25 грудня 2025 року місто Київ.
Справа № 372/2493/23
Апеляційне провадження № 22-з/824/1544/2025
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Желепи О.В.
суддів Поліщук Н.В., Соколової В.В.
розглянув у письмовому провадженні заяву Пікалова Владислава Сергійовича в інтересах ОСОБА_1 про ухвалення додаткової постанови в справі за апеляційною скаргою Пікалова Владислава Сергійовича в інтересах ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 10 квітня 2025 року (ухвалено у складі судді Хромової О.О., повний текст рішення складено 21.04.2025 року)
у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа - Служба у справах дітей Козинської селищної ради Обухівського району Київської області, про визначення місця проживання дитини
Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 10 квітня 2025 року позов задоволено.

Визначено місце проживання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із матір`ю ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

Не погоджуючись з таким рішенням суду, представник відповідача15 травня 2025 року подав до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, якою просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову.

Постановою Київського апеляційного суду від 18 листопада 2025 року апеляційну скаргу задоволено.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 10 квітня 2025 року - скасовано та ухвалено нове.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа - Служба у справах дітей Козинської селищної ради Обухівського району Київської області, про визначення місця проживання дитини - відмовлено.

24 листопада 2025 року представник відповідача Пікалов В.С. подав до Київського апеляційного суду заяву про стягнення понесених судових витрат, якою просить ухвалити додаткове рішення, яким стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати, понесені ОСОБА_1 у розмірі 193 607 грн.

З урахуванням того, що 5 день припадав на вихідний заява подана в межах п`ятиденного строку передбаченого законом.

В заяві представник відповідача зазначає, що у Договорі про надання правничої допомоги передбачено, що за представництво інтересів Довірителя в суді 1 інстанції Довіритель зобов`язується сплатити Виконавцю винагороду у гривнях, еквівалентну 2000 доларам США, за представництво інтересів Довірителя в суді апеляційної інстанції Довіритель зобов`язується сплатити Виконавцеві суму гонорару у гривнях, еквіваленту 1000 доларів США Також даним Договором передбачено у разі відмови у задоволенні позову винагороду у гривнях, еквівалентну 1500 доларам США.

Вказує, що відповідно до положень вказаного вище договору Відповідачу було виставлено рахунки на загальну суму 187 216.00 грн.

Зазначає, що зазначений розмір витрат відповідає складності, об`ємності та часу розгляду справи.

Також вказує, що відповідач поніс витрати на переклад документів, які з`являлися під час розгляду спору про місце проживання ОСОБА_5 в суді міста Мюнхена.

24 грудня 2025 року до Київського апеляційного суду надійшли заперечення представника позивача - ОСОБА_6., в яких вона просила у задоволенні заяви відмовити. Зазначає, що жодних заявлених сум розрахунку витрат на правову допомогу не було подано ні під час судових дебатів, ні через 5 днів після постановлення рішення суду. Такого розрахунку не було надано і до апеляційної скарги.

Вважає, що заявлена представником відповідача до стягнення сума вочевидь є невиправданою та необґрунтованою, не відповідає обсягу виконаної адвокатом роботи (наданих послуг) та критерію розумності, та є неспівмірною з обсягом наданих адвокатом послуг. Вказує, що на стадії розгляду судом першої інстанції адвокатом не було подано відзив на позов і його участь полягала у деяких засіданнях. Подання апеляційної скарги до суду та участь у декількох судових засіданнях за своїм обсягом є невеликими, не навантажені правовим обґрунтуванням, оскільки як складання апеляційної скарги, так і участь у декількох судових засіданнях не потребувало значних зусиль та тривалого часу для складення, особливо для фахівця у галузі права.

Відтак, вважає, що розмір гонорару взагалі є неспівмірним зі складністю справи, яку розглядав суд, та не відповідає тому обсягу послуг, які були надані адвокатом Пікаловим В. стороні Відповідача

Відповідно до частин першої та другою статті 246 ЦПК України, якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог. У випадку, визначеному частиною першою цієї статті, суд вирішує питання про судові витрати без повідомлення учасників справи.

Апеляційний суд вважає за можливе розглянути подану заяву про ухвалення додаткового рішення щодо розподілу судових витрат в порядку письмового провадження без повідомлення та виклику учасників справи, у зв`язку з відсутністю такої необхідності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача Желепи О.В., дослідивши матеріали справи, колегія суддів доходить висновку, що заява про ухвалення додаткового рішення підлягає частковому задоволенню .

Відповідно до частин третьої та четвертої статті 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів із дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення, а в разі якщо суд вирішує лише питання про судові витрати - без повідомлення учасників справи.

З постанови Київського апеляційного суду від 18 листопада 2025 року вбачається, що апеляційним судом не було вирішено питання про судові витрати.

Щодо відшкодування витрат, понесених відповідачем на правничу допомогу у суді першої інстанції.

Відповідно до ч.ч. 1-2 ст. 134 ЦПК України, разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.

У частині першій статті 246 ЦПК України визначено, що якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.

Отже, у випадку якщо сторона з поважних причин до закінчення судових дебатів не могла подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, та подає ці докази разом з відповідною заявою після прийняття рішення по суті позовних вимог, то така сторона повинна обґрунтувати поважність причин не подання таких доказів суду до закінчення судових дебатів у справі; у разі відсутності обґрунтування поважних причин чи їх неповажності суд відмовляє в задоволенні заяви про стягнення витрат.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 10 січня 2024 року у справі № 285/5547/21, й підтримана Об`єднаною Палатою Верховного Суду в постанові від 22 квітня 2024 року у справі №346/2744/21, що за приписами частини четвертої статті 263 ЦПК України має бути враховано судом.

Колегія суддів також враховує, що в постанові Верховного Суду від 29 травня 2025 року у справі №757/40871/20 вказано, що «ухвалюючи додаткову постанову у справі щодо розподілу судових витрат на професійну правничу допомогу, понесених позивачем під час розгляду справи у суді першої, апеляційної та касаційної інстанцій, апеляційний суд дійшов загалом обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні заяви позивача у цій частині, оскільки до закінчення судових дебатів у суді апеляційної інстанції - 21 січня 2025 року представник позивача не подав усіх достовірних доказів на підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу та не обґрунтував поважності причин неможливості подання доказів до вказаного часу. Заявником не було зазначено будь-яких поважних причин, які перешкоджали б подати відповідні докази до закінчення судових дебатів у справі».

У цій справі відповідач ні у відзиві на позовну заяву, ні під час вступу адвоката Пікалова В.С. як нового представника відповідача у справу, ні під час судових дебатів в суді першої інстанції, не заявив орієнтовний або остаточний розрахунок судових витрат. Стороною відповідача відповідно не було надано і докази понесення витрат у суді першої інстанції, окрім Договору про надання правничої допомоги, як і не було заявлено, що такі докази будуть надані після ухвалення судом рішення.

Апеляційний суд звертає увагу, що у заяві про ухвалення додаткової постанови відсутнє обґрунтування поважності причин не подання доказів для розподілу витрат на правничу допомогу понесених у суді першої інстанції до дня ухвалення апеляційним судом постанови від 18 листопада 2025 року, незважаючи на те, що акт про виконані роботи в суді першої інстанції від 12 квітня 2025 року, та рахунок від 26 листопада 2024 року 2025 року, складено до подачі апеляційної скарги (15 травня 2025 року).

Ураховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про відмову в задоволенні заяви про стягнення витрат на правничу допомогу у суді першої інстанції, через те, що сторона відповідача в суді першої інстанції одночасно з подачею першого процесуального документу не подавала орієнтовний розрахунок очікуваних витрат, а також докази на підтвердження понесення таких витрат були подані з пропуском строку, який сторона не просила поновити.

Щодо відшкодування витрат, понесених відповідачем на правничу допомогу у апеляційній інстанції.

З матеріалів справи вбачається, що у апеляційній скарзі представником відповідача було зазначено, що відповідач планує нести витрати у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції, у тому числі на правничу допомогу у розмірі, що визначено Договором про надання правничої допомоги № 1 від 26.11.2024 року. Заявлено, що докази понесених судових витрат будуть надані у строки, встановлені ч. 8 ст. 141 ЦПК України.

До заяви про ухвалення додаткової постанови на підтвердження понесення витрат на правничу допомогу у апеляційному суді було додано акт про виконання роботи (надані послуги від 19 листопада 2025 року, де зазначено, що вартість адвокатських послуг в суді апеляційної інстанції сторони визначили згідно п. 4.1.2. Договору в 1000 доларів США, що становить 41 200 грн.

Крім того, гонорар успіху згідно п. 4.1.3. за виграну справу становить 1 500 доларів США, що за курсом НБУ на 19.11.2025 року становить 63 138,60 грн.

Згідно Акту виконавцем було надано такі послуги: підготовлення і подання апеляційної скарги на рішення суду з чисельними доказами і документами; забезпечення перекладу нових судових рішень сімейного суду м. Мюнхена по місцю фактичного проживання дитини та подано вказані докази суду; подання суду чисельних заяв, пояснень, клопотань і інших процесуальних документів, які наявні в матеріалах справи на стадії апеляції; взяття участі у 6 судових засідань; замовлення чисельних перекладів з німецької мови на українську документів, які стосувалися обставин життя дитини в Німеччині.

Також було надано рахунки про оплату юридичних послуг від 27 травня 2025 року та від 19 листопада 2025 року на суму 41 200 грн та 63 138, 60 грн відповідно.

Відтак апеляційний суд констатує надання адвокатським об`єднанням «Стоїк» послуг з правничої допомоги Сміяну К.О. та понесення витрат у зв`язку з цим.

Так, Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 19.02.2020 року у справі №755/9215/15-ц з цього питання дійшла висновку, що «розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги у разі надання відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою».

Подібні висновки викладені Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, Верховним Судом у постановах від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19, від 10 листопада 2021 року у справі № 329/766/18.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Такий висновок викладений у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19, у постанові Верховного суду від 26.07.2022 року у справі № 910/1209/21, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 року у справі № 755/9215/15-ц. у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 року у справі № 922/1964/21 у постанові Верховного суду від 28.06.2023 року у справі № 463/2001/19.

Під час вирішення питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу суд:

- має право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, керуючись критеріями, які визначені у частині четвертій статті 137 ЦПК України (а саме співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи, часом, обсягом наданих адвокатом послуг, ціною позову та (або) значенням справи для сторони), але лише за клопотанням іншої сторони (подібні висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 липня 2023 року у справі № 911/3312/21);

- з власної ініціативи або за наявності заперечення сторони може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу повністю або частково, керуючись критеріями, що визначені у частинах третій-п`ятій, дев`ятій статті 141 ЦПК України (а саме: пов`язаність витрат із розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність розміру витрат до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі, чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінка сторони під час розгляду справи щодо затягування розгляду справ; дії сторін щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом; істотне перевищення або заявлення неспівмірно нижчої суми судових витрат, порівняно з попереднім (орієнтовним) розрахунком; зловживання процесуальними правами) (близькі за змістом висновки сформульовані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року № 922/1964/21).

Подібні висновки викладено також у постановах Верховного Суду від 20 лютого 2024 року у справі № 910/615/14 (№ 910/5042/22), від 26 вересня 2024 року у справі № 910/11903/23, від 25 січня 2025 року у справі № 369/849/18.

Отже, у разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони. Натомість під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені у частині третій статті 141 ЦПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу, або ж присудити такі витрати частково (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2024 року у справі № 686/5757/23 (провадження № 14-50цс24)).

Критерії оцінки реальності адвокатських витрат (установлення їхньої дійсності та необхідності), а також розумності їхнього розміру застосовують з огляду на конкретні обставини справи, тобто є оціночним поняттям. Вирішення питання оцінки суми витрат, заявлених до відшкодування, на предмет відповідності зазначеним критеріям є завданням того суду, який розглядав конкретну справу і мав визначати суму відшкодування з належним урахуванням особливостей кожної справи та всіх обставин, що мають значення.

Апеляційний суд наголошує, що подання доказів на підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу не є безумовною підставою для відшкодування судом таких витрат у зазначеному розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критеріям реальності адвокатських витрат (їхньої дійсності й потрібності) та розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи.

Колегія суддів частково погоджується із запереченнями сторони позивача щодо того, що визначений представником відповідача розмір витрат на професійну правничу допомогу є надмірним та не відповідає критерію розумної необхідності таких витрат. Верховний Суд неодноразово підкреслював, що стягнення витрат на правничу допомогу не може бути способом необґрунтованого збагачення сторони, на користь якої ці витрати стягуються, та не може перетворюватися на додатковий спосіб отримання доходу (див. постанови від 24.01.2022 у справі № 911/2737/17; від 19.11.2024 у справі № 910/14543/23).

Більш того, заявлені стороною відповідача у цій справі витрати стосувалися організаційного, технічного або дублюючого характерупослуг. Деякі докази та клопотання подавались по декілька разів. На стадії апеляційного розгляду подавались представниками відповідача численні додаткові пояснення, в наданні яких не було необхідності, документи з різними назвами дублювали правове обґрунтування викладене в апеляційній скарзі і відповідно подавати такі, - дублюючі правову позицію письмові процесуальні заяви необхідності не було. Слід зазначити, що аналогічні клопотання та процесуальні заяви подавались як через електронний суд так і поштою та через відділ прийому громадян.

Оцінюючи подані відповідачем докази в їх сукупності, колегія суддів вважає, що заявлена сума 41 200грн за надані послуги та 63 138, 60 грн гонорару успіху не відповідає критерію розумності, неминучості та співмірності, встановленому ст. 141 ЦПК України. Такий розмір витрат не відповідає характеру та складності спору, обсягу фактично виконаних у суді апеляційної інстанції процесуальних дій, а також загальній практиці визначення гонорарів у подібних справах.

Крім того, щодо гонорару успіху, апеляційний суд звертає увагу, що у рішенні від 19 жовтня 2000 року у справі «Iatridis v. Greece» («Іатрідіс проти Греції», заява № 31107/96) (щодо справедливої сатисфакції) ЄСПЛ вирішував питання обов`язковості для цього суду угоди, укладеної заявником зі своїм адвокатом стосовно плати за надані послуги, що співставна з «гонораром успіху». Такі угоди, якщо вони є юридично дійсними, можуть підтверджувати, що у заявника дійсно виник обов`язок заплатити відповідну суму гонорару своєму адвокатові. Однак угоди такого роду, зважаючи на зобов`язання, що виникли лише між адвокатом і клієнтом, не можуть зобов`язувати суд, який має оцінювати судові та інші витрати не лише через те, що вони дійсно понесені, але й ураховуючи також те, чи були вони розумними (§ 55).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19) також зауважила, що за наявності угод, які передбачають «гонорар успіху», ЄСПЛ керується саме наведеними вище критеріями під час присудження судових та інших витрат, зокрема, у рішенні від 22 лютого 2005 року у справі «Pakdemirli v. Turkey» («Пакдемірлі проти Туреччини», заява № 35839/97) суд також, незважаючи на укладену між сторонами угоду, яка передбачала «гонорар успіху» у сумі 6 672,90 євро, однак, на думку суду, визначала зобов`язання лише між заявником та його адвокатом, присудив 3 000,00 євро як компенсацію не лише судових, але й інших витрат (§ 70-72) (пункт 5.43 постанови).

З урахуванням наведеного вище, не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення між ними договору, що передбачає сплату адвокату «гонорару успіху», у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.

Колегія суддів погоджується з запереченнями позивача, що заявлений гонорар успіху не є співмірним з обсягом наданих послуг та критеріємреальності адвокатських витрат, виходячи з конкретних обставин справи та її складності. Апеляційний суд також враховує, що зазначена сума у розмірі 63 138, 60 грн є додатковою винагородою адвоката.

Колегія суддів встановила, що об`єктивно необхідними було надання правничої допомоги на складання апеляційної скарги, та представництво в судових засіданнях, в яких представник мав можливість усно заявити клопотання про приєднання рішень суду м. Мюнхена, та доказів фінансової спроможності батька утримувати дитину, які були прийняті апеляційним судом. Решта процесуальних документів та клопотань, що подавались письмово не є необхідними витратами, які має відшкодовувати позивач, оскільки в їх задоволенні відмовлялось, а тривалість всіх судових засідань в апеляційному суді не була значною.

З огляду на викладене, колегія суддів доходить висновку, що справедливими, обґрунтованимиі такими, що відповідаютьреальній необхідності, є витрати на правничу допомогу у суді апеляційної інстанції в розмірі 22000 грн, в тому числі з гонораром успіху, що забезпечує належний баланс між правами та інтересами сторін, унеможливлює надмірне покладення фінансового тягаря на позивача та відповідає стандартам, сформованим Верховним Судом.

Апеляційній суд також враховує, що понесені відповідачемвитрати на переклад письмових доказів і документів наданих до суду у ромірі 4 810 грн, підтвердженням чого є Акти № 2486-н та № 3351-н здачі-прийняття виконаних послуг, рахунки фактура № 2486-ц та № 3351-н та відповідні платіжні інструкції, відповідно до положень частини 3 ст. 133, ч.ч. 3-6 ст. 139 ЦПК України, належать до витрат пов`язаних з розглядом справи, які є доведеними та мають бути відшкодовані позивачем.

Також судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України).

При подачі апеляційної скарги відповідачем сплачено 1 581 грн 36 коп, що підлягає відшкодуванню позивачем.

Керуючись ст. ст. 133, 137, 141, 270, 382, 384 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ

Заяву Пікалова Владислава Сергійовича в інтересах ОСОБА_1 про ухвалення додаткової постанови задовольнити частково.

Ухвалити в справі додаткове судове рішення, яким:

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в апеляційному суді- 22000 грн, судовий збір, сплачений за подачу апеляційної скарги 1 581 грн 36 коп. та витрати за переклад документів у розмірі 4 810 грн., а всього

Додаткова постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її підписання та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів.

Головуючий О.В. Желепа

Судді Н.В. Поліщук

В.В. Соколова