСОБА_3 на підставі договору дарування квартири від 22 жовтня 2024 року.

Стягнути з ОСОБА_2 (адреса: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_3 ) 1816, 80 (одну тисячу вісімсот шістнадцять гривень) 80 коп. судового збору за подання позовної заяви та заяви про забезпечення позову.

Стягнути з ОСОБА_3 (адреса: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_5 ) 1816, 80 (одну тисячу вісімсот шістнадцять гривень) 80 коп. судового збору за подання позовної заяви та заяви про забезпечення позову.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено: 22.12.2025 року.

Суддя А.В. Янченко