ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2025 року

м. Київ

справа № 463/9504/20

провадження № 61-1159св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Сакари Н. Ю., Ступак О. В., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ;

відповідач - ОСОБА_2 ;

треті особи: ОСОБА_3 , приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Гусак Роман Тадейович, державний нотаріус Третьої львівської держаної нотаріальної контори Якубець Тетяна Ярославівна, Львівська міська рада;

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Личаківського районного суду міста Львова від 26 квітня 2024 року у складі судді Стрепка Н. Л. та постанову Львівського апеляційного суду від 09 грудня 2024 року року у складі колегії суддів: Ванівського О. М., Цяцяка Р. П., Шеремети Н. О.

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

В листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, який уточнив у процесі розгляду справи, доОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 , про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом та скасування записів про право власності.

Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що він є власником частини житлового будинку АДРЕСА_1 , інша частина цього будинку, з присвоєнням окремої поштової адреси АДРЕСА_2 , належить відповідачу ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 14 грудня 2017 року, яке видане державним нотаріусом Третьої львівської державної нотаріальної контори Якубець Т. Я. (далі - державний нотаріус Якубець Т. Я.), згідно якого до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 14 грудня 2017 року було внесено запис про право власності № 23933954.

Підставою видачі зазначеного свідоцтва про право на спадщину за законом, згідно якого відповідачка набула право власності на вказаний житловий будинок разом зі всіма приналежними до нього господарськими будівлями та спорудами зазначено рішення Личаківського районного суду міста Львова від 22 липня 2014 року у справі № 2/463/1601/14, відповідно до якого за ОСОБА_4 , правонаступником (спадкоємцем) якої є ОСОБА_2 ,було зареєстроване право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 16 вересня 2016 року.

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 04 грудня 2014 року у справі № 2/463/1601/14 апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5 було відхилено, а рішення Личаківського районного суду міста Львова від 22 липня 2014 року - залишено без змін.

Однак в подальшому вищевказане рішення Личаківського районного суду міста Львова від 22 липня 2014 року оскаржив ОСОБА_1 та ухвалою Львівського апеляційного суду від 28 лютого 2023 року його апеляційну скаргу задоволено частково, рішення Личаківського районного суду міста Львова від 22 липня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 04 грудня 2014 року скасовано, провадження у справі закрито.

Вказаним судовим рішенням апеляційного суду було встановлено, що визнавши за ОСОБА_4 право власності в порядку спадкування на житловий будинок АДРЕСА_2 , суд першої інстанції фактично втрутився в права та законні інтереси осіб, які не були залучені до участі у справі, а саме користувачів земельної ділянки, зокрема апелянта ОСОБА_1 як власника будинку АДРЕСА_3 і відповідно користувача земельної ділянки на АДРЕСА_4 . Земельна ділянка, на якій розташований вказаний будинок перебуває у комунальній власності, спільно використовується для обслуговування будинків АДРЕСА_2 , АДРЕСА_5 , АДРЕСА_3 та належних до них господарських споруд, а тому, вирішивши питання про узаконення шляхом визнання права власності в порядку спадкування на самовільне будівництво, без залучення власника земельної ділянки та скаржника, як землекористувача та власника суміжного будинку АДРЕСА_3 , суд фактично оскаржуваним рішенням вирішив питання про їх права та інтереси.

Суд апеляційної інстанції виходив з того, що оскаржуване рішення прямо впливає на права та інтереси, зокрема апелянта, а він до участі у розгляді справи не залучався, як один із належних відповідачів, разом з тим апеляційний суд позбавлений можливості залучити його як відповідача чи направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції. Тому оскаржуване рішення підлягало б скасуванню з ухваленням нового про відмову у задоволенні позову.

Оскільки позивачка ОСОБА_4 померла та судом залучено до участі у справі правонаступницю позивачки ОСОБА_4 - ОСОБА_2 , яка є відповідачкою у даній справі, то апеляційний суд дійшов висновку про те, що провадження у справі підлягає закриттю у зв`язку з відсутністю предмета спору між сторонами з підстав процесуального правонаступництва відповідачки стосовно прав і обов`язків позивачки. У зв`язку з поєднанням в одній особі позивача та відповідача та переходу до останнього всіх прав та обов`язків позивача, судовий розгляд позовних вимог щодо визнання права власності в порядку спадкування не призведе до відновлення порушеного права чи охоронюваного законом інтересу позивача.

Крім того, суд апеляційної інстанції зазначив, що за результатами розгляду апеляційної скарги ОСОБА_3 апеляційним судом Львівської області 04 грудня 2014 року постановлено ухвалу про залишення без змін рішення Личаківського районного суду міста Львова від 22 липня 2014 року, однак вказане унеможливлює існування у справі двох різних рішень суду апеляційної інстанції - одного про залишення рішення суду без змін, а другого про його скасування, тому ухвала Апеляційного суду Львівської області від 04 грудня 2014 року також підлягає скасуванню.

За таких обставин, оскільки рішення Личаківського районного суду міста Львова від 22 липня 2014 року, на підставі якого 16 вересня 2016 року було зареєстровано право власності на будинок АДРЕСА_2 за ОСОБА_4 , а згодом - 14 грудня 2017 року успадковане ОСОБА_2 , скасоване, то ОСОБА_1 вважає, що реєстрація права власності на вищезазначений об`єкт нерухомого майна за відповідачкою є незаконною.

Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просив:

- скасувати державну реєстрацію об`єкта нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_2 , за ОСОБА_4 , правонаступником (спадкоємцем) якої є ОСОБА_2 , про що 16 вересня 2016 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Гусаком Р. Т. (далі - приватний нотаріус Гусак Р. Т.) внесено запис про право власності до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за № 16496457 з відкриттям розділу, індексний номер: 31489508 від 21 вересня 2016 року;

- визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, яке видане ОСОБА_2 14 грудня 2017 року державним нотаріусом Якубець Т. Я. і зареєстроване в реєстрі за № 6-849 (спадкова справа № 704/2017);

- скасувати державну реєстрацію об`єкта нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_2 , за ОСОБА_2 , про що 14 грудня 2017 року державним нотаріусом Якубець Т.Я. внесено запис про право власності до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за №23933954 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101).

За клопотанням представника позивача протокольною ухвалою Личаківського районного суду міста Львова від 23 червня 2023 року залучено до участі у справі у якості третіх осіб: приватного нотаріуса Гусака Р. Т. та державного нотаріуса Якубець Т. Я.

В подальшому за клопотанням представника позивача протокольною ухвалою Личаківського районного суду міста Львова від 15 вересня 2023 року залучено до участі у справі у якості третьої особи Львівську міську раду.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Личаківського районного суду міста Львова від 26 квітня 2024 року, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 09 грудня 2024 року, позов ОСОБА_1 задоволено.

Скасовано державну реєстрацію права власності на об`єкт нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101), за ОСОБА_4 , про що 16 вересня 2016 року приватним нотаріусом Гусак Р. Т. внесено запис про право власності до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за № 16496457 з відкриттям розділу, індексний номер: 31489508 від 21 вересня 2016 року.

Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, яке видане ОСОБА_2 14 грудня 2017 року державним нотаріусом Якубець Т. Я. і зареєстроване в реєстрі за № 6-849 (спадкова справа № 704/2017).

Скасовано державну реєстрацію права власності на об`єкт нерухомого майна за адресою АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101), за ОСОБА_2 , про що 14 грудня 2017 року державним нотаріусом Якубець Т. Я. внесено запис про право власності до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за № 23933954.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати на сплату судового збору у розмірі 1 914,40 грн.

Рішення місцевого суду, з яким погодився апеляційний суд, мотивоване тим, що державна реєстрація права власності за ОСОБА_4 на об`єкт нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_2 підлягає скасуванню, оскільки її було проведено на підставі рішення Личаківського районного суду міста Львова від 22 липня 2014 року у справі № 2/463/1601/14, яке в подальшому було скасоване за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та в ході перегляду справи судами вищих інстанцій було констатовано порушення прав ОСОБА_1 як користувача спільної земельної ділянки.

Враховуючи, що після здійсненої державної реєстрації спірне нерухоме майно ввійшло до складу спадкового майна після смерті ОСОБА_4 та спадкоємцю ОСОБА_2 було видано свідоцтво про право на спадщину за законом, в тому числі на вказане майно, то таке свідоцтво та державна реєстрація права власності на даний об`єкт нерухомого майна за ОСОБА_2 також підлягають скасуванню.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

23 січня 2025 року ОСОБА_2 подала засобами поштового зв`язку до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Личаківського районного суду міста Львова від 26 квітня 2024 року та постанову Львівського апеляційного суду від 09 грудня 2024 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволені позову.

Касаційна скарга подана на підставі пунктів 1, 4 частини другої статті 389, пункту 1 частини третьої статті 411 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) та обґрунтована тим, що суди не врахували правових висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16, від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17, від 15 липня 2020 року у справі № 522/21026/16-ц, від 01 листопада 2021 року у справі № 405/3360/17, від 12 січня 2022 року у справі № 234/11607/20, від 16 лютого 2022 року у справі № 308/8430/19, а також - не дослідили зібрані у справі докази.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 березня 2025 року відкрито касаційне провадження в цій справі та витребувано її матеріали з Личаківського районного суду міста Львова.

24 березня 2025 року справа № 463/9504/20 надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 грудня 2025 року справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга ОСОБА_2 мотивована тим, що ухвалою Личаківського районного суду міста Львова від 30 листопада 2023 рокубуло закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 19 грудня 2023 року о 9:00 годині, 12 лютого 2024 року о 10:00 годині та 22 лютого 2024 року о 15:00 годині. Однак в подальшому, з порушенням вимог частини третьої статті 49 ЦПК України, суд прийняв до розгляду заяву сторони позивача про уточнення позовних вимог, якою по суті змінено предмет позову.

Крім того, в заяві про уточнення позовних вимог позивач просив скасувати реєстрацію об`єкта нерухомого майно, однак місцевий суд вийшов за межі заявлених позовних вимог та ухвалив судове рішення про скасування реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна, тобто дві зовсім інші вимоги.

В апеляційній скарзі на рішення суду першої інстанції заявник посилалася на вищенаведені порушення норм процесуального права, однак апеляційний суд взагалі не розглянув та не спростував цих доводів апеляційної скарги.

В оскаржуваних судових рішеннях суди попередніх інстанцій помилково вважали встановленими обставини, наведені судами вищих інстанцій у попередніх судових рішеннях у справі № 2/463/1601/14, оскільки в цій справі ОСОБА_1 оскаржував в апеляційному порядку рішення Личаківського районного суду міста Львова від 22 липня 2014 року як особа, яка не брала участі у розгляді справи, і апеляційний суд переглядав це судове рішення лише в межах його доводів про порушення прав як землекористувача. Також Верховний Суд у постанові від 19 лютого 2020 року не робив висновків про порушення прав ОСОБА_1 , а лише вказав про те, що суд апеляційної інстанції не дав правової оцінки доводам апеляційної скарги.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У квітні 2024 року представник ОСОБА_1 - адвокат Микуш Д. М. подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому просить залишити її без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, зазначивши про їх законність і обґрунтованість та безпідставність доводів скарги.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ОСОБА_1 є власником житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується витягом про державну реєстрацію прав № 28162120 від 29 листопада 2010 року (т.1 а.с.13).

Право власності на вказаний будинок набуто позивачем на підставі договору дарування від 26 листопада 2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Куйбідою-Кришакович Х. В., зареєстрованого в реєстрі за № 1019 (т.2 а.с.23-25).

Згідно з договором даний житловий будинок позначений на плані земельної ділянки літерою «А-1» та до такого прилягають наступні господарські будівлі та споруди: погріб - літ. «Пг.»; прибудова - літ. «а'-1»; хвіртка №1; огорожа №№ 2, 3; загальна площа будинку - 88,8 кв. м.

При цьому, як стверджує позич і не заперечує відповідач, належний позивачу будинок фактично є частиною житлового будинку (будинковолодіння), частинами якого в подальшому були присвоєні окремі поштові адреси.

За інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 225454922 від 24 вересня 2020 року, відповідачу ОСОБА_2 належить житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2 (реєстраційний номер 101, загальною площею 40,9 кв. м, житловою площею 17,2 кв. м, житловий будинок літ. «А-1» складається з однієї житлової кімнати та кухні. До будинковолодіння відносяться: літня кухня літ. «Б-1» загальною площею 42,6 кв. м, житловою площею 16,6 кв. м, яка складається з однієї житлової кімнати та кухні, коридору площею 9,4 кв. м, санвузла площею 3,8 кв. м, комори площею 3,8 кв. м, сходи, тераса «б1», «б», сходи «сх.», погріб літ. «пг», хвіртка № 1; ворота № 2; огорожі № 3, 4 (т.1 а.с.6-7).

Запис про право власності № 23933954, яким зареєстровано право власності на будинок за ОСОБА_2 , внесено 14 грудня 2017 року державним нотаріусом Якубець Т. Я. на підставі виданого нею ж свідоцтва про право на спадщину за законом від 14 грудня 2017 року серія та номер 6-849, згідно якого до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно було внесено запис про право.

З наявної в матеріалах справи копії свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 14 грудня 2017 року державним нотаріусом Якубець Т. Я. у спадковій справі № 704/2017 та зареєстрованого в реєстрі за № 6-849, вбачається, що спадкоємцем майна ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , є її дочка - ОСОБА_2 . Спадщина, на яку видано свідоцтво складається з житлового будинку АДРЕСА_2 .

Нотаріус зазначив, що вищевказаний житловий будинок належав спадкодавцю на підставі рішення Личаківського районного суду міста Львова від 22 липня 2014 року у справі № 2/463/1601/14. Право власності зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 16 вересня 2016 року, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101, номер запису про право власності: 16496457. Вищевказаний цегляний житловий будинок, позначений на плані «А-І», складається з однієї житлової кімнати, житловою площею 17,2 кв. м та кухні. Загальна площа будинку складає 40,9 кв. м. До будинку відносяться: літня кухня, позначена на плані літерою «Б-І», загальною площею 42,6 кв. м, яка складається з однієї житлової кімнати площею 16,6 кв. м та кухні площею 9,0 кв. м, коридору площею 9,4 кв. м, санвузла площею 3,8 кв. м, комори площею 3,8 кв. м; сходи-тераси, позначені на плані літерою «б'», «б"»; сходи, позначені на плані літерами «сх»; погріб, позначений на плані літерами «пг»; хвіртка, позначена на плані № 1; ворота, позначені на плані № 2, огорожі, позначені на плані літерами № 3, № 4 (т.1 а.с.5).

До відповідача власником житлового будинку АДРЕСА_2 була ОСОБА_4 , номер запису про право власності: 16496457, державну реєстрацію здійснено 16 вересня 2016 року приватним нотаріусом Гусаком Р. Т., підставою для державної реєстрації було зокрема рішення Личаківського районного суду міста Львова від 22 липня 2014 року у справі № 2/463/1601/14.

Ці обставини підтверджуються наявною в матеріалах справи копією спадкової справи № 704/2017 до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 , зокрема копією свідоцтва про смерть останньої серії НОМЕР_1 від 19 травня 2017 року, копією паспорта та свідоцтва про народження ОСОБА_2 (т.1 а.с.39-41).

Матеріали спадкової справи містять також витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності щодо здійснення 16 вересня 2016 року приватним нотаріусом Гусаком Р. Т. реєстрації за ОСОБА_4 права власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2 , на підставі рішення Личаківського районного суду міста Львова від 22 липня 2014 року у справі № 2/463/1601/14 (т.1 а.с.43-44).

Так рішенням Личаківського районного суду міста Львова від 22 липня 2014 року у справі № 463/3366/14-ц, провадження №2/463/1601/14, було задоволено позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , третя особа - Четверта львівська державна нотаріальна контора, про визнання права власності. Визнано за ОСОБА_4 право власності в порядку спадкування на житловий будинок АДРЕСА_2 , загальною площею 29,1 кв. м, що складається з однієї житлової кімнати площею 17,2 кв. м та кухні площею 11,9 кв. м, а також на літню кухню, загальною площею 42,6 кв. м, яка складається з однієї житлової кімнати площею 16,6 кв. м, кухні площею 9 кв. м, коридору площею 9,4 кв. м, санвузла площею 3,8 кв. м, комори площею 3,8 кв. м (т.1 а.с.8-9; https://reyestr.court.gov.ua/Review/39843103).

Під час розгляду вказаної справи суд встановив, що 1/3 частини будинку АДРЕСА_2 належала ОСОБА_6 , інших 2/3 частини будинку належали ОСОБА_3 , які вона успадкувала після смерті ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . Розпорядженням Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради від 21 січня 1999 року № 53 частині будинку АДРЕСА_2 , яка належить ОСОБА_7 присвоєно окремий номер 8Б.

З довідки обласного комунального підприємства Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» від 19 квітня 2013 року № 2/4601 вбачалось, що будинок на АДРЕСА_4 був розділений на два окремі поштові номери 8 і 8Б та загальна площа до присвоєння окремого поштового номера будинку становила 129,7 кв. м, після розподілу, без самовільного будівництва загальна площа будинку становить 29,1 кв. м, житлова площа 17,2 кв. м (одна кімната та кухня).

При цьому суд зазначив, що рішенням виконавчого комітету Червоноармійської районної ради народних депутатів № 223 від 12 квітня 1988 року ОСОБА_6 узаконено самовільно побудовану літню кухню в будинку АДРЕСА_2 . У відповідності з технічним паспортом від 16 грудня 1991 року літня кухня складається з однієї житлової кімнати площею 16,6 кв. м, кухні площею 9 кв. м, коридору площею 9,4 кв. м, санвузла площею 3,8 кв. м, комори площею 3,8 кв. м.

Наказом Управління комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради від 28 грудня 2009 року № 2630-Ж-Л за ОСОБА_3 оформлено право приватної власності в цілому на будинок АДРЕСА_2 загальною площею 88,8 кв. м.

ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , його дружина ОСОБА_4 проживала разом з ним по день його смерті за адресою: АДРЕСА_2 . ОСОБА_6 був батьком ОСОБА_2 , яка згідно із заявою від 16 квітня 2013 року відмовилась від прийняття спадщини після його смерті.

Четвертою львівською державною нотаріальною конторою було відмовлено ОСОБА_4 в оформленні права власності на спадкове майно (спірний будинок) після смерті ОСОБА_6 , оскільки останнім не було належним чином оформлено правовстановлюючих документів на вказану частину будинку після присвоєння частинам будинку окремих поштових адрес. Таким чином суд дійшов до висновку, що ОСОБА_4 фактично прийняла спадщину після смерті ОСОБА_6 , однак не могла її оформити через нотаріуса, оскільки ОСОБА_6 за життя не оформив належним чином право власності на 1/3 частину будинку АДРЕСА_2 , після присвоєння будинку окремих поштових адрес 8 і 8Б, а тому суд задовольнив позов ОСОБА_4 .

У серпні 2014 року ОСОБА_3 , в інтересах якої діяв представник - адвокат Сесюк Ю. П., як особа, яка не брала участі у справі, вважаючи, що суд вирішив питання про її права та обов`язки, подала апеляційну скаргу на рішення Личаківського районного суду міста Львова від 22 липня 2014 року.

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 04 грудня 2014 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5 відхилено, а рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції про належність спірного нерухомого майна на праві власності спадкодавцю ОСОБА_6 , який за життя у встановленому законом порядку не оформив свої права. При цьому колегія суддів додатково вказала, що спірна літня кухня узаконена в адміністративному порядку в 1988 році за спадкодавцем із чітко визначеною площею і саме на таке приміщення літньої кухні і визнано право власності ОСОБА_4 у порядку спадкування.

У грудні 2018 року ОСОБА_1 як особа, яка не брала участі у справі, в інтересах якого діяв представник ОСОБА_8 , вважаючи, що суд вирішив питання про його права та обов`язки, подав апеляційну скаргу на рішення Личаківського районного суду міста Львова від 22 липня 2014 року.

Ухвалою Львівського апеляційного суду від 02 січня 2018 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Личаківського районного суду міста Львова від 22 липня 2014 року.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що ОСОБА_1 не довів, що суд першої інстанції у цій справі вирішив питання про його права та обов`язки.

Постановою Верховного Суду від 19 лютого 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, ухвалу Львівського апеляційного суду від 02 січня 2018 року скасовано, справу передано до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.

Постанова суду касаційної інстанції мотивована тим, що суд апеляційної інстанції не дав правової оцінки доводам апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що він є власником будинку АДРЕСА_2 . Земельна ділянка, на якій розташований вказаний будинок, перебуває у комунальній власності, спільно використовується для обслуговування будинків АДРЕСА_2 , АДРЕСА_5 , АДРЕСА_3 та належних до них господарських споруд, а тому, вирішивши питання про узаконення шляхом визнання права власності в порядку спадкування на самовільне будівництво, без залучення власника земельної ділянки та скаржника, як землекористувача та власника суміжного будинку АДРЕСА_3 , оскаржуваним рішенням суд вирішив питання про їх права та інтереси.

Постановою Львівського апеляційного суду від 01 вересня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, рішення Личаківського районного суду міста Львова від 22 липня 2014 року скасовано та ухвалено нове судове рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_4 .

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що на земельній ділянці, яка перебуває у комунальній власності та належить територіальній громаді м. Львова замість спірної літньої кухні фактично самовільно зведено житловий будинок літ. «Б-1», сіни літ «б-1» та тамбур літ. «а-1», а отже належним відповідачем за вимогами ОСОБА_4 про визнання права власності в порядку спадкування на вказане самочинне будівництво є відповідна місцева рада, до компетенції якої належить вирішення питання щодо розпорядження землями відповідних територіальних громад, передачі земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб, надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності і ін. Також суд зазначив, що позовні вимоги про визнання права власності на літню кухню, що була самочинно побудована на земельній ділянці і на яку (як вказала сама позивачка) її чоловік не встиг оформити право власності, задоволенню не підлягають, оскільки самочинно побудована літня кухня не входить до складу спадщини. Суд вважав, що задоволення позову про визнання за спадкоємцем права власності на самочинне будівництво зумовлює виникнення цього права у позивачки, а не констатує його перехід у порядку спадкування, а тому є неналежним способом захисту прав спадкоємців, якщо право звернутися до суду з вимогою про визнання права власності не належало спадкодавцеві. Крім того, ОСОБА_4 пред`явлено позов до ОСОБА_2 , яка у встановленому законом порядку відмовилася від прийняття спадщини після смерті батька, що фактично свідчить про відсутність спору між сторонами.

Постановою Верховного Суду від 07 липня 2021 року касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково, постанову Львівського апеляційного суду від 01 вересня 2020 року скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції мотивована тим, що здійснюючи апеляційний перегляд рішення Личаківського районного суду міста Львова від 22 липня 2014 року за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , апеляційний суд не встановив, які питання щодо прав, свобод, інтересів та (або) обов`язків ОСОБА_1 вирішені вказаним рішенням суду першої інстанції. Натомість апеляційний суд вказав, що рішенням суду першої інстанції вирішено питання про права Львівської міської ради, яка, на думку апеляційного суду, мала бути відповідачем у розглядуваній справі. Львівська міська рада участі в справі не брала, в апеляційному порядку рішення Личаківського районного суду міста Львова від 22 липня 2014 року не оскаржувала. Крім того, за результатами розгляду апеляційної скарги ОСОБА_3 апеляційним судом Львівської області 04 грудня 2014 року постановлено ухвалу про залишення без змін рішення Личаківського районного суду міста Львова від 22 липня 2014 року. Разом із тим, за результатами розгляду апеляційної скарги ОСОБА_1 Львівський апеляційний суд 01 вересня 2020 року скасував рішення Личаківського районного суду міста Львова від 22 липня 2014 року та ухвалив нове рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_4 . При цьому ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 04 грудня 2014 року скасовано не було. Вказане призвело до того, що у справі № 2/463/1601/14 були чинними два взаємовиключних судових рішення суду апеляційної інстанції, усунути ці недоліки на стадії касаційного перегляду з урахуванням повноважень Верховного Суду та меж перегляду справи в суді касаційної інстанції неможливо.

Ухвалою Львівського апеляційного суду від 28 лютого 2023 року до участі в справі в якості правонаступника ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , залучено ОСОБА_2 та розгляд справи продовжено.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла позивачка у справі ОСОБА_4 . Спадщину після її смерті прийняла дочка - ОСОБА_2 , а тому наявні правові підстави для залучення її до участі у справі, як правонаступниці позивачки ОСОБА_4 .

Ухвалою Львівського апеляційного суду від 28 лютого 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, рішення Личаківського районного суду міста Львова від 22 липня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 04 грудня 2014 року - скасовано, провадження у справі за позовом ОСОБА_4 , правонаступницею якої є ОСОБА_2 , до ОСОБА_2 , третя особа - Четверта львівська державна нотаріальна контора, про визнання права власності закрито.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що позивачка ОСОБА_4 померла та судом залучено до участі у справі її правонаступницю ОСОБА_2 , яка є відповідачкою в цій справі. Тому апеляційний суд закрив провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмету спору між сторонами з підстав процесуального правонаступництва відповідачки стосовно прав і обов`язків позивачки, оскільки у зв`язку з поєднанням в одній особі позивача та відповідача та переходу до останнього всіх прав та обов`язків позивача, судовий розгляд позовних вимог щодо визнання права власності в порядку спадкування не призведе до відновлення порушеного права чи охоронюваного законом інтересу позивача.

Постановою Верховного Суду від 28 червня 2023 року у справі № 2/463/1601/14, провадження № 61-4723св23, касаційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, а ухвали Львівського апеляційного суду від 28 лютого 2023 року залишено без змін (https://reyestr.court.gov.ua/Review/111939356).

За змістом цієї постанови, суд касаційної інстанції виходив з того, що судом апеляційної інстанції встановлено, що позовні вимоги ОСОБА_9 зводяться до захисту її порушеного права на житловий будинок АДРЕСА_2 . ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_4 померла. Спадкоємицею після смерті ОСОБА_4 є ОСОБА_2 , яка прийняла спадщину шляхом отримання свідоцтва про право на спадщину за законом від 14 грудня 2017 року. Інших спадкоємців судом не встановлено, витребувані матеріали спадкової справи таких відомостей не містять.

За таких обставин, оскільки спірні правовідносини допускають правонаступництво, суд касаційної інстанції погодився з висновком апеляційного суду про залучення ОСОБА_2 до участі в справі в якості правонаступниці ОСОБА_4 .

Врахувавши, що позивачкою і відповідачкою у вищевказаній справі є фактично одна і та сама особа, то Верховний Суду також вважав обґрунтованими висновки апеляційного суду про закриття провадження в справі у зв`язку з неможливістю розгляду заявленого позову за відсутністю спору, як такого.

За таких обставин, у справі, яка переглядається суди попередніх інстанцій встановили, що підставою реєстрації права власності за ОСОБА_4 та включення до спадкового майна після смерті останньої житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 , з включенням до будинковолодіння самовільно збудованої літньої кухні, а також видачі ОСОБА_2 свідоцтва про право на спадщину за законом та реєстрації права власності на вказане нерухоме майно за нею є рішення Личаківського районного суду міста Львова від 22 липня 2014 року, яке в подальшому було скасоване ухвалою Львівського апеляційного суду від 28 лютого 2023 року.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

За змістом пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Відповідно до пунктів 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу.

Касаційна скарга ОСОБА_2 не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Відповідно до вимог статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є, зокрема справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).

Статтею 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Способи захисту цивільних прав і інтересів визначені у статті 16 ЦК України, і наведений в ній перелік не є вичерпним. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, не визнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Вирішуючи спір по суті, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, тобто встановити, чи є особа, за позовом якої (або в інтересах якої) порушено провадження у справі належним позивачем. Відсутність права на позов в матеріальному розумінні тягне за собою прийняття рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин, оскільки лише наявність права обумовлює виникнення в інших осіб відповідного обов`язку перед особою, якій таке право належить і яка може вимагати виконання такого обов`язку (вчинити певні дії або утриматись від їх вчинення) від зобов`язаних осіб. Тобто лише встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і, відповідно, приймає рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язане з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюється судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

У цій статті гарантується доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за Конвенцією, в якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі. Таким чином, стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією, хоча держави-учасниці мають певну свободу розсуду щодо способу, в який вони виконують свої зобов`язання за цим положенням Конвенції. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається статтею 13, має бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 05 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Іншими словами, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Тим більше, що пріоритет норм міжнародного права за наявності колізій з внутрішнім законодавством надає судам України досить широкі повноваження при обранні джерела права задля вирішення конкретного спору.

В абзаці десятому пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 вказано, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

У цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин). Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача.

Особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачений нормою матеріального права, або може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту, якщо це не заборонено законом. Якщо ж спеціальними нормами конкретні заходи не встановлені, то особа має право обрати спосіб з передбачених статтею 16 ЦК України з урахуванням специфіки порушеного права й характеру правопорушення. Наявність недоліків у застосуванні судами способів захисту цивільних прав та інтересів спричинена неповним врегулюванням цього питання у законодавстві. Трапляються також випадки застосування судами іншого способу захисту, ніж той, який передбачений законом або договором.

Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок щодо нього, судам слід виходити з його ефективності, а це означає, що вимога про захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, а також забезпечувати поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Отже, ухвалення судом рішення про відмову в позові ставить під загрозу гарантовані як національним, так і міжнародним законом, принципи ефективного засобу юридичного захисту.

Відповідно до частини першої статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

Виходячи зі змісту статті 392 ЦК України право власності встановлюється в судовому порядку, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою.

Відповідно до вимог статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).

Згідно зі статтею 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини (частина перша статті 1269 ЦК).

Спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово (частина перша статті 1258 ЦК України).

У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (частина перша статті 1261 ЦК України).

Частиною першою статті 1270 ЦК встановлюється шестимісячний строк на прийняття спадщини, який починається з часу відкриття спадщини.

Пунктом 1 частини першою статті 2 Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон № 1952-IV) визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

За змістом частини третьої статті 10 Закону № 1952-IV в редакції, чинній на час прийняття оспорюваних рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, державний реєстратор, зокрема встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями; перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення; здійснює інші повноваження, передбачені цим Законом.

Відповідно до статті 11 Закону № 1952-IV державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав. Втручання, крім випадків, передбачених цим Законом, будь-яких органів влади, їх посадових осіб, юридичних осіб, громадян та їх об`єднань у діяльність державного реєстратора під час проведення реєстраційних дій забороняється і тягне за собою відповідальність згідно із законом.

В частині другій статті 26 Закону № 1952-IV в редакції, чинній до 16 січня 2020 року, унормовано порядок внесення записів до Державного реєстру прав, змін до них та їх скасування. За змістом зазначеної норми права у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини 6 статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. У разі скасування судом документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав до 01 січня 2013 року, або скасування записів про державну реєстрацію прав, інформація про які відсутня в Державному реєстрі прав, запис про державну реєстрацію прав вноситься до Державного реєстру прав та скасовується.

Проте згідно із Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», який набрав чинності 16 січня 2020 року, статтю 26 Закону № 1952-IV викладено у новій редакції.

Так, відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини третьої статті 26 Закону № 1952-IV в редакції, чинній з 16 січня 2020 року, яка діяла на час ухвалення оскаржуваних судових рішень, відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Отже, в розумінні положень наведеної норми у чинній редакції, на відміну від положень частини другої статті 26 Закону № 1952-IV у попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, наразі способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; судове рішення про скасування державної реєстрації прав. При цьому, з метою ефективного захисту порушених прав законодавець уточнив, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Крім того, в пункті 3 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству» унормовано, що судові рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що на момент набрання чинності цим Законом набрали законної сили та не виконані, виконуються в порядку, передбаченому Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» до набрання чинності цим Законом.

За змістом цієї норми виконанню підлягають виключно судові рішення: 1) про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 2) про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 3) про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, тобто до їх переліку не належить судове рішення про скасування запису про проведену державну реєстрацію права, тому починаючи з 16 січня 2020 року цей спосіб захисту вже не може призвести до настання реальних наслідків щодо скасування державної реєстрації прав за процедурою, визначеною у Законі № 1952-IV.

Враховуючи викладене, оскільки з 16 січня 2020 року матеріально-правове регулювання спірних реєстраційних відносин істотно змінилося, то наразі ефективним способом захисту порушених прав є саме вимога про скасування рішення суб`єкта державної реєстрації щодо державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

Зазначене узгоджується з правовими висновками, викладеними в постановах Верховного Суду від 03 вересня 2020 року у справі № 914/1201/19, від 23 червня 2020 року у справах № 906/516/19, № 905/633/19, № 922/2589/19, від 30 червня 2020 року у справі № 922/3130/19, від 14 липня 2020 року у справі № 910/8387/19, від 20 серпня 2020 року у справі № 916/2464/19, від 03 лютого 2021 року у справі № 278/3367/19-ц, від 20 квітня 2022 року у справі № 454/148/20, від 21 квітня 2022 року у справі № 380/715/19, від 06 липня 2022 року у справі № 754/12170/16-ц, від 27 липня 2022 року у справі № 447/2851/19, від 07 вересня 2022 року у справі № 209/1050/21.

Крім того, в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 28 жовтня 2020 року у справі № 910/10963/19 зазначено, що з 16 січня 2020 року такого способу захисту порушених речових прав як скасування запису про проведену державну реєстрацію права закон не передбачав.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (частина четверта статті 82 ЦПК України).

Встановивши, що право власності на спірне нерухоме майно за ОСОБА_4 , правонаступником (спадкоємцем) якої є ОСОБА_2 , було зареєстроване на підставі рішення Личаківського районного суду міста Львова від 22 липня 2014 року, яке в подальшому було скасоване ухвалою Львівського апеляційного суду від 28 лютого 2023 року, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, обґрунтовано виходив з того, що оспорювана державна реєстрація права власності на об`єкт нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101), за ОСОБА_4 є неправомірною, у зв`язку з чим підлягає скасуванню.

Оскільки в подальшому, внаслідок зазначеної державної реєстрації, після смерті ОСОБА_4 спірне нерухоме майно увійшло до складу спадщини та було успадковане ОСОБА_2 , то суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про задоволення похідних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсним оспорюваного свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого ОСОБА_2 , та скасування державної реєстрації права власності за ОСОБА_2 на спірний об`єкт нерухомого майна.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку згідно зі статтями 76-78, 81, 89, 367, 368 ЦПК України, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги про те, що суд першої інстанції з порушенням вимог частини третьої статті 49 ЦПК України після закінчення підготовчого провадження прийняв до розгляду заяву сторони позивача про уточнення позовних вимог, якою по суті змінено предмет позову, а також вийшов за межі заявлених позовних вимог та ухвалив судове рішення про скасування реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна, не можуть бути підставою для скасування оскаржуваних судових рішень з огляду на таке.

Відповідно до частини третьої статті 49 ЦПК України до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви.

Матеріалами справи підтверджується, що в позовній заяві, поданій до суду 07 жовтня 2020 року ОСОБА_1 просив визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, яке видане ОСОБА_2 14 грудня 2017 року державним нотаріусом Якубець Т. Я. і зареєстроване в реєстрі за № 6-849 (спадкова справа № 704/2017) та скасувати запис про право власності № 23933954 за ОСОБА_2 , який внесений в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно 14 грудня 2017 року 14:40:17 державним нотаріусом Якубець Т. Я. на об`єкт нерухомого майна - житловий будинок літ. «А-1» загальною площею 40,9 кв. м, житловою площею 17,2 кв. м, що складається з однієї житлової кімнати та кухні, розташований за адресою: АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101).

В подальшому протокольною ухвалою підготовчого засідання від 23 червня 2023 року судом першої інстанції було прийнято до розгляду подану представником позивача - адвокатом Микушем Д. М. заяву про збільшення позовних вимог, за змістом якої позивач просив:

- скасувати запис про право власності № 16496457 за ОСОБА_4 , правонаступником (спадкоємцем) якої є ОСОБА_2 , який внесений до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 16 вересня 2016 року приватним нотаріусом Гусаком Р. Т. з відкриттям розділу, індексний номер: 31489508 від 21 вересня 2016 року, на об`єкт нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_2 ;

- визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, яке видане ОСОБА_2 14 грудня 2017 року державним нотаріусом Якубець Т. Я. і зареєстроване в реєстрі за № 6-849 (спадкова справа № 704/2017);

- скасувати запис про право власності № 23933954 за ОСОБА_2 , який внесений до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 14 грудня 2017 року державним нотаріусом Якубець Т. Я. на об`єкт нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101).

Ухвалою Личаківського районного суду міста Львова від 30 листопада 2023 рокубуло закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 19 грудня 2023 року о 9:00 годині, 12 лютого 2024 року о 10:00 годині та 22 лютого 2024 року о 15:00 годині.

Після закінчення підготовчого засідання 12 лютого 2024 року представник ОСОБА_1 - адвокат Микуш Д. М. подав до суду заяву про уточнення позовних вимог, в якій просив:

- скасувати державну реєстрацію об`єкта нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_2 , за ОСОБА_4 , правонаступником (спадкоємцем) якої є ОСОБА_2 , про що 16 вересня 2016 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Гусаком Р. Т. внесено запис про право власності до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за № 16496457 з відкриттям розділу, індексний номер: 31489508 від 21 вересня 2016 року;

- визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, яке видане ОСОБА_2 14 грудня 2017 року державним нотаріусом Якубець Т. Я. і зареєстроване в реєстрі за № 6-849 (спадкова справа № 704/2017);

- скасувати державну реєстрацію об`єкта нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_2 , за ОСОБА_2 , про що 14 грудня 2017 року державним нотаріусом Якубець Т.Я. внесено запис про право власності до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за №23933954 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101).

Уточнення позовних вимог полягали лише в тому, що позивач змінив попередні вимоги про скасування записів про право власності ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , внесених до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, на вимоги про скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_4 та ОСОБА_2 на об`єкт нерухомого майна.

Фактично зміна (уточнення) зазначених вимог була пов`язана зі зміною матеріально-правового регулювання спірних реєстраційних відносин та судової практики Верховного Суду, згідно з якою такого способу захисту порушених речових прав як скасування запису про проведену державну реєстрацію права Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» вже не передбачає.

У постанові Верховного Суду від 12 січня 2022 року у справі № 234/11607/20 (провадження № 61-15126св21), на яку послалася заявник в касаційній скарзі, зроблено висновок, що при застосуванні процесуальних норм належить уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до скасування процесуальних вимог, встановлених законом. Надмірний формалізм у трактуванні процесуального законодавства визнається неправомірним обмеженням права на доступ до суду як елемента права на справедливий суд згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У справі, що переглядається, Верховний Суд погоджується з тим, що суд першої інстанції порушив вимоги процесуального закону, прийнявши на стадії судового розгляду уточнені позовні вимоги, проте статтею частиною другою статті 412 ЦПК України встановлено, що порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування судового рішення на стадії касаційного розгляду справи лише за умови, якщо порушення призвело до ухвалення незаконного рішення. З огляду на встановлене судами порушення прав позивача та правильне вирішення судом справи по суті, Верховний Суд не вбачає підстав для скасування оскаржуваних судових рішень. Протилежний висновок став би проявом надмірного формалізму.

Верховним Судом враховано, що Європейський суд з прав людини у рішенні по справі «Сутяжник проти росії» (№ 8269/02) зробив висновок про те, що не може бути скасоване правильне по суті судове рішення та не може бути відступлено від принципу правової визначеності лише задля правового пуризму, судове рішення може бути скасоване лише з метою виправлення істотної судової помилки.

Підсумовуючи наведене, не применшуючи значення необхідності дотримання судами першої інстанції встановленої законодавством стадійності цивільного процесу, яка полягає у можливості вчинення учасниками процесу тих чи інших процесуальних дій на відповідній стадії, Верховний Суд дійшов переконання, що прийняття судом у цій справі на стадії судового розгляду справи уточнених вимог про скасування державної реєстрації права власності замість скасування записів про державну реєстрацію, не є підставою для скасування оскаржуваних судових рішень.

Вищенаведене узгоджується з правовими висновками, викладеними в постанові Верховного Суду від 26 квітня 2022 року у справі № 128/1911/20-ц (провадження № 61-21513св21).

З огляду на характер спірних правовідносин та встановлені судами попередніх інстанцій обставини справи, посилання заявника в касаційній скарзі на правові висновки, викладені в постановах Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16, від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17, від 15 липня 2020 року у справі № 522/21026/16-ц, від 01 листопада 2021 року у справі № 405/3360/17, від 12 січня 2022 року у справі № 234/11607/20, від 16 лютого 2022 року у справі № 308/8430/19, є безпідставним, оскільки висновки судів першої та апеляційної інстанцій не суперечать висновкам, викладеним у зазначених постановах, а відповідні аргументи касаційної скарги фактично зводяться до незгоди із встановленими обставинами справи та необхідності переоцінки доказів, що за приписами статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

З урахуванням того, що інші наведені в касаційній скарзі доводи аналогічні доводам апеляційної скарги та були предметом дослідження й оцінки судом апеляційної інстанції, який з дотриманням вимог статей 367, 368 ЦПК України перевірив їх та обґрунтовано спростував, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваних судових рішеннях, питання обґрунтованості висновків судів першої та апеляційної інстанцій, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в касаційній скарзі, не спростовують висновків судів.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Личаківського районного суду міста Львова від 26 квітня 2024 року та постанову Львівського апеляційного суду від 09 грудня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

О. В. Ступак

В. В. Шипович