КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 грудня 2025 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі:

суддя-доповідач Оніщук М.І.,

судді Шебуєва В.А., Кафідова О.В.,

секретар Цалко Д.М.,

за участю:

представника відповідача

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 , подану від його імені та в його інтересах адвокатом Глухеньким Сергієм Олександровичем, на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 06 березня 2025 року про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , ОСОБА_1 про визнання недійсним договору дарування та переведення прав покупця,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2025 року ОСОБА_4 звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_5 та ОСОБА_1 про визнання недійсним договору дарування та переведення прав покупця.

У березні 2025 року представником позивача подано до суду заяву про забезпечення позову, в якій він просив в порядку забезпечення позову в даній справі накласти арешт на 1/3 квартири АДРЕСА_1 , яка належить відповідачу ОСОБА_1 на праві власності.

Заяву про забезпечення позову обгрунтовано тим, що позивач є власником 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 відповідно до Договору дарування частки квартири від 11.08.2023 року, посвідченого державним нотаріусом Першої Київської державної нотаріальної контори Кароєвою-Яремчук Т.М., зареєстрованого в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій за № 15-256; 1/3 частини квартири на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 11.08.2023 року, виданого державним нотаріусом Першої Київської державної нотаріальної контори Кароєвою-Яремчук Т.М., зареєстрованого в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій за № 15-255, спадкова справа 3 37/2002; 1/4 частини квартири на підставі свідоцтва про право власності на житло від 18.05.2000 року № НОМЕР_1 , дублікат правовстановлюючого документу серії НОМЕР_2 видано на підставі розпорядження відділу приватизації державного житлового фонду Управління житлового господарства Шевченківської районної у місті Києві державної адміністрації №4192 від 20.07.2023 року.

У лютому 2025 року позивач отримав заяву ОСОБА_1 від 05.02.2025 року, посвідчену приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мироненко М.О., якою його було проінформовано про те, що ОСОБА_1 як співвласник квартири АДРЕСА_1 , має намір відчужити належну йому частку у спільній частковій власності у розмірі 4/12 за ціною 1500 000 грн. та те, що у разі, якщо упродовж одного місяця з дня отримання цього повідомлення позивач не реалізує своє переважне право на придбання частки квартири, зазначена частка буде реалізована третій особі.

Вказану заяву було передано позивачу приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мироненко М.О згідно повідомлення № 107 від 05.02.2025 року на підставі ст. 84 Закону України «Про нотаріат».

У подальшому, позивачу стало відомо, що 26.01.2025 року відбувся перехід права власності на спірне нерухоме майно на підставі Договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мироненко М.О., зареєстрованого в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій за № 64, від брата позивача ОСОБА_5 до ОСОБА_1 .

Оскільки ОСОБА_1 у родинних відносинах з братом позивача ОСОБА_5 не перебуває, є сторонньою особою, відчуження нерухомого майна за безвідплатним договором, Договором дарування частки квартири, на думку позивача є сумнівним, з огляду на наступне.

Так, заявою від 23.11.2023 року, посвідченою нотаріально, брат позивача відповідач ОСОБА_5 повідомляв його про продаж належної йому частки у спільній частковій власності за ціною 2 337 855 грн., що свідчить про реальний намір відповідача укласти саме Договір купівлі-продажу, а не Дарування.

З врахуванням наведеного позивач вважає, що оспорюваний договір дарування є удаваним правочином, укладеним з метою приховати інший - договір купівлі-продажу.

Таким чином, ну думку позивача, у разі відчуження ОСОБА_1 належної йому частки у спільній частковій власності, для відновлення свого порушеного права він змушений буде ініціювати додаткові судові провадження, а відтак вжиття заходів забезпечення позову сприятиме ефективному захисту його порушених прав.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 06.03.2025 заяву про забезпечення позову задоволено. У порядку забезпечення позову накладено арешт на нерухоме майно: 1/3 квартири АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 58162024, яке належить на праві приватної власності ОСОБА_1 (а.с. 26-31).

В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про залишення без задоволення заяви про забезпечення позову.

В обгрунтування апеляційної скарги вказує на відсутності порушеного права позивача через укладення договору дарування, враховуючи обраний спосіб захисту.

Зазначає про нез`ясування судом першої інстанції обсягу позовних вимог, що, у свою чергу, свідчить про невідповідність виду забезпечення позову, який просив застосувати особа, яка звернулася з заявою, позовним вимогами (а.с. 32-35).

Представник відповідача ОСОБА_1 у судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав та просив задовольнити.

Інші учасники справи у судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини своєї неявки суд не сповістили.

Разом з тим, враховуючи положення ч. 2 ст. 372 ЦПК України, суд апеляційної інстанції визнав за можливе розглянути справу за відсутності учасників справи, які не з`явилися у судове засідання, оскільки їх неявка не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення представника відповідача, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, підставою для звернення позивача з даним позовом слугувало те, що його брат - відповідач у справі, уклав удаваний договір дарування своєї частки квартири зі сторонньою особою, яким приховав насправді укладений договір купівлі-продажу своєї частки, щоб позбавити його, як співвласника квартири, переважного права купівлі його частки.

Так, згідно з частинами першою та другою статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

У статті 150 ЦПК України встановлені види забезпечення позову, зокрема накладення арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб, заборона вчиняти певні дії.

Відповідно до частини третьої статті 150 ЦПК України види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Заява про забезпечення позову подається в письмовій формі, підписується заявником і повинна містити, зокрема предмет позову та обґрунтування необхідності забезпечення позову, захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності. У заяві можуть бути зазначені кілька заходів забезпечення позову, що мають бути вжиті судом, із обґрунтуванням доцільності вжиття кожного з цих заходів (пункти 3, 4 частини першої, частина п`ята статті 151 ЦПК України).

Отже, від заявника вимагається вказати вид (захід) забезпечення позову, визначений статтею 150 ЦПК України, та обґрунтувати необхідність вжиття саме такого заходу забезпечення позову. Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності заявлених вимог щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками цього судового процесу. Суди повинні враховувати інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 вказано, що «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».

Постановляючи оскаржувану ухвалу суд дотримався указаних вище вимог законодавства та, встановивши, що між сторонами виник спір з приводу нерухомого майна - 1/3 частки квартири АДРЕСА_1 , а також врахувавши існування ризику відчуження відповідачем належного йому нерухомого майна, яке є предметом спору, дійшов обгрунтованого висновку про необхідність вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на таке майно, оскільки у випадку його відчуження це може ускладнити або унеможливити виконання судового рішення у справі у разі задоволення судом позовних вимог.

Натомість, апелянт не спростував доводів позивача, що за обставин цієї справи такий захід забезпечення позову є неспівмірним із заявленими позивачем вимогами.

При цьому, відсутні підстави вважати, що застосування такого заходу забезпечення позову призведе до невиправданого обмеження прав відповідача, оскільки нерухоме майно, на яке накладений арешт, залишається в його володінні та користуванні.

Доводи апелянта про те, що судом першої інстанції не з`ясовано обсягу позовних вимог, а сама позовна заява не містить позовних вимог позивача, колегія суддів відхиляє, адже, як вбачається зі змісту позовної заяви, позивач, навівши обгрунтування своїх позовних вимог, зазначив, що предметом даного позову є визнання недійсним договору дарування квартири та переведення на нього прав покупця.

Посилання апелянта на те, що позивачем не надано жодних доказів порушення його прав відповідачем, а сам позов є необгрунтованим та безпідставним, колегія суддів відхиляє, адже при розгляді заяви про забезпечення позову вирішується лише питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову і не вирішуються матеріально-правові вимоги та заперечення осіб, які беруть участь у справі, а також не вирішується наперед результат розгляду справи по суті позову.

Доводи апелянта про неможливість вжиття заходів забезпечення позову через те, що предметом позову у цій справі є позовні вимоги немайнового характеру та в разі задоволення позову рішення суду не підлягатиме примусовому виконанню, колегія суддів вважає помилковими, адже положення ЦПК України серед передумов забезпечення позову визначають можливий вплив невжиття заходів забезпечення позову не тільки на виконання рішення суду, а й на можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Тлумачення положень ст.ст. 149, 150 ЦПК України дає підстави для висновку, що можливість забезпечення судом позову не пов`язується з тим, чи підлягає рішення суду, ухвалене по суті спору, примусовому виконанню.

Цивільний процесуальний закон не забороняє вживати заходи забезпечення позову у справі, рішення у якій не підлягає примусовому виконанню, якщо забезпечення позову сприятиме ефективному захисту порушених прав позивача. І навпаки, якщо рішення у справі підлягатиме примусовому виконанню, вжиття заходів забезпечення позову, зокрема накладення арешту на майно, не завжди може бути необхідним та співмірним із пред`явленими вимогами позову і відповідати характеру порушеного права позивача.

У ч.1 ст. 150 ЦПК України наведено перелік видів забезпечення позову, серед яких у пункті 1 законодавець вирізняє накладення арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Жодних обмежень щодо застосування такого виду забезпечення позову, як накладення арешту на майно (грошові кошти), лише у сфері майнових спорів або заборони його застосування при вирішенні немайнового спору цивільне процесуальне законодавство не містить.

Тобто, як характер спору (майновий або немайновий), так і те, чи підлягає судове рішення у конкретній справі примусовому виконанню, не мають вирішального значення при дослідженні судом питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову.

Ключовим є встановлення судом: 1) наявності спору між сторонами; 2) ризику незабезпечення ефективного захисту порушених прав позивача, який може проявлятися як через вплив на виконуваність рішення суду у конкретній справі, так і шляхом перешкоджання поновленню порушених чи оспорюваних прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду; 3) співмірності обраного позивачем виду забезпечення позову з пред`явленими позовними вимогами та 4) дійсної мети звернення особи до суду з заявою про забезпечення позову, зокрема, чи не є таке звернення спрямованим на зловживання учасником справи своїми правами.

Наявність або відсутність підстав для забезпечення позову суд вирішує в кожній конкретній справі з урахуванням установлених фактичних обставин такої справи та загальних передумов для вчинення відповідної процесуальної дії.

Аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 24.04.2024 у справі № 754/5683/22.

Отже, з урахуванням вищенаведеного, колегія суддів вважає, що застосований судом першої інстанції захід забезпечення позову у вигляді накладення арешту на нерухоме є адекватним та таким, що забезпечує збалансованість інтересів учасників справи, у повному обсязі співвідноситься із заявленими позивачем вимогами та гарантує досягнення реального і ефективного захисту порушених прав у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду вищевикладене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а ухвали суду без змін.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану від його імені та в його інтересах адвокатом Глухеньким Сергієм Олександровичем, - залишити без задоволення.

Ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 06 березня 2025 року про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , ОСОБА_1 про визнання недійсним договору дарування та переведення прав покупця - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту може бути оскаржена до Верховного Суду.

Повний текст постанови складений 22 грудня 2025 року.

Суддя-доповідач М.І. Оніщук

Судді В.А. Шебуєва

О.В. Кафідова