Справа № 462/4428/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 грудня 2025 року м.Львів

Залізничний районний суд м. Львова у складі:

головуючого-судді Палюх Н.М.

при секретарі Мельник А.-В.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Львові справу за позовом ОСОБА_1 до Львівської міської ради, третя особа: ОСОБА_2 про визнання права власності на спадкове майно,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернулася до суду із позовною заявою, в якій просить визнати за нею право власності на земельну ділянку із кадастровим номером №:02:001:0522, площею 0,0672, вид цільового призначення 02.01 Для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), місце розташування: АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . В обґрунтування своїх вимог покликається на те, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла її мати ОСОБА_3 , яка за життя склала заповіт, згідно якого заповіла позивачці належний їй житловий будинок із всіма приналежними до нього господарськими спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . 19.09.2023 їй було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на житловий будинок. Оскільки земельна ділянка, на якій розташований даний будинок, не була включена спадкодавцем до обсягу спадщини за заповітом, позивач повторно звернулась до приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Кваснікевич Л.І. для оформлення спадкових прав на земельну ділянку, однак нотаріусом відмовлено у видачі свідоцтва, оскільки земельна ділянка є частиною спадщини, що не охоплена заповітом, а відтак спадкоємцями спадкується за законом на загальних підставах. Відтак, вона у позасудовому порядку не може врегулювати даний спір, а тому просить позов задовольнити.

Ухвалою суду від 24 червня 2025 року відкрито провадження у справі, призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова, занесеною у протокол судового засідання від 03 листопада 2025 року підготовче провадження закрито та призначено справу до судового розгляду.

У судове засідання позивач та його представник не з`явилися, хоча належним чином повідомлялися про час і місце судових засідань. Від представника позивача надійшло клопотання про розгляд справи без його та позивача участь, просив позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача та третя особа у судове засідання не з`явилися, хоча належним чином повідомлялися про час і місце судових засідань, про причини неявки не повідомили.

Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до частини першої ст.4 ЦПК України, частини першої ст.16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною ч.1 ст.15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Статтями 12, 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Зі змісту ст.76-80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Докази повинні відповідати ознакам належності, допустимості, достовірності, а їх сукупність достатності.

Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Судом встановлено, що ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) зроблено актовий запис №1092 та видано свідоцтво про смерть серії НОМЕР_1 /а.с.31/.

Згідно з свідоцтвом про право приватної власності на житловий будинок від 14.06.1988, який посвідчено Виконавчим комітетом Рудненської селищної Ради народних депутатів і записано у реєстрову книгу за №123 /а.с.30/, житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності ОСОБА_3 .

Водночас, відповідно до свідоцтва про одруження виданого Кам`янка-Бузьким районним бюро ЗАГС у Львівській області, актовий запис №32 /а.с. 34/, шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було зареєстровано 07.05.1967, що свідчить про те, що житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 належав їм на праві спільної сумісної власності як такий, що був набутий за час перебування у шлюбі.

Також встановлено, що за життя ОСОБА_3 29.10.1998 склала заповіт, посвідчений державним нотаріусом Другої Львівської державної нотаріальної контори Ленишин У.М., зареєстрований в реєстрі за №1-4071 /а.с.17/, за яким заповіла своїй дочці ОСОБА_1 належний їй на праві власності житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_3 помер ОСОБА_4 /а.с.87/, а 14.08.2021 ОСОБА_3 /а.с.31/.

З дослідженої судом копії спадкової справи №31/2021 /а.с.74 зворотна сторона 107/ вбачається, що позивач ОСОБА_1 19.09.2023 звернулася до приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Кваснікевич Л.І. із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 /а.с.89/ та отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом, яка складається із житлового будинку з приналежними до нього господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 . Свідоцтво про право на спадщину за заповітом зареєстроване в спадковому реєстрі за №1584 /а.с.94 зворотна сторона/.

Окрім цього, матеріали спадкової справи містять заяву №98 від 14.11.2024 про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом, яку було подано представником ОСОБА_2 за довіреністю ОСОБА_5 /а.с. 96/.

Згідно листа №200/02-14 від 15.11.2023 року приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Кваснікевич Л.І. повідомила ОСОБА_2 , що оскільки спадкоємцем не надано документів, які би підтверджували його непрацездатність, інвалідність, що існувала на момент відкриття спадщини, відповідач не розглядався як особа, яка має право на обов`язкову частку у спадщині /а.с. 99/.

Згідно листа №201/02-14 від 15.11.2023 року приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Кваснікевич Л.І. повідомила ОСОБА_1 , що до неї надійшла заява ОСОБА_2 про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом, на яку вона відповіла відмовою із вказаних причин, проте порекомендувала звернутися до суду для вирішення питання щодо права власності на земельну ділянку із кадастровим номером №:02:001:0522, площею 0,0672, місце розташування: АДРЕСА_1 /а.с. 99 зворотна сторона-100/.

В матеріалах справи міститься копія спадкової справи, заведеної після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , з якої вбачається, що після смерті ОСОБА_4 належне йому на праві власності майно успадкувала його дружина, ОСОБА_3 , діти спадкодавця ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у встановлений законом шестимісячний строк від спадщини відмовилися, а відтак ОСОБА_3 успадкувала усе належне ОСОБА_4 на день смерті майно /а.с.32-74/.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися й розпоряджатися своєю власністю.

Відповідно до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з ст.1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Стаття 1268 ЦК України вказує, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї.

Виходячи із положень статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. При цьому, до заяви про прийняття спадщини ставиться вимога особистого її подання спадкоємцем.

Згідно з статтею 1270 ЦК для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. А при його недотриманні, відповідно до ст.1272 ЦК України, спадкоємець вважається таким, що не прийняв її.

Вирішуючи даний спір, суд виходить з того, що з досліджених доказів не встановлено обставин фактичного постійного проживання ОСОБА_2 разом із спадкодавцем його матір`ю ОСОБА_3 на час її смерті, і відповідно на час відкриття спадщини ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Однак, відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 28.04.2021 року у справі № 204/2707/19 (провадження № 61-15380св20), державна реєстрація спадкоємця сама по собі не є беззаперечним доказом його постійного проживання на момент смерті спадкодавця за адресою реєстрації. Частина третя статті 1268 ЦК України вимагає наявність фактичного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не лише реєстрацію місця проживання за адресою спадкодавця, що можуть бути відмінними один від одного.

При дослідженні копії матеріалів спадкової справи №21/2019 після смерті ОСОБА_2 судом встановлено, що ОСОБА_2 своєю заявою відмовився від прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_2 , а таку заяву було нотаріально посвідчено 30.01.2020 нотаріусом у м.Чикаго, штат Іллінойс, Сполучені Штати Америки та яку було апостильовано у секретаріаті штату Іллінойс для використання в Україні /а.с. 45-46/.

Окрім цього, слід зазначити, що згідно з відповіддю Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України на ухвалу Залізничного районного суду м.Львова від 07.10.2024 року, даних щодо перетину державного кордону України, лінії розмежування з тимчасово окупованою територією України ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , в період з 08.11.2017 по 11.10.2024 у базі даних «Відомості про осіб, які перетнули державний кордон України, в`їхали на тимчасово окуповану територію України або виїхали з такої території» не виявлено /а.с.191 справи №462/267/24/.

Аналогічний висновок викладено у постанові Львівського апеляційного суду від 09.06.2025 у справі №462/267/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом та визнання права власності на частку житлового будинку і частку земельної ділянки в порядку спадкування за законом.

Враховуючи вказані обставини, суд дійшов висновку, що третьою особою ОСОБА_2 не було прийнято спадщину у порядку ч.3 ст.1268 ЦК України, що не заперечуються відповідачем, а відтак ОСОБА_1 є єдиною спадкоємицею щодо майна ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Згідно статті 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, яка необхідна для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом.

Частиною першою статті 120 ЗК України встановлено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Таким чином, законодавцем визначено принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. Тобто особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду має право на відповідну частину земельної ділянки на тих самих умовах, на яких воно належало попередньому власникові або користувачу, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.

Такого висновку щодо застосування зазначених норм матеріального права у подібних правовідносинах дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 червня 2020 року у справі № 689/26/17 (провадження № 14-47цс20) та постанові Верховного Суду від 09 грудня 2020 року у справі № 642/3950/17 (провадження № 61-7008св19).

На основі повно та всебічно з`ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити та визнати за ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку із кадастровим номером №:02:001:0522, площею 0,0672, вид цільового призначення 02.01 Для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), місце розташування: АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

На підставі наведеного та керуючись ст. ст.12, 89, 263, 264, 265, 274-279 ЦПК України, суд-

у х в а л и в:

Позов задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку із кадастровим номером №:02:001:0522, площею 0,0672, вид цільового призначення 02.01 Для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), місце розташування: АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 23 грудня 2025 року.

Учасник справи:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідач: Львівська міська рада, , адреса місцезнаходження: м.Львів, пл.Ринок, 1.

Третя особа: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстроване місце проживання АДРЕСА_1 .

Суддя: