Справа № 331/4401/25
Провадження № 2-о/331/517/2025
У Х В А Л А

про повернення заяви

29 грудня 2025 року місто Запоріжжя

Суддя Олександрівського районного суду міста Запоріжжя Яцун О.О., в стадії вирішення питання про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі за заявою ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_2 , про встановлення факту належності правовстановлюючих документів,

В С Т А Н О В И В:

31 липня 2025 року до Олександрівськогорайонного суду міста Запоріжжя через підсистему «Електронний суд» надійшла заява ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_2 , який діє на підставі ордеру на надання правничої допомоги серії АР № 1255368 від 30.07.2025 року, про встановлення факту належності правовстановлюючих документів.

У заяві заявник просить суд встановити факт належності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , наступних документів:

- диплому серії НОМЕР_2 від 13.07.1978 року, що видано професійно-технічним училищем № 19, що знаходиться у м. Уфа, Росія;

- диплому серії НОМЕР_3 від 06.07.1984 року, що видано Саратовським вищим військовим командним Червонопрапорним училищем ім. Ф.Е. Дзержинського МВС СРСР, що знаходиться у м. Саратов, Росія;

- військового квитка серії НОМЕР_4 від 04.07.1996 року, що видано ІНФОРМАЦІЯ_2 .

В обґрунтування заяви заявник зазначив, що у вказаних вище документах наявні розбіжності у написанні його по батькові. Між тим, заявник має бажання звернутися до пенсійних органів з метою отримання пенсії за віком. Однак, для підтвердження робочого стажу та підтвердження проходження військової служби заявник не може подати до пенсійних органів документи, що містять помилки у написанні по батькові заявника.

На підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 31 липня 2025 року, головуючим суддею по вищезазначеній цивільній справі визначено суддю Яцун О.О.

Ухвалою Олександрівського районного суду міста Запоріжжя від 01 серпня 2025 року у відкритті провадження у справі № 331/4401/25 (провадження № 2- о/331/403/2025) за заявою ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_2 , про встановлення факту належності правовстановлюючих документів, відмовлено.

Постановою Запорізького апеляційного суду від 28 жовтня 2025 року ухвалу Олександрівського районного суду міста Запоріжжя від 01 серпня 2025 року в частині відмови у відкритті провадження за заявою ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_2 , про встановлення факту належності правовстановлюючих документів: диплому серії НОМЕР_2 від 13.07.1978, виданого професійно-технічним училищем № 19, що знаходиться у м. Уфа, Росія; та диплому серії НОМЕР_3 від 06.07.1984, виданого Саратовським вищим військовим командним Червонопрапорним училищем ім. Ф.Е. Дзержинського МВС СРСР, що знаходиться у м. Саратов, Росія, скасовано, справу направлено до місцевого суду для вирішення питання про відкриття провадження. В решті оскаржувану ухвалу залишено без змін.

На підставі протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 31 жовтня 2025 року, цивільну справу передано в провадження судді Яцун О.О.

Ухвалою судді Олександрівського районного суду міста Запоріжжя від 03 листопада 2025 року зазначену заяву було залишено без руху з наступних підстав.

Так, відповідно до ч. 3 ст. 294 ЦПК України, справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Інші особливості розгляду цих справ встановлені розділом ІV ЦПК України.

Згідно ч. 1 ст. 293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно ч. 4 ст. 294 ЦПК України справи окремого провадження суд розглядає за участю заявника і заінтересованих осіб.

Відповідно до ч. 3 статті 42 ЦПК України, у справах окремого провадження учасниками справи є заявники, інші заінтересовані особи.

Разом з тим, у заяві про встановлення факту належності правовстановлюючих документів, поданій до суду, заявником ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_2 , не зазначено жодної заінтересованої особи.

При цьому, права заінтересованих осіб знаходяться у юридичному зв`язку із суб`єктивними правами заявників і зумовлюються встановленням юридичного факту. Інтереси заінтересованих осіб можуть суперечити інтересам заявника. Отже, притягнення (вступ) цих заінтересованих осіб має важливе практичне значення, оскільки вони мають можливість у процесі розгляду справи про встановлення юридичного факту заявити про порушення чи оспорювання їхніх суб`єктивних прав.

У заяві заявник вказує, що встановлення факту належності йому правовстановлюючих документівмає для нього юридичне значення, оскільки є підставою для оформлення пенсії за віком.

Проте, у поданій до суду заяві взагалі не вказано заінтересованих осіб.

Отже, заявнику слід визначитися із колом заінтересованих осіб у цій справі, на права та обов`язки яких вплине прийняте судом рішення. При цьому, заявнику слід врахувати, що суб`єктний склад заінтересованих осіб у справі визначається в залежності від мети встановлення факту (реалізація права на працю та права на пенсію).

Згідно пункту 6) частини 1 статті 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті.

Відповідно до частини 2 статті 315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18 (провадження № 14-567цс18) зроблено висновок, що у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов. А саме, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян.

Таким чином, справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов:

- факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення;

- встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах;

- заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо);

- чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.

У пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 31.03.1995 року № 5 зазначено, що при розгляді справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, вказаними у свідоцтві про народження або в паспорті, у тому числі, факту належності правовстановлюючого документа, в якому допущені помилки у прізвищі, імені, по батькові або замість імені чи по батькові зазначені ініціали суд повинен запропонувати заявникові подати докази про те, що правовстановлюючий документ належить йому і, що організація, яка видала документ, не має можливості внести до нього відповідні виправлення.

З листа Верховного Суду «Судова практика розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 01 січня 2012 року вбачається, що для порушення в судах справ про встановлення належності правовстановлюючих документів необхідно подавати заяву з доказами того, що цей документ належить заявнику і що організація, яка його видала, не може внести до нього відповідні виправлення. У цих справах суд встановлює належність особі правовстановлюючих документів, а не тотожність прізвища, імені, по батькові, неоднаково названих у різних документах, неприсвоєння чи залишення одного з них.

За правилами статті 318 ЦПК України, у заяві повинно бути зазначено: 1) який факт заявник просить встановити та з якою метою; 2) причини неможливості одержання або відновлення документів, що посвідчують цей факт; 3) докази, що підтверджують факт .

До заяви додаються докази, що підтверджують викладені в заяві обставини, і довідка про неможливість відновлення втрачених документів.

Так, заявник у своїй заяві щодо неможливості виправити помилки у документах зазначив, що він здобував освіту ще в СРСР у навчальних закладах, які після розпаду СРСР знаходяться на території Російської Федерації.

Разом з тим, у заяві про встановлення факту належності правовстановлюючих документів ОСОБА_1 вказав, що має бажання звернутися до пенсійних органів з метою отримання пенсії за віком.

Проте, до заяви не додано відповідних доказів, що підтверджують звернення заявника до пенсійних органів та доказів того, що йому було відмовлено в цьому, із зазначенням причин відмови, які б перебували у причинно-наслідковому зв`язку з тим фактом, який просить встановити заявник (обґрунтованої відмови у зарахуванні до загального трудового стажу період навчання).

До заяви не додано й доказів того, що зверненню заявника до суду із цією заявою передувало звернення заявника до відповідних установ із заявами про внесення змін до вказаних документів.

Крім того, заявник вказує на розбіжність у написані його по батькові « ОСОБА_3 » (російською мовою ОСОБА_4 ) російською мовою «Тимергалиевич» у дипломі серії НОМЕР_2 від 13.07.1978 року; російською мовою « ОСОБА_5 » у дипломі серії НОМЕР_3 від 06.07.1984 року, однак не надає суду відповідний лінгвістичний висновок експерта.

Крім того, заяву подано до суду без дотримання вимог частин 3 та 4 статті 177 ЦПК України, положеннями якої передбачено, що у разі необхідності до позовної заяви додаються клопотання та заяви позивача про звільнення (відстрочення, зменшення) від сплати судового збору, про призначення експертизи, витребування доказів тощо.

До позовної заяви додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, що підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

Правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначено Законом України «Про судовий збір».

У разі необхідності до позовної заяви додаються клопотання та заяви позивача про звільнення (відстрочення, зменшення) від сплати судового збору, про призначення експертизи, витребування доказів тощо.

За правилами частини 1 статті 4 Закону України «Про судовий збір», судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Згідно положень п.п. 4) п.1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», за подання до суду заяви у справах окремого провадження фізичною особою, встановлена ставка судового збору в розмірі 0,2 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» встановлено у 2025 році прожитковий мінімум для працездатних осіб в розрахунку на місяць в розмірі, зокрема, з 01 січня 3028,00 грн.

Отже, за подання до суду заяви у справах окремого провадження фізичною особою встановлена ставка судового збору в розмірі 0,2 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 605,60 грн.

За правилами статті 9 Закону України «Про судовий збір» встановлено, що судовий збір сплачується за місцем розгляду справи та зараховується до спеціального фонду Державного бюджету України. Суд перед відкриттям (порушенням) провадження у справі, прийняттям до розгляду заяв (скарг) перевіряє зарахування судового збору до спеціального фонду Державного бюджету України.

Враховуючи, що заявник звернувся до суду з заявою через підсистему «Електронний суд», то за правилами ч. 3 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», якою передбачено, що при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі - застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору.

Згідно частини 3 статті 6 Закону України «Про судовий збір» за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру. У разі коли в позовній заяві об`єднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру.

Разом з тим, із змісту заяви вбачається, що заява складається з декількох вимог, зокрема, заявник просить суд:

1) встановити факт належності ОСОБА_1 диплому серії НОМЕР_2 від 13.07.1978 року, що видано професійно-технічним училищем № 19, що знаходиться у м. Уфа, Росія;

2) встановити факт належності ОСОБА_1 диплому серії НОМЕР_3 від 06.07.1984 року, що видано Саратовським вищим військовим командним Червонопрапорним училищем ім. Ф.Е. Дзержинського МВС СРСР, що знаходиться у м. Саратов, Росія.

Тобто заявником заявлено дві вимоги немайнового характеру.

В той же час, відповідно до квитанції про сплату № АВZ2-3LQ7-L9ZE від 30.07.2025 року, заявник, при зверненні до суду з заявою, сплатив судовий збір у розмірі 484 грн. 48 коп., тобто лише за одну вимогу немайнового характеру.

Отже, заявником не доплачено судовий збір у розмірі 484 грн. 48 коп.

Таким чином, зазначені вище обставини перешкоджали відкриттю провадження у цивільній справі.

Для усунення зазначених вище недоліків ухвалою судді від 03 листопада 2025 року вищевказану заяву було залишено без руху та надано заявнику п`ятиденний строк для усунення недоліків, який відраховується з дня вручення заявнику копії ухвали.

Вищевказану ухвалу було направлено представнику заявника - адвокату Вишнякову Д.О. до його електронного кабінету. Відповідно до довідки про доставку електронного документу, представник заявника отримав вказану вище ухвалу суду 10 грудня 2025 року.

Між тим, в визначений термін та на момент постанови цієї ухвали заявником так і не було виконано вимоги, які зазначені в ухвалі судді від 03 листопада 2025 року.

Відповідно до п. 2) ч. 6 ст. 272 ЦПК України, днем вручення судового рішення є день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення до електронного кабінету особи.

Станом на 29 грудня 2025 року за даними автоматизованої системи Олександрівського районного суду міста Запоріжжя, від заявника заяв про усунення недоліків заяви не надходило, а тому наявні підстави для повернення заяви.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

З цього приводу прецедентними є рішення Європейського суду з прав людини у справах: «Осман проти Сполученого королівства» від 28.10.1998 року та «Круз проти Польщі» від 19.06.2001 року.

У вказаних Рішеннях зазначено, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави.

Відповідно до ч. 3 ст. 294 ЦПК України, справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду.

За правилами ч. 3 ст. 185 ЦПК України, якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями 175 і 177 цього Кодексу, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

З огляду на викладене та враховуючи те, що позовна заява подана без додержання вимог передбачених ст.ст. 175, 177 ЦПК України, зазначені в ухвалі суду недоліки позовної заяви позивачем не усунуто, позовну заяву слід вважати неподаною та повернути позивачеві.

Відповідно до положень частин 5, 6 статті 185 ЦПК України, суддя повертає позовну заяву і додані до неї документи не пізніше п`яти днів з дня її надходження або з дня закінчення строку на усунення недоліків. Про повернення позовної заяви суд постановляє ухвалу. Ухвалу про повернення позовної заяви може бути оскаржено. Копія позовної заяви залишається в суді.

За змістом частини 7 статті 185 ЦПК України, повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню із заявою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення заяви.

Аналізуючи вищезазначене, слід прийти до висновку, що повернення заяви відповідно до частини 3 статті 185 ЦПК України, не є порушенням права на справедливий судовий захист та не може вважатися обмеженням права доступу до суду, оскільки повернення заяви не перешкоджає повторному зверненню із заявою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення заяви.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 175, 177, 185, 260, 261, 294, 352-354 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Заяву ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_2 , про встановлення факту належності правовстановлюючих документів, вважати неподаною та повернути заявнику.

Роз`яснити заявнику, що повернення заяви не перешкоджає повторному зверненню із заявою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення заяви.

Надіслати копію даної ухвали заявнику та його представнику.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому ухвали суду.

Суддя О.О. Яцун