Провадження № 2/643/7357/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.12.2025 року Салтівський районний суд м. Харкова у складі: головуючого судді -Майстренко О.М., за участю секретаря Полчанінової А.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду м. Харкова цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради встановлення режиму окремого проживання подружжя з знаходженням дитини на самостійному вихованні та утриманні батька та за зустрічною позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради про позбавлення батьківських прав,-

ВСТАНОВИВ

21.10.2025 р. позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 , третя особа Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, в якій просила Встановити режим окремого проживання подружжя ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,паспорт НОМЕР_1 , виданий 19.12.2002 Голосіївським РУ ГУМВС України в місті Києві, РНОКПП НОМЕР_2 , за адресою: АДРЕСА_1 , та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , паспорт НОМЕР_3 , виданий 06.08.2011 Хмельницьким МВ УМВС України в Хмельницькій області, РНОКПП НОМЕР_4 , останнє відоме місце проживання: АДРЕСА_2 , шлюб між якими зареєстровано 16.07.2011р. у відділі державної реєстрації актів цивільного стану по місту Хмельницькому Хмельницького міськрайонного управління юстиції в Хмельницькій області, про що зроблено відповідний актовий запис №943, із знаходженням неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 на самостійному вихованні та утриманні батька ОСОБА_2 ,без будь-якої сторонньої допомоги та без участі матері ОСОБА_1 чи інших осіб.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що вона зареєструвала шлюб з ОСОБА_2 , 16.07.2011р. у відділі державної реєстрації актів цивільного стану по місту Хмельницькому Хмельницького міськрайонного управління юстиції в Хмельницькій області, про що зроблено відповідний актовий запис №943. Від шлюбу мають малолітню доньку - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується даними свідоцтва про народження серії НОМЕР_5 . Протягом подружнього життя відносини не склалися через різні погляди на життя, ведення господарства, виховання дитини. Вони почали сваритися та поступово втратили почуття один до одного. Шлюбно-сімейні відносини між ними припинено в грудні 2023 року. З цього часу проживають окремо, фактично не спілкуються. Донька проживає разом з батьком. Її вихованням та матеріальним забезпеченням займається виключно він. Вона знаходиться на його повному вихованні та утриманні та звикла вже за кілька років до умов проживання та проживання разом з батьком. Позивач не може забезпечувати та виховувати їхню дитину, оскільки не має на це ані часу ані фізичного здоров`я, ані матеріальної можливості. ОСОБА_2 не перешкоджає їй у спілкуванні з дитиною, повністю опікується інтересами і потребами дитини, піклується, самостійно займається вихованням, харчуванням, слідкує за її розвитком та здоров`ям. Для дитини створено усі належні та необхідні умови для повноцінного розвитку та відпочинку. Оскільки подружжя не дійшли згоди щодо розірвання шлюбу та задля інтересів неповнолітньої дитини вирішили зберегти шлюб, але ж проживати один з одним не можуть. Крім того, вона не може проживати з дитиною, оскільки не може їй надати виховання та утримання, а тому залишила дитину батькові на самостійне виховання та утримання та виїхала проживати з зареєстрованого місцяпроживання в інше місце.

Відповідач за основним позовом ОСОБА_2 подав відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що позовні вимоги ОСОБА_1 визнає частково, в частині визначення місця проживання дитини з батьком, як особою, яка самостійно виховує та утримує дитину, при цьому зазначив, що малолітня донька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 з моменту припинення шлюбних відносин постійно проживає з нам. Її виховання та матеріальним забезпечення займається самостійно та виключно він. Матии дитини ОСОБА_1 після народження дитини перебувала в післяродовому депресивному стані, дитиною не займалася, матеріально її не забезпечувала, сокільки через родову депресію та депресивний стан через оглошення військового стану в Україні, відчуває постійні панічні атаки, що негативно відображається на здоров`ї та виховані дитини. В 2023 році ОСОБА_1 пішла з родини, залишивши дитину йому, після чого поступово перестала приходити до дитини, виховувати її та матеріально забезпечувати. Тотбо в частині визначення місця проживання дитини він підтримує позовні вимоги та не заперечує проти їх задоволення. При цьому зазначає, що вони, як подружжя вже більш двох років проживають окремо один від одного, а малолітня донька проживає разом з ним, її вихованням та забезпеченням займається виключно він. Крім того, між ними вирішено питання щодо звернення до суду з позовом про розірвання шлюбу, а тому встановлення режиму окремого проживання подружжя є недоцільним. У зв`зку з чим просив відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 .

Відповідач за основним позовом ОСОБА_2 подав до суду зустрічну позовну заяву до ОСОБА_1 , третя особа Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, в якій просить позбавити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , батьківських прав відносно малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

В обґрунтування зустрічних позовних вимог зазначив, що протягом подружнього життя відносини з відповідачем за зустрічним позовом не склалися через різні погляди на життя, ведення господарства, виховання дитини. Вони почали сваритися та поступово втратили почуття один до одного. Шлюбно-сімейні відносини між ними припинено в грудні 2023 року. З цього часу подружжя проживають окремо, фактично не спілкуються. Донька проживає з ним. Її вихованням та матеріальним забезпеченням займаюсь виключно він. Вона знаходиться на його повному вихованні та утриманні. На даний час між ним та відповідачем досягнуто усної згоди щодо звернення до суду з позовом про розірвання шлюбу. Насамперед він не перешкоджає відповідачу у спілкуванні з донькою. Не заперечував та не заперечуватиме на зустрічах матері з дитиною. Щодо заявлених позивачем за основним позовом вимог про встановлення режиму окремого проживання подружжя та знаходження неповнолітньої дитини на самостійному утриманні та вихованні батька, зазначив наступне: позовні вимоги в частині встановлення режиму окремого проживання подружжя я не визнає, оскільки між ними на даний час не існує домовленості щодо збереження шлюбу задля інтересів дитини. Малолітня донька з моменту припинення шлюбних відносин проживає зі ним, вже звикла, що мати проживає окремо, звикла до таких умов проживання разом з батьком. В нього не має наміру зберігати сім`ю, оскільки вони з дружиною разом не проживають вже майже три роки, загального господарства не ведуть, спільного бюджету в них немає, кожен живе своїм життям. Він не виявляє бажання в подальшому перебувати в шлюбі з дружиною, до якої втратив почуття любові та відданості. Ним подано до суду позовну заяву про розірвання шлюбу з ОСОБА_1 , проти чого остання не заперечує. Таким чином, вважає, що встановлення режиму окремого проживання подружжя є недоцільним. Донька вже більш двох років проживає з ним та знаходиться на його повному вихованні та утриманні. ОСОБА_1 перенесла психологічну травму при народженні дитини. Дуже важко її народжувала та потім довгий час перебувала в родовій депресії, не мала бажання доглядати за новонародженою дитиною, що першочергове призвело до постійних сварок та скандалів, втрати почуттів один до одного. Ще на її психологічний стан наклалось введення військового стану в Україні. Відповідач ОСОБА_1 поїхала від нього, заливши дитину проживати з ним. Зараз вона приживає за межами м. Харкова та Харківської області, до них не приїжджає та не спілкується з дитиною, при цьому зазначає, що вона досі перебуває в депресії, вона страждає на панічні атаки, через родову депресію та через ведення бойових дій з боку рф та вона не може ані доглядати за дитиною, ані надавати їй матеріального забезпечення, оскільки не працює, не має постійного стабільного доходу. Тому малолітній дитині найкраще буде проживати з батьком, оскільки вона вже звикла проживати з батьком та повністю знаходиться на самостійному його вихованні та утриманні. З вимогами про визначення місця проживання дитини з батьком, як особою, яка самостійно утримує та виховує дитину він повністю згоден. На даний час спір щодо встановлення режиму окремого проживання подружжя перестав інувати, оскільки сторони вирішили розірвати шлюб та між позивачем та відповідачем виникла домовленість щодо звернення до суду з позовом про розірвання шлюбу. Втім, спір про позбавлення ОСОБА_1 батьківських прав відносно неповнолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 не вирішений і його вирішення можливо тільки в судовому порядку. Відповідач за зустрічним позовом перестала цікавитися здоров`ям, розвитком та утриманням дитини, тобто повністю самоусунулась від виконання своїх батьківських обов`язків. Всі наведені факти можна розцінювати, як ухилення від виховання дитини матір`ю, свідомого нехтування нею своїми обов`язками, що підтверджує відсутність серйозного ставлення відповідача до своїх батьківських обов`язків. Тому, він вимушений звернутися до суду з даним позовом.

Позивач за основним позовом ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилася. Надала суду письмові пояснення щодо заявлених позовних вимог та зустрічного позову, в яких зазначила, що не наполягає на задоволенні основного позову, оскільки спір про встановлення режиму окремого проживання подружжя із визначенням місця проживання дитини з батьком, як особою, яка самостійно виховує та утримує дитину, на час розгляду справи в суді перестав існувати. Вони вирішили звернутися до суду з позовом про розірвання шлюбу, а дитина безспірно та за її бажанням та згодою проживає вже більш ніж два роки з батьком, звикла до таких умов проживання. Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 про позбавлення її батьківських прав відносно малолітньої ОСОБА_5 визнає в повному обсязі та не заперечує проти їх задоволення, при цьому зазначила, що вона після пологів тривалий час перебувала в пологовій депресії а ще й наклався стрес через військову агресію з боку рф. Після перенесених вибухів вона постійно відчуває панічні атаки, що негативно відображається на дитині, через що не може її виховувати. Крім того перебуваючи в постійному стресі та страху, депресивному стані, що супроводжується панічними атаками, вона не може повноцінно працювати та отримувати постійних дохід, що утримувати дитину. А тому, вважає, що дитині кораще буде проживати з батьком та знаходитись на його самостійному вихованні та утриманні. Просила справу розглядати за її відсутністю.

Відповідач за основним позовом ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, подав зустрічну позовну заяву до ОСОБА_1 , третя особа Департамент служб у справах дітей про позбавлення батьківських прав, в якому зазначив, що заперечує проти позовних вимог про встановлення режиму окремого проживання подружжя, оскільки сторони вирішили розірвати шлюб, а тому просить відмовити в задоволенні позовних вимог в цій частині. Проти визначення місця проживання малолітньої доньки з батьком, як особою, яка самостійно виховує та утримує дитину, при цьому зазначив, що між ними вже існує домовленість щодо визначення місцпроживання дитини з батьком, позивач ОСОБА_1 проти цього не заперечує, а тому встановлення режиму окремого проживання подружжя з визначенням місця проживання дитини з батьком, як особою, яка самостійно виховує та утримує дитину, є недоцільним. Просив відмовити в задоволенні основного позову. Зустрічну позовну заяву просив задовольнити. Справу розглядати за його відсутністю.

Представник третьої особи: Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради в судове засідання не з`явився, про день слухання були повідомлені.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, часі місце цьогго засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

У зв`язку з тим, що розгляд справи відбувався за відсутності сторін, відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Суд, дослідив матеріали справи, вважає позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 третя особа Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради про встановлення режиму окремого проживання подружжя із визначенням місця проживання неповнолітньої дитини з батьком, як особою, яка самостійно виховує та утримує дитину, такою, що не підлягає задоволенню, а зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради про позбавлення батьківських прав обгрунтованою, а тому задовольняє її з наступних підстав.

Як було встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, позивач за основним позовом ОСОБА_1 зареєструвала шлюб з ОСОБА_2 , 16.07.2011р. у відділі державної реєстрації актів цивільного стану по місту Хмельницькому Хмельницького міськрайонного управління юстиції в Хмельницькій області, про що зроблено відповідний актовий запис №943.

Від шлюбу сторони мають малолітню доньку, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується даними свідоцтва про народження серії НОМЕР_5 .

Як зазначає позивач за основним позовом, чого не заперечує відповідач за основним позовим, протягом подружнього життя відносини не склалися через різні погляди на життя, ведення господарства, виховання дитини. Вони почали сваритися та поступово втратили почуття один до одного. Шлюбно-сімейні відносини між ними припинено в грудні 2023 року. З цього часу проживають окремо, фактично не спілкуються.

Малолтня донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 проживає разом з батьком. Її вихованням та матеріальним забезпеченням займається виключно він. Вона знаходиться на його повному вихованні та утриманні та звикла вже за кілька років до умов проживання та проживання разом з батьком.

Позивач ОСОБА_1 вказує, що не може забезпечувати та виховувати дитину, оскільки не має на це ані часу ані фізичного здоров`я, ані матеріальної можливості.

Насамперед ОСОБА_2 не перешкоджає ОСОБА_1 у спілкуванні з дитиною.

ОСОБА_2 повністю опікується інтересами і потребами дитини, піклується, самостійно займається вихованням, харчуванням, слідкує за її розвитком та здоров`ям. Для дитини створено усі належні та необхідні умови для повноцінного розвитку та відпочинку.

За змістом частин 2, 8, 9, 10 ст. 7 Сімейного кодексу України, сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист.

Частиною 1 статті 9 СК України визначено, що подружжя, батьки дитини, батьки та діти, інші члени сім`ї та родичі, відносини між якими регулює цей Кодекс, можуть врегулювати свої відносини за домовленістю (договором), якщо це не суперечить вимогам цього Кодексу, інших законів та моральним засадам суспільства.

Згідно з частинами 4-6 статті 19 СК України, при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Згідно частини першої статті 119 СК України за заявою подружжя або позовом одного з них суд може постановити рішення про встановлення для подружжя режиму окремого проживання у разі неможливості чи небажання дружини і (або) чоловіка проживати спільно.

За змістом частини першої статті 120 СК України встановлення режиму окремого проживання не припиняє прав та обов`язків подружжя, які встановлені цим Кодексом і які дружина та чоловік мали до встановлення цього режиму, а також прав та обов`язків, які встановлені шлюбним договором.

Отже, встановлення режиму окремого проживання не припиняє права та обов`язки подружжя, які сторони мали до встановлення цього режиму, зокрема, щодо визначеного ними місця проживання дитини, а також порядку її виховання та утримання.

Схожі за своїм змістом правові висновки викладені Верховним Судом у постанові від 15.01.2020 року по справі № 200/952/18 та постанові від 22.12.2021 року по справі № 339/143/20.

У разі встановлення режиму окремого проживання: майно, набуте в майбутньому дружиною та чоловіком, не вважатиметься набутим у шлюбі; дитина, народжена дружиною після спливу десяти місяців, не вважатиметься такою, що походить від її чоловіка.

У відповідності з роз`ясненнями, що містяться у пункті 12Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», при застосуванні положень статей119,120 Сімейного кодексу Українисудам необхідно враховувати, що інститути окремого проживання та розірвання шлюбу мають самостійний характер. Рішення про розірвання шлюбу суд приймає, якщо його подальше збереження є неможливим, суперечить інтересам одного з подружжя чи їхніх дітей, у той час як підставою для встановлення режиму окремого проживання подружжя є неможливість чи небажання дружини і (або) чоловіка проживати спільно. За відсутності взаємної згоди подружжя на встановлення сепарації волевиявлення одного з них має бути обґрунтованим. Режим окремого проживання може встановлюватися судом не тільки за позовом одного з подружжя, а й за заявою подружжя, яке досягло спільної згоди.

За змістом диспозиції статті 119 Сімейного кодексу України, для встановлення подружжю режиму окремого проживання необхідна наявність двох умов: неможливість або небажання дружини і (або) чоловіка проживати спільно і припинення сімейних відносин між подружжям.

Встановлення режиму окремого проживання не суперечить Конституції України, чинному сімейному законодавству, не порушує права подружжя. Дружина, чоловік мають право вибору місця проживання і в результаті можуть жити окремо без встановлення режиму окремого проживання. Однак у цьому разі не зупиняється дія презумпції права спільної сумісної власності та презумпції батьківства, а отже, у конфліктних ситуаціях може виникнути потреба судового захисту прав одного з подружжя.

Відповідно до статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною 5 статті 157 цього Кодексу.

Згідно положень ч.ч.1-3 ст. 157 СК України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Відповідно до ч.1 ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Відповідно до положень ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення необхідних умов для всебічного розвитку дитини.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року).

При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v.UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

Тому в силу вимог статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року при визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Такий правовий висновок зроблено і Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року в справі № 61-327цс18.

Європейський суд з прав людини 11.07.2017 у справі «М.С. проти України» ухвалив рішення де визначив «інтереси дитини», їх місця у взаємовідносинах між батьками.

При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини в кожній конкретній справі необхідно враховувати 2 аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, в інтересах дитини є забезпечення її розвитку в безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є не благодійним.

У постанові Верховного Суду 21 травня 2020 року у справі № 587/2134/17 міститься правовий висновок, за яким рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, і насамперед повинні бути визначені та враховані інтереси дитини з огляду на об`єктивні обставини спору, а вже тільки потім права батьків.

Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), які стосуються застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Аналіз зазначених норм права та релевантної практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків випливає з прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток і належне виховання, у першу чергу повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків.

Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

При визначенні місця проживання дитини необхідно врахувати найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Судовий розгляд сімейних спорів, у яких зачіпаються інтереси дитини, є особливо складним, оскільки в його процесі вирішуються не просто спірні питання між батьками та іншими особами, а визначається доля дитини.

Суд зауважує, що сім`я є цінною для розвитку дитини, і коли вона руйнується, батьки, які почали проживати окремо, мають віднайти способи захистити дитину і забезпечити те, що їй потрібно, щоб дитина зростала у благополучній атмосфері, повноцінно розвивалася та не зазнавала негативного впливу. Ситуація, в якій батьки не в змозі віднайти такі способи за взаємним погодженням, потребує втручання органів державної влади, зокрема суду, з метою забезпечення належних стосунків між дитиною й батьками, які є фундаментальними для благополуччя дитини. Діти потребують уваги, підтримки і любові обох батьків. Діти є найбільш вразливою стороною в ході будь-яких сімейних конфліктів.

Згідно ч. 1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Тобто, вищевказаними положеннями Кодексу передбачено, що тільки у випадку наявності спору між батьками щодо місця проживання малолітньої дитини, такий спір може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Тобто сторони, як це і передбачено ч.1 ст.160 СК України, визначили місце проживання дитини з батьком за взаємною згодою.

Відтак, за відсутності між сторонами відповідного спору суд позбавлений можливості вирішувати такі питання в судовому порядку, оскільки завданням цивільного судочинства є захист порушених, невизнаних чи оспорюваних прав особи.

Сімейні відносини, враховуючи їх особистісний характер, повинні в першу чергу вирішуватися за згодою їх учасників, і тільки в разі відсутності такої згоди (існування між ними спору) - зокрема, в суді.

Відповідно до абз. 2 п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №18 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК України), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Тобто, зверненню до суду з позовом про визначення місця проживання дитини має передувати спір між батьками дитини щодо місця її проживання.

При цьому той з батьків, хто звертається до суду з таким позовом має довести, що дійсно батьки не можуть досягнути згоди щодо місця проживання дитини і з цього приводу між ними існує спір.

В поданих до суду письмових поясненнях позивач за основним позовом ОСОБА_1 , зазначила, що при зверненні з позовом до суду між нею та ОСОБА_2 існував спір щодо встановлення режиму окремого проживання подружжя з визначенням місця проживання дитини з батьком, як особою, яка самостійно виховує та утримує дитину, оскільки вони з чоловіком не дійшли згоди щодо розірвання шлюбу та задля інтересів неповнолітньої дитини вирішили зберегти шлюб, але ж проживати один з одним не можуть. Крім того, вона не може проживати з дитиною, оскільки через тривалу пологову депресіє, депресію через військовий стан в Україні та постійні панічні атаки, не може їй надати виховання та утримання, а тому залишила дитину батькові на самостійне виховання та утримання та виїхала проживати з зареєстрованого місцяпроживання в інше місце.

Згодом, сторони дійшли згоди, що встановлення режиму окремого проживання подружжя є недоцільним, оскільки вирішили розірвати шлюб в судовому порядку, через те, що і так тривалий час проживають окремо один від одного, а щодо вимог про визначення місця проживання дитини з батьком, як особою яка самостійно виховує та утримує дитину, то сторони в ході розгляду справи кінцево досягли згоди, щодо визначення місця проживання дитини з батьком, оскільки дитина проживає з батьком ОСОБА_2 вже більш двох років, звикла до умов такого проживання, отримує від батька належний догляд, харчування, лікування. Тобто задля найкращих інтересів дитини її місце проживання доцільне з батьком, як особою, яка самостійно виховує та утримує дитину.

Таким чином, зі змісту позовної заяви та наданих у судовому засіданні пояснень позивача вбачається, що між позивачем та відповідачем на момент звернення з позовом до суду існував спір щодо встановлення режиму окремого проживання подружжя, а в процесі розгляду справи в суді сторони досягли згоди щодо звернення до суду з позовом про розірвання шлюбу, тобто встановлення режиму окремого проживання подружжя стало недоцільним. Щодо спору про визначення місця проживання малолітньої дитини з батьком, то сторони в процесі розгляду справи довели про доцільність визначення місцяпроживання малолітньої дитини з батьком, оскільки джитина вже більш двох років проживає з батьком ОСОБА_2 , який самостійно займається її вихованням та утримання і задоволення позовних вимог в цій частині стало недоцільним.

Тому позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради встановлення режиму окремого проживання подружжя з знаходженням дитини на самостійному вихованні та утриманні батька, підлягають залишенню без задоволення.

Щодо зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав ОСОБА_1 відносно малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Як зазначив в зустрічній позовні заяві позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 , малолітня донька ОСОБА_4 вже більш двох років проживає з ним, батьком ОСОБА_2 та знаходиться на його повному вихованні та утриманні.

ОСОБА_1 перенесла психологічну травму при народженні дитини. Дуже важко її народжувала та потім довгий час перебувала в родовій депресії, не мала бажання доглядати за новонародженою дитиною, що першочергове призвело до постійних сварок та скандалів, втрати почуттів один до одного. Що на її психологічний стан наклалось введення військового стану в Україні.

Відповідач ОСОБА_1 пішла від ОСОБА_2 , заливши дитину проживати з батьком.

Як зазнчає позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 , на даний час відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_1 проживає за межами м. Харкова та Харківської області, до них з донькою не приїжджає та не спілкується з дитиною, при цьому зазначає, що вона досі перебуває в депресії, вона страждає на панічні атаки, через родову депресію та через ведення бойових дій з боку рф та вона не може ані доглядати за дитиною, ані надавати їй матеріального забезпечення, оскільки не працює, не має постійного стабільного доходу. Тому малолітній дитині найкраще буде проживати з батьком, оскільки вона вже звикла проживати з ним та повністю знаходиться на його вихованні та утриманні

На даний час між позивачем та відповідачем досягнуто усної згоди щодо звернення до суду з позовом про розірвання шлюбу.

Така поведінка відповідача протирічить природі та суті сім`ї в цілому. Відповідач бажає користуватись правами, однак відмовляється нести обов`язки, покладені на неї законом, по відношенню до свого неповнолітньої доньки для належного існування сім`ї.

Тобто, відповідач самоусунулась від виконання своїх обов`язків, передбачених Сімейним Кодексом України.

Всі наведені факти можна розцінювати, як ухилення від виховання дитини матір`ю, свідомого нехтування нею своїми обов`язками, що підтверджує відсутність серйозного ставлення відповідача до своїх батьківських обов`язків.

Насамперед ОСОБА_2 не перешкоджає відповідачу у спілкуванні з донькою. Не заперечував та не заперечуватиме на зустрічах матері з дитиною.

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини, якими позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 обґрунтовує свої вимоги, давши оцінку доказам, що мають значення для справи, суд прийшов до висновку, що зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 обґрунтовані, а тому підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.3 ст. 49 ЦПК України до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви.

Згідно з положеннями ч.1 ст. 193 ЦПК України, відповідач має право пред`явити зустрічний позов у строк для подання відзиву.

Відповідно до вимог ст. 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Згідно ст. 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я або навчальний заклад, в якому вона перебуває, орган опіки і піклування, прокурор, сама дитина, яка досягла 14 років.

Так, відповідно до п. 2 ч.1 ст. 164 СК України однією з підстав для позбавлення батьківських прав є ухилення батьків від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені умови, як кожну окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, тобто свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява №31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58).

Відповідно до п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення батьківських прав та поновлення батьківських прав» № 3 від 30.03.2007 року ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Поведінка відповідача, яка тривалий час взагалі не спілкується із дитиною, не виховує її, не утримує матеріально, свідчить про її байдуже ставлення до дитини та про свідоме нехтування ним своїми батьківськими обов`язками.

Відповідно до ст. 150 Сімейного Кодексу України, батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.

Позбавлення батьківських прав є заходом відповідальності батьків за невиконання або неналежне виконання ними своїх батьківських обов`язків. Головною метою такого заходу є захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей і стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов`язків. Ухилення батьків від виховання дітей, як підстава позбавлення батьківських прав, можлива лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини. Це означає, що позбавлення батьківських прав допускається лише, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо і лише при наявності вини в діях батьків.

Виключний характер позбавлення батьківських прав пояснюється тим, що воно може бути здійснено тільки судом. З цієї ж причини встановлений вичерпний перелік підстав позбавлення батьківських прав, який охоплює всі можливі способи порушення батьками прав і інтересів дитини.

Будь-яка з підстав для позбавлення батьківських прав, перелічена в ст. 164 СК України, є критерієм протиправної поведінки батьків по відношенню до своєї дитини.

За змістом роз`яснень, викладених у п.п. 15,16,17 постанови Пленуму ВСУ №3 від 30.03.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

З огляду на вищевикладене, суд вважає, що при розгляді справи знайшли підтвердження обставини, що відповідач за власною ініціативою самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків по відношенню до дитини, без поважних причин залишивши його без уваги та турботи, при цьому має місце відсутність перешкод у спілкуванні з дитиною та позивачем доведено, що поведінка відповідача відносно дитини є свідомим нехтуванням ним своїми батьківськими обов`язками, що свідчить про наявність підстав для позбавлення відповідача батьківських прав.

Разом з тим, суд звертає увагу на те, що відповідно до ч. 1 ст. 169 Сімейного кодексу України мати, батько, позбавлені батьківських прав, мають право на звернення до суду із позовом про поновлення батьківських прав. Відповідно до ч. 4 зазначеної статті, суд при поновленні батьківських прав перевіряє наскільки змінилася поведінка особи, позбавленої батьківських прав, та обставини, що були підставою для позбавлення батьківських прав, і постановляє рішення відповідно до інтересів дитини.

Відповідно до ч. 2 ст. 166 СК України особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини.

Відповідно до статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Відповідно до положень ст. 1-3 Конвенції ООН "Про права дитини", в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом і з цією метою вживаються всі відповідні законодавчі і адміністративні заходи.

Позивач забезпечує доньку самостійно, надає їй необхідного утримання, медичного лікування, оздоровлення, виховання, навчання, розвитку тощо.

Проживає з донькою з донькою в квартирі АДРЕСА_3 , де є всі зручності та облаштована кімната для дитини, її стандартного розвитку та виховання.

Відповідач, з моменту, припинення шлюбно-сімейних відносини, перестала цікавитися донькою, проживає окремо, не спілкується, при цьому каже, що в неї депресивний стан, дуже багато невирішених справ, вона зайнята своїми турботами, та їй не вистачає часу приділяти увагу доньці і не заперечує проти позбавлення її батьківських прав відносно дитини, яка проживає зі мною та знаходиться на моєму повному самостійному вихованні та утриманні..

Відповідач, з моменту припинення шлюбно-сімейних відносин з позивачем, перестала цікавитися донькою, практично не спілкується з позивачем та донькою, при цьому каже, що в неї зараз дуже багато справ, вона зайнята своїми турботами, та їй не вистачає часу приділяти увагу доньці.

У відповідності до вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмету спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумнів у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконання обов`язків щодо доказів.

З огляду на вищевикладене, суд вважає, що при розгляді справи знайшли підтвердження обставини, що відповідач за зустрічною позовною заявою ОСОБА_1 за власною ініціативою самоусунулась від виконання своїх батьківських обов`язків по відношенню до дитини, без поважних причин залишивши її без батьківської уваги та турботи, при цьому має місце відсутність перешкод у спілкуванні з донькою та позивачем доведено, що поведінка відповідача відносно дитини є свідомим нехтуванням нею своїми батьківськими обов`язками, що свідчить про наявність підстав для позбавлення її батьківських прав відносно малолітньої доньки .

З`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про задоволення зустрічного позову про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно малолітньї доньки ОСОБА_3 .

Щодо вимог основного позову ОСОБА_1 про встановлення режиму окремого проживання подружжя з визначенням місця проживання дитини з батьком, як особою, яка самостійно виховує та утримує дитину, то такі вимоги підлягають залишенню без задоволення, оскільки на момент звернення з позовом до суду між сторонами існував спір, а в процесі розгляду справи сторони дійшли згоди щодо недоцільності задоволення позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 5, 6, 10,13,81, 206, 263-265, 280, 286, 287, 353 ЦПК України, ст.ст. 119, 120, 141, 153, 157, 159, 160, 161, 164-166 СК України, ст. ст. 29, 31 ЦК України, ЗУ «Про охорону дитинства», Конвенцією ООН «Про права дитини», суд -

УХВАЛИВ :

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради встановлення режиму окремого проживання подружжя з знаходженням дитини на самостійному вихованні та утриманні батька залишити без задоволення.

Зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради про позбавлення батьківських прав задовольнити.

Позбавити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , паспорт НОМЕР_3 , виданий 06.08.2011 Хмельницьким МВ УМВС України в Хмельницькій області, РНОКПП НОМЕР_4 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , батьківських прав відносно малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку безпосередньо до Харківського апеляційного суду, шляхом подачі апеляційної скарги у 30-денний строк з дня його проголошення.

Учасники справи, яким повний текст рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження шляхом подання апеляційної скарги протягом 30 днів з дня вручення повного рішення суду.

Суддя Майстренко О.М.