ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2025 року

м. Київ

справа № 569/24026/23

провадження № 61-12378св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

судді-доповідача - Ситнік О. М.

суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Сердюка В. В., Фаловської І. М.,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника Акціонерного товариства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» - Шолома Сергія Вікторовича на ухвалу Рівненського апеляційного суду від 04 вересня 2025 року в складі колегії суддів Гордійчук С. О., Боймиструка С. В., Шимківа С. С.

усправі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Регіонального відділення Фонду державного майна України по Рівненській та Житомирській областях про визнання недійсними підпунктів договорів купівлі-продажу та

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог та заяви про ухвалення додаткового рішення

У грудні 2023 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до Регіонального відділення Фонду державного майна України по Рівненській та Житомирській областях про визнання недійсними підпунктів договорів купівлі-продажу.

03 червня 2025 року та 12 червня 2025 року Акціонерне товариство «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» (далі - АТ «Енергоатом»), від імені якого діє філія «Відокремлений підрозділ «Рівненська атомна електрична станція» та Вараська окружна прокуратура (особи, які не брали участі у справі, та заявники за апеляційними скаргами) подали заяви про ухвалення додаткового судового рішення, в якому просили провести розподіл сплаченого ними судового збору за подання апеляційної скарги.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

02 грудня 2024 року рішенням Вараського міського суду Рівненської області

(раніше - Кузнецовський міський суд Рівненської області) позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Регіонального відділення Фонду державного майна України по Рівненській та Житомирській областях про визнання недійсними підпунктів договорів купівлі-продажу задоволено.

22 травня 2025 року постановою Рівненського апеляційного суду апеляційні скарги Регіонального відділення Фонду державного майна України по Рівненській та Житомирській областях та осіб, які не брали участі у справі: АТ «Енергоатом», Вараської окружної прокуратури задоволено частково.

Рішення Вараського міського суду Рівненської області (раніше - Кузнецовський міський суд Рівненської області) від 02 грудня 2024 року скасовано. Провадження в справі закрито. Повідомлено позивачів, що розгляд справи за їх позовом віднесено до юрисдикції господарського суду.

04 вересня 2025 року ухвалою Рівненського апеляційного суду в задоволенні заяв АТ «Енергоатом» та Вараської окружної прокуратури про ухвалення додаткового рішення про розподіл судових витрат відмовлено.

Ухвала мотивована тим, що загальне правило про порядок розподілу таких витрат, приведене в частині другійстатті 141 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) України, пов`язує такий розподіл з результатами розгляду позовних вимог, тобто вирішення справи по суті. З матеріалів справи вбачається, що постановою Рівненського апеляційного суду від 22 травня 2025 року провадження в справі закрито та позов віднесено до юрисдикції господарського суду. Зі змісту вказаної постанови вбачається, що апеляційним судом визначено, що між сторонами існують правовідносини, які притаманні господарській діяльності, а тому, враховуючи характер спірних правовідносин, справа підлягала розгляду в порядку господарського судочинства. Розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, має здійснити той суд, який ухвалює остаточне рішення у справі, враховуючи загальні правила розподілу судових витрат. Враховуючи, що судом апеляційної інстанції спір по суті не розглядався, рішення, яким закінчено розгляд справи по суті позовних вимог, не ухвалювалось, тому відсутні підстави для ухвалення додаткового рішення суду відповідно до пункту 3 частини першої статті 270 ЦПК України.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

06 жовтня 2025 року представник АТ «Енергоатом» - Шолом С. В. звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на ухвалу Рівненського апеляційного суду від 04 вересня 2025 року, в якій просить її скасувати в частині відмови АТ «Енергоатом» в розподілі судових витрат, ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення заяви про ухвалення додаткового рішення.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційна скарга АТ «Енергоатом» задоволена частково, тому заявник як особа, яка не брала участі в справі в суді першої інстанції, має право на відшкодування судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги. Фактично АТ «Енергоатом» є третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, хоча відповідного процесуального рішення апеляційний суд не ухвалював. Оскільки заявник вступив у справу лише на стадії апеляційного провадження, то має право на відшкодування судових витрат, понесених за результатами розгляду справи. Позивачі, які подали позовну заяву із порушенням правил предметної юрисдикції, мають можливість повернути сплачений судовий збір. АТ «Енергоатом» не має іншого способу компенсувати сплачений судовий збір, адже за нового розгляду справи господарським судом будуть відсутні правові підстави розподілу судового збору, сплаченого АТ «Енергоатом» за подання апеляційної скарги в цивільній справі.

Позиція інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Позиція Верховного Суду

Касаційне провадження в справі відкрито з підстав, передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України.

Відповідно до пунктів 2, 3 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку ухвали суду першої інстанції, вказані у пунктах 3, 6, 7, 15, 16, 22, 23, 27, 28, 30, 32 частини першої статті 353 цього Кодексу, після їх перегляду в апеляційному порядку та ухвали суду апеляційної інстанції про відмову у відкритті або закриття апеляційного провадження, про повернення апеляційної скарги, про зупинення провадження, щодо забезпечення позову, заміни заходу забезпечення позову, щодо зустрічного забезпечення, про відмову ухвалити додаткове рішення, про роз`яснення рішення чи відмову у роз`ясненні рішення, про внесення або відмову у внесенні виправлень у рішення, про повернення заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, про відмову у відкритті провадження за нововиявленими або виключними обставинами, про відмову в задоволенні заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, про заміну сторони у справі, про накладення штрафу в порядку процесуального примусу, окремі ухвали.

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вивчив матеріали справи, перевірив доводи касаційної скарги та виснував, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права

Органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України (частина друга статті 6 Конституції України).

Суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства (пункт 1 частини першої статті 255 ЦПК України).

Сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила, за ухвалою суду в разі закриття провадження в справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), зокрема в апеляційній та касаційній інстанціях (пункт 5 частини першої статті 7 Закону України від 08 липня 2011 року № 3674-VI «Про судовий збір» (далі - Закон про судовий збір)).

За приписами частини другої статті 7 Закону про судовий збір у випадках, установлених пунктом 1 частини першої цієї статті, судовий збір повертається в розмірі переплаченої суми; в інших випадках, установлених частиною першою цієї статті, - повністю.

Питання повернення судового збору в разі направлення справи для продовженння розгляду до належного суду неодноразово було предметом розгляду Великої Палати Верховного Суду, зокрема в постанові від 18 січня 2023 року в справі № 170/129/21.

У зазначеній справі Велика Палата Верховного Суду вказала, що стаття 9 Закону про судовий збір встановлює, що судовий збір сплачується за місцем розгляду справи та зараховується до спеціального фонду Державного бюджету України. Суд перед відкриттям (порушенням) провадження у справі, прийняттям до розгляду заяв (скарг) перевіряє зарахування судового збору до спеціального фонду Державного бюджету України. Кошти судового збору спрямовуються на забезпечення здійснення судочинства та функціонування органів судової влади, а також на забезпечення архітектурної доступності приміщень судів, доступності інформації, що розміщується в суді, для осіб з інвалідністю та інших маломобільних груп населення.

Зарахування коштів до Державного бюджету України свідчить про те, що з моменту їх зарахування вони стають коштами дохідної частини Державного бюджету України, однак повинні витрачатися на забезпечення здійснення судочинства та функціонування органів судової влади. Виходячи зі змісту цієї норми законодавство не визначає, що кошти державного бюджету, які зараховані до державного бюджету за розгляд певної справи певним судом, повинні витрачатись лише на функціонування цього суду.

Розміри судового збору, що надійшли за розгляд справ судами України, враховуються по кожному суду; за їх надходження, застосування пільг щодо сплати судового збору та їх використання суди звітують перед Державною судовою адміністрацією (далі - ДСА) України, а остання - перед Державною службою статистики України (наказ ДСА України від 21 грудня 2012 року № 172 (зі змінами) у редакції наказу ДСА України від 04 листопада 2022 року № 404).

Проте це не означає, що суди як органи судової влади, які здійснюють функції правосуддя, є автономними у цій своїй діяльності, оскільки кошти судового збору є коштами спеціального фонду Державного бюджету України в цілому та не спрямовуються лише на здійснення правосуддя виключно тим судом, що розглядає справу.

Відтак виходячи з аналізу зазначеного законодавства немає підстав вважати, що судовий збір під час передачі справи за підсудністю іншому суду повинен сплачуватися повторно на рахунок того суду, де справа розглядається фактично. Перерозподіл сплачених коштів може здійснюватися ДСА України у визначеному нею порядку або у порядку, визначеному іншим компетентним органом держави.

У постанові від 22 травня 2024 року в справі № 760/30077/19 Велика Палата Верховного Суду вирішувала питання про те, чи підлягає поверненню судовий збір у разі закриття провадження в справі із направленням її для продовження розгляду за встановленою юрисдикцією, й виснувала про таке.

За вимогами частини першої статті 18 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

З метою якісної та чіткої роботи судової системи міжнародним і національним законодавством передбачено принцип спеціалізації судів.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним та безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) суд, «встановлений законом», має бути утворений безпосередньо на підставі закону, діяти в законному складі в межах своєї предметної, функціональної та територіальної юрисдикції.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних і юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до його відання законодавчими актами, тобто діяти в межах встановленої компетенції.

Під час вирішення спору насамперед необхідно вирішити питання про його юрисдикційність, а, отже, про належний суд, який має розглядати справу.

Суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства (пункт 1 частини першої статті 255 ЦПК України).

Зокрема, на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України роз`яснює позивачеві право протягом десяти днів з дня отримання відповідної постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.

Відповідно до частини першої статті 256 ЦПК України якщо провадження у справі закривається з підстави, визначеної пунктом 1 частини першої статті 255 цього Кодексу, суд повинен роз`яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи. Суд апеляційної або касаційної інстанції повинен також роз`яснити позивачеві про наявність у нього права протягом десяти днів з дня отримання ним відповідної постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією, крім випадків об`єднання в одне провадження кількох вимог, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства. Заява подається до суду, який прийняв постанову про закриття провадження у справі.

Відповідно до частини першої статті 377 ЦПК Українисудове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

Закриття провадження всправі - це форма закінчення розгляду цивільної справи без ухвалення рішення по суті вимог у зв`язку із виявленням після відкриття провадження обставин, з якими закон пов`язує неможливість судового розгляду.

Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» вніс зміни до частини четвертої статті377 ЦПК України установив, що в разі закриття судом апеляційної інстанції провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 255 цього Кодексу суд за заявою позивача в порядку письмового провадження постановляє ухвалу про передачу справи до суду першої інстанції, до юрисдикції якого віднесено розгляд такої справи, крім випадків об`єднання в одне провадження кількох вимог, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства. У разі наявності підстав для підсудності справи за вибором позивача у його заяві має бути зазначено лише один суд, до підсудності якого відноситься вирішення спору.

Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що в разі закриття провадження в справі на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд наділений повноваженнями постановити за заявою позивача ухвалу про її передачу для продовження розгляду до суду першої інстанції, до юрисдикції якого віднесено розгляд такої справи, а тому її розгляд не закінчується і продовжується компетентним судом, за результатом якого буде здійснено розподіл судових витрат.

Велика Палата Верховного Судупідсумувала, що немає підстав для повернення судового збору в разі закриття провадження всправі та передачі справи за підсудністю іншому суду, адже закриття провадження з підстави направлення її до розгляду до суду належної юрисдикції не припиняє її розгляд.Судовий розгляд справи продовжується судом, до юрисдикції розгляду якого вона віднесена законом.У такому випадку остаточний розподіл судових витрат, зокрема й відшкодування стороні, на користь якої буде прийняте рішення по суті спору, вирішуватиметься судом за результатами розгляду справи. Таке вирішення питання про повернення судового збору буде відповідати балансу інтересів держави на отримання компенсації витрат за проведення судового розгляду та здійснення судочинства, а також інтересам особи на фактичне здійснення самого правосуддя. Задоволення такого клопотання судом, до юрисдикції якого не віднесений розгляд певної категорії справ, здійснюватиметься не судом, встановленим законом у розумінні статті 6 Конвенції. У таких випадках повернення судового збору з державного бюджету унеможливить розподіл судових витрат між сторонами за результатами розгляду справи, що суперечитиме принципу відшкодування судових витрат сторони, на користь якої прийняте судове рішення, за рахунок сторони, проти якої постановлено рішення.

Отже, щоб повернення судового збору у випадку закриття провадження у справі відповідало принципам верховенства права, добросовісності, справедливості та розумності, це процесуальне питання слід вирішувати після закінчення встановленого частиною першою статті 256 ЦПК України строку на подання заяви про направлення справи для продовження розгляду судом за встановленою юрисдикцією.

У цій справі, закриваючи провадження та направляючи справу для продовження розгляду за встановленою юрисдикцією, апеляційний суд виправив помилку суду першої інстанції, який розглянув справу з порушенням юрисдикційності спору та діяв не як суд, встановлений законом у розумінні статті 6 Конвенції.

Апеляційний суд закрив провадження в справі за наслідками часткового задоволення апеляційної скарги, зокрема, АТ «Енергоатом», яке не брало участі в справі в суді першої інстанції. За подання апеляційної скарги АТ «Енергоатом» сплатило 6 441,60 грн (т. 1, а. с. 218) та просило провести розподіл сплаченого ними судового збору за подання апеляційної скарги.

Апеляційний суд відмовив у задоволенні такого клопотання, посилаючись на те, що розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, має здійснити той суд, який ухвалить остаточне рішення у справі, а саме суд господарської юрисдикції, до компетенції якого належить вирішення цього спору.

Однак із такими висновками погодитися не можна.

Відповідно до матеріалів справи позивачі отримали копію постанови Рівненського апеляційного суду від 22 травня 2025 року в електронному кабінеті підсистеми «Електронний суд» 23 травня 2025 року (т. 2, а. с. 149, 151), однак протягом десяти днів з цієї дати не звернулися до апеляційного суду із заявою про направлення справи для продовження розгляду судом за встановленою юрисдикцією.

Відомості з Єдиного державного реєстру судових рішень також не підтверджують самостійне звернення ОСОБА_1 , ОСОБА_2 з позовом до Регіонального відділення Фонду державного майна України по Рівненській та Житомирській областях про визнання недійсними підпунктів договорів купівлі-продажу в порядку господарського судочинства.

Отже, в цій справі виникли підстави для розподілу судових витрат і вони існували й на момент звернення АТ «Енергоатом» до апеляційного суду (03 червня 2025 року) із заявою про ухвалення додаткового рішення.

Якщо інше не передбачено законом, у разі закриття провадження у справі судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (частина сьома статті 141 ЦПК України).

Судові витрати третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, стягуються на її користь із сторони, визначеної відповідно до вимог цієї статті, залежно від того заперечувала чи підтримувала така особа заявлені позовні вимоги (частина дванадцята статті 141 ЦПК України).

АТ «Енергоатом» (особа, яка не брала участі в справі в суді першої інстанції) фактично є третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, в апеляційній скарзі товариство заперечувало позов та його апеляційну скаргу суд частково задовольнив, закривши провадження в справі.

Верховний Суд висновує, що в АТ «Енергоатом» як третьої особи без самостійних вимог на стороні відповідача на підставі частин сьомої та дванадцятої статті 141 ЦПК України виникло право на компенсацію сплаченого за подання апеляційної скарги судового збору в розмірі 6 441,60 грн.

Сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі закриття провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях (пункт 5 частини першої статті 7 Закону про судовий збір).

У разі закриття провадження в справі через порушення правил юрисдикції спору розподіл судового збору не ставиться в залежність від розміру задоволених позовних вимог, адже в такому випадку позовні вимоги не розглядаються по суті. За таких умов у особи, що сплатила судовий збір, виникає право на повернення сплаченої суми із державного бюджету.

Повернення сплаченої суми судового збору здійснюється в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади із забезпечення реалізації державної фінансової політики (частина п`ята статті 7 Закону про судовий збір).

07 січня 2025 року набув чинності наказ Міністерства фінансів України від 26 листопада 2024 року № 606 «Про внесення змін до Порядку повернення (перерахування) коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів», яким внесено зміни до механізму повернення судового збору у випадках, визначених статтею 7 Закону про судовий збір.

З урахуванням внесених змін органи Казначейства здійснюють повернення судового збору в усіх випадках виключно на підставі електронного подання, сформованого відповідним судовим органом. Таке подання формується відповідним судовим органом на підставі поданої платником (його уповноваженою особою) заяви про повернення коштів з бюджету, складеної із зазначенням усіх необхідних реквізитів.

Для повернення судового збору платнику необхідно звернутися із заявою до відповідного суду, на рахунки якого сплачено судовий збір.

Верховний Суд не є отримувачем коштів за подання апеляційної скарги, тому не може вирішувати питання про повернення заявнику сплаченого за подання апеляційної скарги судового збору.

Це питання підлягає вирішенню апеляційним судом за нового розгляду заяви АТ «Енергоатом» про ухвалення додаткового рішення, тому в цій частині ухвала апеляційного суду підлягає скасуванню з передачею справи для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Пунктом 2 частини першої статті 409 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема, за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.

Згідно із частиною шостою статті 411 ЦПК України підставою для скасування судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є порушення норм матеріального чи процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, що перешкоджають подальшому провадженню у справі.

Оскільки апеляційний суд допустив порушення норм процесуального права, ухвала апеляційного суду підлягає скасуванню в частині відмови АТ «Енергоатом» в ухваленні додаткового рішення з направленням справи в цій частині для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 389, 400, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу представника Акціонерного товариства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» - Шолома Сергія Вікторовича задовольнити частково.

УхвалуРівненського апеляційного суду від 04 вересня 2025 року скасувати в частині відмови в задоволенні заяви Акціонерного товариства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» про ухвалення додаткового рішення про розподіл судових витрат, справу в цій частині передати до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. М. Ситнік

В. М. Ігнатенко

С. О. Карпенко

В. В. Сердюк

І. М. Фаловська