Провадження № 2/369/464/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.03.2025 м. Київ

Києво-Святошинський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді: Скрипник О.Г.

при секретарі судового засідання: Гребенюк Н.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договорів купівлі-продажу удаваними,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в якому просить визнати договір купівлі-продажу земельної ділянки кадастровий номер: :02:007:0100 площею 0,0164 га за адресою: Київська обл, с. Горбовичі Бучанського району ( Києво-Святошинського району) а також земельної ділянки площею 0,1057 га кадастровий номер: :02:007:0109 та житлового будинку АДРЕСА_1 за адресою: Київська обл., с. Горбовичі Бучанського району ( Києво-Святошинського району) удаваними, визнавши їх договорами купівлі-продажу, що укладені між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 .

В обгрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 23.12.2020 року між ОСОБА_3 ( колишньою дружиною позивача) та ОСОБА_2 ( батьком позивача) були укладені договори купівлі-продажу вказаних вище земельних ділянок та житлового будинку в с. Горбовичі Бучанського ( Києво-Святошинського району) Київської області. Під час окупації у зв`язку з вторгненням російської федераціі в Україну, в березні 2022 року позивач ОСОБА_1 разом зі своїми батьками: ОСОБА_2 та ОСОБА_4 виїхали до Німеччини . Відповідач ОСОБА_2 виїхав назад до України та договори купівлі-продажу вказаного вище нерухомого майна знаходяться у нього.

Позивач зазначає, що даний житловий будинок та земельні ділянки він придбавав за свої кошти для власного проживання, проте через тяжкий процедуру розлучення та поділу майна він змушений був оформити спірне майно, придбане до шлюбу, на свого батька, ОСОБА_2 .

Відповідач ОСОБА_2 має подвійне громадянство, бажає продати майно та виїхати до росіі, у звязку з чим між позивачем та відповідачем виникають постійні суперечки. Позивач вказує, що договори купівлі-продажу земельних ділянок та житлового будинку в с. Горбовичі Бучанського району Київської області є удаваними, оскільки приховують іншу волю учасників угоди в частині покупця, а тому є недійсним з моменту його укладення.

Зважючи на викладене вище, позивач просить позов задовольнити, визнати договір купівлі-продажу земельної ділянки кадастровий номер: :02:007:0100 площею 0,0164 га за адресою: Київська обл, с. Горбовичі Бучанського району ( Києво-Святошинського району) та житлового будинку АДРЕСА_1 а також земельної ділянки площею 0,1057 га кадастровий номер: :02:007:0109 удаваними, визнавши їх договорами купівлі-продажу, що укладені між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 удаваними, а отже недійсними.

В судове засідання позивач, представник позивача не зявилися, направленим до суду листом представник позивача просив розглядати справу у свою відсутність.

Відповідач у судове засідання не зявився, про день та час розгляду справи був належним чином повідомлений.

Перевіривши матеріали справи,суд дійшов наступного висновку.

В судовому засіданні встановлено, що 23.12.2020 року між ОСОБА_3 ( колишньою дружиною позивача) та ОСОБА_2 ( батьком позивача) був укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0, 0164 га, кадастровий номер: :02:007:0100 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та житлового будинку розташованого на зазначеній земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_2 , А також договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,1057 га, кадастровий номер: :02:007:0100 що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

Спірні земельні ділянки та житловий будинок були спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , та при укладенні договору купівлі- продажу між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , як співвласник спільного майна подружжя, надавав згоду на його відсудження.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, своїх порушених, невизнаних, або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За змістом частини першої статті 16 ЦК України , частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтями 6, 11 та 12 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості ( частина перша статті 627 ЦК України).

Відповідно до положень статті 202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків

Частиною першою статті 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Згідно вимог ст. 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови ( пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір купівлі-продажу є двостороннім договором за умовами якого в силу положень ст. 655 ЦК України одна сторона ( продавець) передає або зобов`язується передати майно ( товар) у власність другій стороні ( покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно ( товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно вимог ст. 657 ЦК України, договір купівлі-продажу жилого будинку, земельної ділянки або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Статтею 203 ЦК України визначено загальні вимоги , додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема, відповідно до частини п`ятої даної статті правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Якщо сторонами вчинено правочин для приховування іншого правочину, який вони насправді вчинили, він є удаваним ( стаття 235 ЦК України).

У разі встановлення, що правочин був вчинений сторонами для приховування іншого правочину, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який вони насправді вчинили.

Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховування іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин.

Відповідно до частини першої статті 202, частини третьої статті 203 ЦК України головною умовою правомірності правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настанням певних наслідків, тому основним юридичним фактом, який суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору , а також з`ясувати питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме.

Змагальність сторін є одним із основних принципів цивільного судочинства, зміст якого полягає у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, тоді як суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, зобов`язаний вирішити спір , керуючись принципом верховенства права ( статті 12, 81 ЦК України).

За загальним правилом тягар доказування удаваності правочину покладається на позивача.

Заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, позивач має довести: а) факту укладення правочину, що на його думку є удаваним; б) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відноси, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин; в) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.

Такі висновки застосування норм матеріального права викладено в постановах Верховного Суду України: від 14 листопада 2012 року у справі № 6-133цс12; від 07 вересня 2026 року у справі № 6-102цс16, які у подальшому підтримані у постановах Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі №742/1913/15-ц ( провадження №61-13992св18); від 21 серпня 2019 року у справі 3 303/292/17 ( провадження №61-12404св18), від 30 березня 2020 року у справі №524/3188/17 ( провадження №61-822св20).

Також зазначене узгоджується з пунктом 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 « Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними».

Звертаючись до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , про визнання договорів купівлі-продажу недійсними, позивач ОСОБА_1 посилався на те, що спірні договори є удаваними ( недійсними) в частині покупця, оскільки саме за його гроші було придбане спірне майно та договори купівлі-продажу земельних ділянок та житлового будинку були укладені внаслідок тяжкої для нього на той час обставини, а саме недопущення поділу спільного сумісного майна, яке позивач вважав особистою приватною власністю.

Суд вважає, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що між сторонами правочину виникли інші правовідносини, ніж передбачені оспорюваними договорами купівлі-продажу та сторони з учиненням оспорюваного правочину навмисно виразили не ту внутрішню волю, що насправді мала місце.

Як установлено матеріалами справи, позивач надав згоду на відчуження відповідачу майна, яке є спільною сумісного майна подружжя, виразивши тим самим свою волю щодо укладення спірних договорів, а отже позов ОСОБА_1 слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 6, 11, 12, 15, 16, 202, 203, 235, 638 ЦК України, ст.ст. 4, 10, 264-268 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договорів купівлі-продажу удаваними, залишити без задоволення.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення.

Учасник справи, який не був присутній у судовому засіданні під час ухвалення судового рішення, має право на поновлення строку на його оскарження після отримання рішення.

Суддя Оксана СКРИПНИК