Провадження №2/504/2140/25
Доброславський районний суд Одеської області
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.12.2025с-ще Доброслав

Доброславський районний суд Одеської області у складі:

Головуючого судді - Барвенка В.К.,

секретаря Ориник М.В., -

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду № 5, с-ще. Доброслав, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 проти ОСОБА_2 , про поділ майна подружжя, -

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог:

У серпні 2024 року пан ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом проти пані ОСОБА_2 , і просив суд в порядку поділу майна набутого подружжям за час шлюбу визнати особистою власністю ОСОБА_1 на 55,2% у спірних об`єктах нерухомого майна, визнати об`єктом права спільної сумісної власності нерухоме майно колишнього подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у вигляді житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами АДРЕСА_1 , загальною площею 237,3 кв.м., житловою площею 63,3 кв.м., та земельної ділянки, кадастровий номер :01:002:2258, площею 0.0442 га, цільове призначення «для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)», яка розташована в АДРЕСА_1 , у розмірі 44,8%.

Визнати, що ОСОБА_1 належить частка у розмірі 77,6% у цьому спірному нерухомому майні, а відповідачу належить частка 22,4%.

В обгрунтування доводів позову ОСОБА_1 послався на те, що 30.09.2011 року між ним та ОСОБА_2 було укладено шлюб.

Від цього шлюбу ІНФОРМАЦІЯ_1 народжений ОСОБА_3 .

21.07.2020 року ОСОБА_2 за договорами купівлі- продажу набула у власність нерухоме майно у вигляді житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами АДРЕСА_1 , загальною площею 237,3 кв.м., житловою площею 63,3 кв.м., та земельної ділянки, кадастровий номер :01:002:2258, площею 0.0442 га, цільове призначення «для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)», яка розташована в АДРЕСА_1 .

Рішенням Суворовського районного суду міста Одеси від 30.05.2023 року у справі № 523/6873/23 вказаний шлюб розірваний.

Позивач стверджує, що його бабуся ОСОБА_4 з власних коштів 26.11.2012 року надала йому 18999,97 доларів США, які були ним використані для придбання дружиною спірного нерухомого майна.

Позивач стверджує, що його мати ОСОБА_5 , з 01.01.2011 року надала йому доступ до своєї платіжної картки. З цієї картки позивач у період з 04.2015 року по 05.2023 року він витратив грошову суму 744276,56 грн.

Позивач стверджує, що загалом на сумісне проживання з відповідачкою він витратив 20352,89 доларів США, які фактично подарувала йому його мати.

Позивач стверджує, що таку саму суму, яку він отримав з власного доходу (заробітної плати), він витратив на ремонт спірного житлового будинку.

Позивач вважає, що вказані грошові суми він вважає власним (особистим) майном, і не є доходом подружжя.

Позивач стверджує, що на момент придбання спірної нерухомості відповідач взагалі не мала жодних заощаджень.

В судовому засіданні ОСОБА_1 доводи позову підтримав просив його задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідачки в судовому засіданні вимоги позову визнала лише частково, вважала, що спірне нерухоме майно є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а позивач не довів належними та допустимими доказами того факту, що спірне нерухоме майно набуте подружжям за його особисті кошти.

Рух справи в суді першої інстанції:

Ухвалою судді Суворовського районного суду м. Одеси від 05.09.2024 року матеріали передані за підсудністю до Комінтернівського районного суду Одеської області.

Ухвала залишена без змін Постановою Одеського апеляційного суду від 30.01.2025 року.

Ухвалою судді Комінтернівського районного суду Одеської області від 28.02.2025 року відкрито провадження у справі, призначено проведення підготовчого засідання.

Ухвалою Доброславського районного суду Одеської області від 14.10.2025 року закрито підготовче засідання, справу призначено до судового розгляду.

Встановлені судом фактичні обставини:

Судом встановлено що 30.09.2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено шлюб.

Від цього шлюбу ІНФОРМАЦІЯ_1 народжений ОСОБА_3 .

21.07.2020 року ОСОБА_2 за договорами купівлі- продажу набула у власність нерухоме майно у вигляді житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами АДРЕСА_1 , загальною площею 237,3 кв.м., житловою площею 63,3 кв.м., та земельної ділянки, кадастровий номер :01:002:2258, площею 0.0442 га, цільове призначення «для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)», яка розташована в АДРЕСА_1 .

Рішенням Суворовського районного суду міста Одеси від 30.05.2023 року у справі № 523/6873/23 вказаний шлюб розірваний.

В матеріалах справи наявна виписка по рахунку ОСОБА_4 про те, що вона 26.11.2012 року зняла з рахунку 18999,97 доларів США.

Доказів передачі цих саме грошових коштів ОСОБА_1 у справі не має.

В матеріалах справи наявні відомості про відкриття додаткових рахунків (випуск додаткових карток) до карткового рахунку ОСОБА_5 та виписки по руху коштів на цьому рахунку. Доказів що ці саме кошти були використані в інтересах сім`ї у справі не має.

Доказів дарування 20352,89 доларів США ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 у справі не має.

Релевантні джерела права та висновки суду першої інстанції:

Відповідно до статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно частини 2 статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Стаття 57 СК України визначає перелік видів особистої приватної власності одного із подружжя та підстави її набуття.

Згідно ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу, майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування, майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в ст. 60 СК України.

За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності.

Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна.

Тобто, застосовуючи ст. 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тільки в разі встановлення цих фактів норма ст. 60 СК України вважається правильно застосованою.

У пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

Не належить до спільної сумісної власності майно, набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто.

Відповідно до п. 3 ч. 1, ч. 6 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Згідно частини першої статті 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

При тому, що не має значення за ким зареєстровано таке майно, оскільки спільна сумісна власність розповсюджується на майно і у тому випадку, коли право власності на нього майно зареєстровано лише за одним з подружжя.

Згідно з пунктом 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання шлюбу недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що при поділі майна враховують також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї, як це визначено частиною четвертою статті 65 СК України.

Таким чином, при розподілі майна подружжя між подружжям буде поділено не тільки майно, яке належить їм на праві спільної сумісної власності, а і борги подружжя (кредити і т. д.) та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Крім того, за загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя.

Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують.

Зазначена правова позиція також висловлена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року № 6-843цс17.

Суд вважає, що відсутність доходу у одного з подружжя, або його недостатність не можуть бути безумовною підставою для визнання майна особистою власністю.

В цій справі, обидва подружжя мали дохід, працювали інтернами у медичних (медичному) закладі, що не заперечувалось обома сторонами у судовому засіданні.

Не належить до спільної сумісної власності майно, набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто.

Доводи ОСОБА_1 про те, що спірне нерухоме майно набуто більшою частиною з його особистих коштів не доведені належними та допустимими доказами.

Не доведено, що ОСОБА_1 здійснював ремонт набутого нерухомого майна за власні грошові кошти.

У матеріалах справи відсутні докази, що саме кошти, начебто отримані від бабусі у 2012 році, використані ОСОБА_1 у 2020 році на придбання дружиною спірного нерухомого майна.

Можливе виконання внутрішній робіт, електромонтажні та інші роботи у спірному житловому будинку не впливаю на режим спільної сумісної власності.

ОСОБА_1 не ставив питання про зменшення частки ОСОБА_2 у спірному житловому будинку, не доводив відповідними доказами, що вказані роботи проводились за його особисті кошти, а його твердження в цьому напрямку є голослівними.

Суд вкотре повторює, що заробітна плата (офіційний дохід) не є предметом особистої власності, а є спільною сумісною власністю.

Доводи про те, що сім`я фактично жила за рахунок коштів, які отримані від матері позивача є голослівними.

Виписки по картковому рахунку ОСОБА_5 не можут свідчити про те, що ці саме кошти були отримані ОСОБА_1 та використані ним в інтересах сім`ї.

Окрім того, отримані грошові кошти одним з подружжя у позику є спільною сумісною власністю подружжя.

Доказів дарування цих коштів позивачу його мамою у справі не має.

Решта доводів позивача зводяться до власного розуміння вимог діючого законодавства та контрадікторного оцінювання зібраних у справі доказів.

Відповідно до вимог статей 60, 70 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, а їх частки у спільному майні - рівними, незалежно від того, що один з них не мав самостійного заробітку, якщо інше не визначено домовленістю між ними чи шлюбним договором.

Відповідно до статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними.

Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України).

Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України (частина четверта статті 71 СК України).

Згідно із частиною п`ятою статті 71 СК України присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Така умова дозволяє створити ефективний механізм охорони прав співвласників, право на частку яких припиняється, щодо гарантованого отримання вартості частки в разі ухвалення судового рішення. Адже на підставі цього рішення не тільки припиняється право, але й набувається право на частку іншим співвласником.

Отже, процедура внесення суми для відшкодування вартості частини майна на депозит суду, з одного боку, є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на частку у спільному майні, а з іншого боку, є технічною функцією щодо забезпечення виконання однією стороною у справі своїх зобов`язань перед іншою.

Таким чином, вирішуючи питання про поділ майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, і, зокрема, відноситься до категорії неподільних речей, суди мають застосовувати положення частин четвертої, п`ятої статті 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Якщо жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Суд вважає доцільним визнати спірне нерухоме майно спільною власністю подружжя, визначити ідеальні частки по одній другій без реального поділу, і залишити вказане майно у спільній частковій власності.

В решті позову слід відмовити.

Судові витрати:

При поданні позову ОСОБА_1 сплатив судовий збір в сумі 7375,10 грн.

Ціна спірного нерухомого майна становить 950400,00 грн.

Судовий збір становить 9504,00 грн.

Отже позивач мав доплатити судовий збір в сумі 2128,90 яку слід стягнути з ОСОБА_1 на користь держави.

Оскільки позовні вимоги задоволені частково, спірне нерухоме майно поділено між сторонами порівну, то з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 слід стягнути судовий збір в сумі 4752,00 грн.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 57, 60, 63, 76 СК України, ст. 368 ЦК України, ст.ст. 207, 208, 258-260, 353 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 проти ОСОБА_2 , про поділ майна подружжя, - задовольнити частково.

Визнати спільною сумісною власністю нерухоме майно колишнього подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у вигляді житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами АДРЕСА_1 , загальною площею 237,3 кв.м., житловою площею 63,3 кв.м., та земельної ділянки, кадастровий номер :01:002:2258, площею 0.0442 га, цільове призначення «для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)», яка розташована в АДРЕСА_1 .

Поділити спільне майно що є об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , шляхом визнання за кожним з них права власності по одній другій у житловому будинку, з господарськими будівлями і спорудами АДРЕСА_1 , загальною площею 237,3 кв.м., житловою площею 63,3 кв.м., та у земельній ділянці, кадастровий номер :01:002:2258, площею 0.0442 га, цільове призначення «для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)», яка розташована в АДРЕСА_1 .

В задоволенні решти позову, - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави недоплачену ним суму судового збору в сумі 2128,90 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 4752,00 грн.

Решту судового збору віднести на рахунок позивача- ОСОБА_1 .

Питання судових витрат на правничу допомогу може бути вирішено протягом 5 днів від дня проголошення цього рішення, шляхом подання відповідної заяви та доданих до неї доказів.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Якщо справу розглянуто за заявою осіб, визначених частиною другою статті 4 цього Кодексу, рішення суду, що набрало законної сили, є обов`язковим для особи, в інтересах якої було розпочато справу.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Повний текст судового рішення виготовлений 23.12.2025 року.

Суддя В. К. Барвенко