ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 642/3550/17 Головуючий суддя І інстанції Ольховський Є. Б.
Провадження № 22-ц/818/207/25 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Спори, що виникають із земельних правовідносин
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2025 року м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Яцини В.Б.

суддів колегії Мальованого Ю.М., Маміної О.В.,

за участю секретаря судового засідання Шевцової К.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Бабич Юрія Вікторовича на рішення Ленінського районного суду м.Харкова від 12 червня 2024 року по цивільній справі № 642/3550/17 за позовом ОСОБА_1 до Харківської міської ради, Департаменту реєстрації Харківської міської ради, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Головного управління Держгеокадастру у Харківській області, 3-я особа: приватний нотаріус ХМНО Жовнір Володимир Вікторович про визнання права на приватизацію земельної ділянки, визнання рішення недійсним, скасування державної реєстрації прав та обтяжень,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 у липні 2017 року звернулась до суду з позовом в якому вказала що їй належить житловий будинок з надвірними будівлями за адресою АДРЕСА_1 , внаслідок чого у неї є право користування земельною ділянкою за вказаною адресою у межах, які були надана у користування попередньому власнику у розмірі 857 кв.м. ОСОБА_1 бажаючи здійснити приватизацію земельної ділянки звернулась до Управління Держгеокадастру та отримала 05.12.2016р. відмову в зв`язку з її перетином сусідньою земельною ділянкою (кадастровий номер 0:06:032:0002) що належить ОСОБА_2

20.11.2013р. рішенням сесії Харківської міської ради №1325/13 ОСОБА_2 було надано у власність земельну ділянку для обслуговування житлового будинку по АДРЕСА_2 та видано свідоцтво на право власності на земельну ділянку площею 0,0755 (кадастровий номер 0:06:032:0002).

Вказане рішення було прийнято за технічною документацією що не відповідає фактичним межам земельних ділянок, чим було порушено право позивачки на приватизацію земельної ділянки під її житловим будинком та надвірними будівлями.

10.05.2024р. позивачка, яка діяла через свого представника, змінила предмет позову, залучила співвідповідачем нового власника сусідньої земельної ділянки, ОСОБА_3 та остаточно просила суд:

- скасувати державну реєстрацію земельної ділянки кадастровий номер :06:032:0002 із закриттям (скасуванням) запису у Поземельній книзі, яка була відкрита у зв`язку із здійсненням державної реєстрації земельної ділянки, скасувати рішення 27 сесії ХМР № 1325/13 від 20.11.20132р. в частині надання у власність ОСОБА_2 земельної ділянки по АДРЕСА_2 площею 0.0755 га;

- припинити право власності ОСОБА_3 на земельну ділянку кадастровий номер :06:032:0002;

- скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 72080313 від 15.03.2024р. на земельну ділянку з кадастровим номером :06:032:0002 із скасуванням запису про таку реєстрацію;

- визнати за позивачкою право на приватизацію земельної ділянки площею 0.068 га, з периметром 108.6м. відповідно до координат поворотних точок вказаних в Відомості вирахування координат поворотних точок меж земельної ділянки, обчислення її площі по АДРЕСА_1 .

Додатково зазначила, що ОСОБА_3 набув право власності на сусідню земельну ділянку з кадастровим номером :06:032:0002 на підставі договору дарування від ОСОБА_2 під час розгляду цієї справи у суді. Також позивачка на підставі її вимог про скасування реєстрації земельної ділянки просила суд залучити співвідповідачем Головне управління Держгеокадастру у Харківській області, та в якості 3ї особи, яка не заявляє самостійних вимог на стороні ОСОБА_3 приватного нотаріуса ХМНО Жовнір В.В., який посвідчив договір дарування від 15.03.2024р.

У відзиві на заяву про зміну предмету позову Головне управління Держгеокадастру просило у задоволенні позову відмовити оскільки діючим законодавством встановлений порядок скасування реєстрації земельних ділянок, однак механізм виконання такої процедури не розроблений, оскільки у програмному забезпеченні «Національна кадастрова система», в якій вносяться відомості до Державного земельного кадастру, відсутній необхідний функціонал (розробником не забезпечено в НКС всі необхідні функції).

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 12 червня 2024 року у задоволенні позову відмовлено.

При цьому суд вказав наступні мотиви свого рішення.

Відповідно до ч.1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно до ч.4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявленого стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Суд погоджується з заявами представників відповідачів щодо застосування наслідків пропуску строків позовної давності з боку ОСОБА_1 оскільки вимога про скасування рішення 27 сесії ХМР 6 скликання № 1325/13 від 24.03.2014р. є первісною, тобто такою , на підставі якої ґрунтуються інші позовні вимоги як то повернення земельної ділянки у комунальну власність, визнання відсутнім у ОСОБА_2 права власності на земельну ділянку, скасування державної реєстрації прав та їх обтяжень на нерухоме майно тощо.

05.12.2016р. ОСОБА_1 отримала рішення державного кадастрового реєстратора № РВ-016 про відмову у внесенні відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру у зв`язку з невідповідністю поданих документів вимогам , установленим Законом «Про Державний земельний кадастр» за перетином з земельною ділянкою кадастровий номер :06:032:0002.

Обґрунтовуючи позовні вимоги щодо визнання за ОСОБА_1 права на приватизацію земельної ділянки площею 0,068 га. периметр 108,6м. відповідно до координат поворотних точок вказаних у відомості вирахування координат поворотних точок меж земельної ділянки, обчислення її площі по пров. Метробудівському 31 у Холодногірському районі позивачка посилається на висновки судової земельно-технічної експертизи № 5199/11950 від 03.07.2023р. при цьому не вимагає скасувати рішення реєстратора № РВ-016.

Згідно до положень ст. 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими ст. 89 ЦПК України.

Суд відхиляє посилання представника позивача та не бере вказану експертизу до уваги оскільки вимога про визнання права на приватизацію земельної ділянки у вказаних межах є похідною та взаємопов`язаною з вимогами щодо яких судом прийнято рішення про сплив строків позовної давності. Задоволення позовних вимог про визнання права на приватизацію не є рішенням, яке може бути виконане без скасування рішення 27 сесії ХМР 6 скликання № 1325/13 від 24.03.2014р. в частині надання ОСОБА_2 у власність земельної ділянки для обслуговування житлового будинку по АДРЕСА_2 , та скасування свідоцтва на право власності на земельну ділянку площею 0,0755 (кадастровий номер 0:06:032:0002).

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 адвокат Бабич Ю.В. посилаючись на те, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи; дійшов висновків, які не відповідають обставинам справи; допустив неправильне застосування норм матеріального права, не захистив порушеного права Позивача, - просить рішення скасувати, та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

Вказав, що судове рішення не відповідає нормам процесуального та матеріального права, оскільки:

1) суд без наявності на те фактичних та юридичних підстав констатував пропуск строку позовної давності та застосував наслідки такого пропуску;

2) суд взагалі не дослідив обставини справи та залишив поза увагою, що: Позивач набула права користування земельною ділянкою АДРЕСА_1 , а тому вказана земельна ділянка не могла ні повністю ні частково приватизуватись Відповідачем_3; що частина приватизованої Відповідачем_3 земельної ділянки знаходиться під житловим будинком Позивача, оскільки лінія між координатами поворотних точок земельної ділянки з кадастровим номером :06:032:0002 має фактичне накладення земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 ;

3) суд безпідставно не взяв до уваги висновок проведеної у справі експертизи, який розкриває всю суть проблеми цього спору.

Виходячи із вимог статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Вважає, що суд першої інстанції ухилився від виконання вимог ЦПК України та ЦК України, не встановив жодних обставин по суті спору, зокрема обставин та факту наявності/відсутності у Позивача порушеного права та (або) інтересу, що є підставою для скасування винесеного судом рішення як незаконного та необґрунтованого.

Вказав, що суд помилково вважав, що позивачка раніше дізналась про порушене право, оскільки правові підстави спорів у справах № 642/2459/14а та № 642/9465/14, на які посилався суд першої інстанції, є відмінними від цієї справи (№642/3550/17).

Суд не надав належної оцінки доводам позову про те, що обставини накладення (перетину) земельної ділянки з кадастровим номером :06:032:0002 за адресою: АДРЕСА_2 на площу іншої земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , яку приватизує Позивачка, достовірно стали відомі останній після прийняття державним кадастровим реєстратором рішення про відмову у внесенні відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру № РВ-016 від 05.12.2016. В якості мотивів такої відмови покладено, поміж іншого, факт перетину із земельною ділянкою з кадастровим номером :06:032:0002, про що позивачка достеменно дізналась вже в межах даної справи з Висновку експерта №5199/11950 від 03.07.2023, який окрім факту перетину двох земельних ділянок вказав, що межова лінія земельної ділянки з кадастровим номером :06:032:0002 проходить під будинком Позивача.

Також звернув увагу суду на правові висновки, які були висловлені у постанові Верховного Суду від 15.05.2020 року у справі №922/1467/19 про те, що подання позову з недодержанням правил підвідомчості/підсудності не перериває перебігу позовної давності, але, разом з тим, з урахуванням конкретних обставин справи, може бути поважною причиною для поновлення строку позовної давності для звернення до суду за захистом порушеного права, а також у постанові від 20.07.2022 по справі №562/570/20 про те, що є неправильним та несправедливим покладення виключно на позивача відповідальності за помилку у визначенні підвідомчості відповідної справи і позбавлення його права на захист у спірних правовідносинах. Враховуючи викладене, тривалість вирішення спору іншими судами свідчить про наявність підстав для позивача вважати, що його права будуть відновлені та захищені в судовому порядку.

Щодо обставин та фактів, які доводять порушене право та потребу в його захисті апелянт вказав наступні аргументи.

Позивачка успадкувала житловий будинок із надвірними будівлями, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 на земельній ділянці, яка була надана у користування ще попередньому власнику домоволодіння - ОСОБА_4 (спадкодавцю) площею 857 м. кв., тобто 0,0857 га. Загальна площа земельної ділянки по АДРЕСА_1 складає 857 м. кв., відповідно рішенню Ленінської райради №36-1 від 07.02.1956 р. Фактична площа вказаної земельної ділянки складає 679 кв.м. і саме у вказаній площі ця земельна ділянка в силу положень ст. 1225, ст. 377 ЦК України та ст. 120 ЗК України (в редакціях станом на дата набуття Позивачем власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 ) перейшла у користування Позивачки на підставі спадкування житлового будинку з надвірними будівлями.

Висновком експерта №5199/11950 від 03.07.2023 (за експертизою, що проводилась у цій справі) встановлено, що земельна ділянка з кадастровим номером :06:032:0002, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , згідно проекту землеустрою, накладається на земельну за адресою: АДРЕСА_1 і площа такого накладання складає 27 метрів квадратних. Крім того, експертом, також, встановлено, що під час порівняння координатів поворотних точок земельних ділянок за адресами: АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1 встановлено, що межа яка їх розділяє проходить під житловим будинком Позивачки.

Відтак, Позивач не може приватизувати земельну ділянку на якій розміщений її житловий будинок та яка перебуває у її користуванні, в той час як Відповідач_4, через помилки чи умисні дії, наразі має право на 27 метрів квадратних належної на праві користування Позивачу земельної ділянки на якій, до того всього розміщений її житловий будинок, який був збудований ще у 1997 році.

Відтак, наразі Позивач не має інших способів захисту окрім тих, які заявлені в позові (з урахування зміни предмету), зокрема про скасування рішення органу місцевого самоврядування та визнання права на приватизацію. При цьому, слід зауважити, що серед позовних вимог Позивач визначив вимогу про скасування державної реєстрації земельної ділянки із закриттям поземельної книги, та вимогу про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за останнім власником (Відповідачем_4), оскільки без такого скасування Позивач не зможе реалізувати своє право на приватизацію земельної за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки на її площу завжди буде мати місце накладення земельної ділянки Відповідача_4.

Необхідність таких позовних вимог прямо витікає із частини 10 ст. 24 Закону України «Про Державний земельний кадастр» яка визначає, що державна реєстрація земельної ділянки скасовується Державним кадастровим реєстратором, який здійснює таку реєстрацію, у разі ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки. Ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки допускається виключно з одночасним припиненням таким рішенням усіх речових прав, їх обтяжень, зареєстрованих щодо земельної ділянки (за наявності таких прав, обтяжень).

Відтак, заявлені Позивачем позовні вимоги, на переконання Позивачки є ефективним способом захисту.

Колегія суддів, заслухала доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, розглянула справу за відсутності інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, які не з`явилися у судове засідання, що відповідно до ст. 372 ЦПК України не перешкоджає її розгляду.

Відповідно до ст.ст. 367, 368 ЦПК України колегія суддів перевірила законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги і вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаній нормі цивільного процесуального права висновки суду першої інстанції не повністю відповідають.

Судом встановлено, що після смерті ОСОБА_4 , ОСОБА_1 успадкувала житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1 . Відповідно до ст. 30 ЗК України в редакції Закону України №2196-12 від 13.03.1992 року до позивачки ОСОБА_1 , як спадкоємиці житлового будинку, перейшло право користування земельною ділянкою для обслуговування житлового будинку, господарських будівель в межах, які належали спадкодавиці (т.1 а.с. 12-33).

Судом встановлено що між землекористувачами земельних ділянок за адресами АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1 тривалий час існують судові суперечки щодо межі.

24.04.2015р. Ленінським р/с м. Харкова було відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 до Харківської міської ради, ОСОБА_2 , 3-і особи: Реєстраційна служба Харківського міського управління юстиції Харківської області, Головне Управління Держземагентства у м. Харкові про скасування рішення про передачу земельної ділянки, скасування свідоцтва на право власності на земельну ділянку, скасування рішення державної реєстрації права власності на земельну ділянку. Вказаним рішенням встановлено що ОСОБА_1 не набула права власності чи права користування земельною ділянкою по АДРЕСА_1 , оскільки Харківською міською радою, не вирішувалося питання про передачу у власність чи в оренду ОСОБА_1 спірної земельної ділянки та було видано відповідний право установчий документ та винесено межі земельної ділянки в натурі (на місцевості), як це вимагає ст. 125 та ст. 126 ЗК України 2001 року ( т.2 а.с. 43-52).

21.03.2014р. до Ленінського р/с м. Харкова було подано адміністративний позов ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 до Харківської міської ради , 3-я особа: ОСОБА_2 про скасування рішення 27 сесії Харківської міської ради від 20.11.2013р. № 1325/13 . Ухвалою від 10.07.2014р. провадження за адміністративним позовом було закрито ( т. 1 а.с. 180-186).

ОСОБА_1 звернулась з позовом, який наразі розглядається, 17.07.2017р.

Представник Харківської міської ради у відзиві на позовну заяву прохав застосувати до позовних вимог ОСОБА_1 наслідки спливу строків позовної давності та відмовити в задоволенні позову ( т.2 а.с. 32).

Представник ОСОБА_2 також подав заяву про застосування позовної давності ( т.1 а.с. 180).

Судом встановлено, що ОСОБА_1 оскаржує рішення ХМР від 20.11.2013р. про яке їй було відомо та з приводу якого вона вже зверталась до суду з позовом про його скасування в цивільному судочинстві (номер справи 642/9465/14) та за правилами адміністративного судочинства (номер справи 642/2459/14а).

Відповідно до ч.1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно до ч.4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявленого стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Суд першої інстанції погодився із заявами представників відповідачів щодо пропуску строків позовної давності з боку ОСОБА_1 оскільки вимога про скасування рішення 27 сесії ХМР 6 скликання № 1325/13 від 24.03.2014р. є первісною, тобто такою , на підставі якої ґрунтуються інші позовні вимоги як то повернення земельної ділянки у комунальну власність, визнання відсутнім у ОСОБА_2 права власності на земельну ділянку, скасування державної реєстрації прав та їх обтяжень на нерухоме майно тощо.

05.12.2016р. ОСОБА_1 отримала рішення державного кадастрового реєстратора № РВ-016 про відмову у внесенні відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру у зв`язку з невідповідністю поданих документів вимогам , установленим Законом «Про Державний земельний кадастр» за перетином з земельною ділянкою кадастровий номер :06:032:0002.

Обґрунтовуючи позовні вимоги щодо визнання за ОСОБА_1 права на приватизацію земельної ділянки площею 0.068 га. периметр 108.6м. відповідно до координат поворотних точок вказаних в відомості вирахування координат поворотних точок меж земельної ділянки, обчислення її площі по АДРЕСА_1 позивачка посилається на висновки судової земельно-технічної експертизи № 5199/11950 від 03.07.2023р. при цьому не вимагає скасувати рішення реєстратора № РВ-016.

Згідно до положень ст. 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими ст. 89 ЦПК України.

Суд відхилив посилання представника позивача та не взяв до уваги вказані висновки судового експерта з посиланням на те, що вимога про визнання права на приватизацію земельної ділянки у вказаних межах є похідною та взаємопов`язаною з вимогами щодо яких судом прийнято рішення про сплив строків позовної давності.

Суд також вказав, що задоволення позовних вимог про визнання права на приватизацію не є рішенням, яке може бути виконане без скасування рішення 27 сесії ХМР 6 скликання № 1325/13 від 24.03.2014р. в частині надання ОСОБА_2 у власність земельної ділянки для обслуговування житлового будинку по АДРЕСА_2 , та скасування свідоцтва на право власності на земельну ділянку площею 0,0755 (кадастровий номер 0:06:032:0002).

Судова колегія не погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Щодо позовної давності.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).

Відповідно до частин третьої та четвертої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа довідалася або повинна була довідатись про це порушення) чинники.

Колегія суддів погоджується з доводами скарги щодо обов`язку суду в такій процесуальній ситуації встановити дійсні обставини справи, після чого суд розглядає по суті заяву про застосування наслідків спливу позовної давності.

Так, Верховний Суд постійно наголошує: навіть при спливі позовної давності, суд зобов`язаний встановити фактичні обставини справи та перевірити доведеність позовних вимог, не обмежуючись лише формальним застосуванням наслідків давності.

Крім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц було зроблено висновок, що сплив позовної давності, про застосування якої було заявлено стороною у справі, є самостійною підставою для відмови в позові. Для правильного застосування частини першої статті 261 ЦК України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а й об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2022 року у справі № 385/321/20 наголошував на тому, що перебіг позовної давності починається з моменту, коли у особи виникло право на подання позову у матеріально-правовому аспекті. Мається на увазі таке подання позову, з яким пов`язується судовий захист права або здійснення примусу до дотримання норм права. Перебіг позовної давності пов`язується з моментом, коли право позивача порушено і таке порушення не усувається.

Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач (частина друга статті 264 ЦК України).

Системний аналіз змісту вказаної норми дозволяє дійти висновку, що позовна давність переривається пред`явленням особою позову, а не постановленням судом судового рішення.

Указаний правовий висновок підтримано у постановах Верховного Суду від 25 липня 2018 року у справі № 522/31199/13-ц (провадження 61-3872св18), від 27 червня 2022 року у справі № 199/5949/18 (провадження № 61-15881св21).

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Всупереч вказаних норм цивільного матеріального та цивільного процесуального права, висновків касаційного суду, суд першої інстанції не з`ясував, що правові підстави спорів у справах №642/2459/14а та №642/9465/14 та цієї справи (№642/3550/17) є різними.

При цьому суд не враховував, що про накладення (перетин) земельної ділянки з кадастровим номером :06:032:0002 за адресою: АДРЕСА_2 на площу іншої земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , право на приватизацію у межах згідно технічної земельної документації захищає у даній справі Позивач, - достовірно та конкретно стали їй відомі лише після прийняття державним кадастровим реєстратором рішення про відмову у внесенні відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру №РВ-016 від 05.12.2016.

Тобто, лише з 05.12.2016 Позивач достеменно зрозуміла, що рішення 27 сесії Харківської міської ради 6 скликання «Про передачу у власність та надання в оренду громадянам земельних ділянок» від 20.11.2013 р. №1325/13 в частині надання Відповідачу_3 у власність земельної ділянки для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою АДРЕСА_2 , площею 0,0755 га є таким, що порушує її право на приватизацію земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , на якій розміщений належний їй житловий будинок, що був нею успадкований.

Крім того, доказ на підтвердження вказаної обставини накладення (перетин) земельних ділянок) було здобуто вже в межах даної справи у вигляді Висновку експерта №5199/11950 від 03.07.2023, який окрім факту перетину двох земельних ділянок вказав, що межова лінія земельної ділянки з кадастровим номером :06:032:0002 проходить під належним позивачці житловим будинком.

Таким чином суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у зв`язку із застосуванням наслідків спливу позовної давності та не встановив вказані обставини справи щодо наслідків вказаного накладання земельної ділянки з кадастровим номером :06:032:0002 на земельну ділянку позивачки, якою вона користується на підставі положень ст. 120 ЗК України та ст. 377 ЦК України, як власниця житлового будинку та надвірних будівель за адресою АДРЕСА_1 порушення прав позивачки на користування її житловим будинком та земельною ділянкою, на якій він розташований.

Щодо неналежного способу захисту порушеного права.

Судом апеляційної інстанції встановлено, наведені у скарзі аргументи знайшли своє підтвердження у матеріалах справи.

Позивачка успадкувала житловий будинок із надвірними будівлями, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 на земельній ділянці, яка була надана у користування ще попередньому власнику домоволодіння - ОСОБА_4 (спадкодавцю) площею 857 м. кв., тобто 0,0857 га. Загальна площа земельної ділянки по АДРЕСА_1 складає 857 м. кв., відповідно рішенню Ленінської райради №36-1 від 07.02.1956 р. Фактична площа вказаної земельної ділянки складає 679 кв.м. і саме у вказаній площі ця земельна ділянка в силу положень ст. 1225, ст. 377 ЦК України та ст. 120 ЗК України (в редакціях станом на дата набуття Позивачем власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 ) перейшла у користування Позивачки на підставі спадкування житлового будинку з надвірними будівлями.

Висновком експерта №5199/11950 від 03.07.2023 (за експертизою, що проводилась у цій справі) встановлено, що земельна ділянка з кадастровим номером :06:032:0002, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , згідно проекту землеустрою, накладається на земельну за адресою: АДРЕСА_1 і площа такого накладання складає 27 метрів квадратних. Крім того, експертом, також, встановлено, що під час порівняння координат поворотних точок земельних ділянок за адресами: АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1 встановлено, що межа яка їх розділяє проходить під житловим будинком Позивачки.

Згідно ч. 1 ст. 120 ЗК України у разі набуття права власності на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, розміщений на земельній ділянці (крім земель державної, комунальної власності), право власності на таку земельну ділянку одночасно переходить від відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта до набувача такого об`єкта без зміни її цільового призначення. У разі якщо відчужувачу (попередньому власнику) такого об`єкта належала частка у праві спільної власності на земельну ділянку, до набувача цього об`єкта переходить право власності на таку частку. При вчиненні правочину, що передбачає перехід права власності на зазначений об`єкт, мають дотримуватися вимоги частини шістнадцятої цієї статті.

Відповідно до ст. 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

У статті 152 ЗК України визначений не вичерпний перелік способів захисту прав на земельні ділянки, якій є рівними для власників та користувачів:

1. Держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю.

2. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

3. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом:

а) визнання прав;

б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав;

в) визнання угоди недійсною;

г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування;

ґ) відшкодування заподіяних збитків;

д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Згідно ч. 3 ст. 158 ЗК України органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах території територіальних громад щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, обмежень у використанні земель та земельних сервітутів, додержання громадянами правил добросусідства, а також спори щодо розмежування меж районів у містах.

У разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органу місцевого самоврядування спір вирішується у судовому порядку.

Разом з тим, у контексті вказаних обставин справи обраний позивачкою спосіб захисту порушеного права не є належним для захисту права власності та користування земельною ділянкою, що надає їй у свою чергу законне право на її приватизацію у відповідних межах.

При цьому для усунення перешкод у користуванні

та розпорядженні спірними земельними ділянками визнавання недійсними рішень ХМР та договору дарування не є необхідним. Всі ці рішення вже були реалізовані та не мають внаслідок цього самостійного юридичного значення. Належним та ефективним способом захисту порушеного права позивачки на користування земельною ділянкою у зазначених у земельно-технічній документації межах є саме вимога про повернення частини земельної ділянки відповідача ОСОБА_3 , яка згідно висновків вказаної земельно-технічної експертизи накладається на земельну ділянку, якою має право користуватися позивачка з передбачених ст. 120 ЗК України, ст. 377 ЦК України підстав, у межах наданою нею земельно-технічної документації.

Схожий висновок також зроблено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 січня 2025 року у справі № 446/478/19 (провадження№ 14-90цс23).

У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що "витребування як належний спосіб захисту у цій справі не може бути застосовано щодо всієї земельної ділянки площею 0,1259 га, така вимога може розглядатися тільки щодо тієї частини земельної ділянки, що накладається на смугу відведення залізниці. Для вирішення подібних спорів земельна ділянка (підстави для витребування якої наявні - тобто така земельна ділянка накладається на смугу відведення залізниці) має бути ідентифікована, зокрема, шляхом визначення координат поворотних точок меж і даних про прив`язку поворотних точок меж до пунктів державної геодезичної мережі (стаття 15 Закону України "Про Державний земельний кадастр"). Тому в контексті обставин цієї справи та заявлених позовних вимог належним (правомірним) способом захисту може бути позов речово-правового характеру, зокрема віндикаційний позов про витребування тієї частини земельної ділянки, що належить на праві постійного користування АТ "Укрзалізниця" та накладається на земельну ділянку, що знаходиться у власності відповідача ОСОБА_4".

Тому вимоги про скасування реєстрації права власності на земельну ділянку з кадастровим номером :06:032:0002 та припинення права власності у даному випадку також є неналежним способом захисту.

При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Проте, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, але є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 червня 2019 року у справі

№ 487/10128/14-ц зазначила, що серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна із чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (стаття 391 ЦК України, частина друга статті 52 ЗК України). Вказані способи захисту можна реалізувати шляхом подання віндикаційного та негаторного позовів відповідно.

Неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин (див. правові висновки у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 29 вересня 2020 року у справі № 378/596/16-ц, провадження № 14-545цс19, від 15 вересня 2022 року у справі № 910/12525/20, провадження № 12-61гс21 (пункт 148)).

Таким чином, доводи скарги знайшли своє часткове підтвердження у матеріалах справи, але ухвалити нове рішення по суті спору колегія суддів позбавлена можливості, оскільки належний спосіб захисту суд апеляційної інстанції позбавлений можливості застосувати, оскільки такі вимоги у даному випадку не були розглянуті в суді першої інстанції, а тому відповідно до норми ст. 367 ЦПК України виходять поза межі апеляційного розгляду справи.

При цьому позивачка не позбавлена права захисту порушеного права власності та користування земельною ділянкою на звернення до суду з належними позовними вимогами, або вирішення цього спору у позасудовому порядку, у альтернативний спосіб врегулювання спору (переговори, медіація, арбітраж, примирення).

Оскільки висновки суду не відповідають обставинам справи, суд порушив норми матеріального і процесуального права, то відповідно до п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції змінює мотиви для відмови у задоволенні позову, виклавши їх в редації цієї постанови, та задовольняє скаргу частково.

Керуючись ст.ст. 259, ст. 374, ст.ст. 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Бабич Юрія Вікторовича задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м.Харкова від 12 червня 2024 року змінити.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Харківської міської ради, Департаменту реєстрації Харківської міської ради, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Головного управління Держгеокадастру у Харківській області, 3-я особа: приватний нотаріус ХМНО Жовнір Володимир Вікторович про визнання права на приватизацію земельної ділянки, визнання рішення недійсним, скасування державної реєстрації прав та обтяжень - відмовити з інших мотивів, викладених у редакції цієї постанові.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня ухвалення, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складений 24 грудня 2025 року.

Головуючий В.Б. Яцина.

Судді Ю.М. Мальований.

О.В.Маміна.