П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 грудня 2025 року м. Київ

Справа №755/7554/22

Провадження: № 22-ц/824/18516/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О.,

суддів Верланова С. М., Нежури В. А.,

секретар Лаврук Ю. В.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1

на заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 08 листопада2022 року, ухваленепід головуванням судді Виниченко Л. М.,

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів та додаткових витрат на дитину,

в с т а н о в и в:

В серпні 2022 року ОСОБА_2 звернулася до суду із вказаним позовом, мотивуючи його тим, що вони з відповідачем перебували у зареєстрованому шлюбі з 17.11.2015 року. Від шлюбу мають сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Зазначає, що пологи у неї були терміновими ускладненими (гіпоксія під час пологів), з накладенням щипців, що в подальшому відобразилося на нервовій системі дитини та призвело до розладу експресивної мови внаслідок органічного ураження головного мозку. Такий стан здоров`я сина одразу після його народження потребував посиленої уваги до нього та значних матеріальних затрат на лікування. Відповідач не витримав такого навантаження та 21.08.2017 за рішенням Каховського міськрайонного суду Херсонської області шлюб між ними було розірвано. Стверджує, що з часу розірвання шлюбу по сьогодні дитина проживає з нею та повністю перебуває на її утриманні. Син перебуває під постійним наглядом лікарів, займається з логопедом, відвідує танцювальну студію. Всі ці витрати вона в повній мірі взяла на себе. Відповідач деколи пересилає їй на картковий рахунок по 2 000 грн, проте цих грошей не вистачає для забезпечення повноцінного лікування, харчування, придбання одягу та розвитку їхнього сина. Так, у 2021 році син пройшов курс лікування, вартість якого становила 11 500 грн. Під час курсу придбавалися дороговартісні ліки цереброкурин R, вартість 20 ампул яких майже 20 000 грн. Відвідування танцювального гуртка в місяць коштує 1 500 грн, а до введення воєнного стану - 2 000 грн. Вказує, що на сьогоднішній день вона не працює та постійно займається дитиною. Відповідач сином не цікавиться взагалі.

У зв`язку з наведеним, просила суд стягнути з ОСОБА_1 аліменти на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі частини усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з моменту звернення до суду і до досягнення дитиною повноліття, та стягнути з відповідача додаткові витрати на дитину у розмірі 5 000 грн. щомісячно, починаючи з моменту звернення до суду до повноліття сина.

Заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 08 листопада 2022 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі частки від заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з 18.08.2022 року і до досягнення дитиною повноліття, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 додаткові витрати на дитину ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 5000 грн щомісячно, починаючи з 18.08.2022 року і до досягнення дитиною повноліття.

Рішення в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць підлягає негайному виконанню.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 1 984 грн. 80 коп.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 10 вересня 2025 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення відмовлено.

Не погодившись із таким судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, заочне рішення суду просив скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у стягненні з відповідача додаткових витрат та визначити розмір аліментів у твердій грошовій формі у розмірі 3 196 грн.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив про те, що на момент відкриття провадження у справі та на час ухвалення оскаржуваного заочного рішення він перебував у полоні, а після звільнення, на тривалому стаціонарному лікуванні та реабілітації у зв`язку з тяжкими наслідками полону. За таких обставин він був об`єктивно позбавлений фізичної, психологічної та правової можливості брати участь у судовому розгляді, подавати відзив на позов, заявляти клопотання, надавати докази та реалізовувати своє гарантоване Конституцією України право на захист.

Скаржник зазначав, що не був належним чином поінформований про наявність судового провадження, не отримував судових повісток та не мав об`єктивної можливості відстежувати інформацію на вебпорталі судової влади, оскільки не є фахівцем у галузі права та перебував у стані повної ізоляції, а згодом, у процесі тривалої медичної реабілітації. Водночас зазначені обставини були достеменно відомі позивачці, однак умисно не доведені до відома суду, що призвело до розгляду справи за відсутності скаржника та ухвалення заочного рішення без забезпечення реальної можливості для нього викласти свою правову позицію.

Крім того, посилається на те, що суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, не з`ясував та не врахував його реальний матеріальний і сімейний стан, а також об`єктивні обставини, які унеможливлюють виконання рішення у визначеному судом розмірі. Зокрема, після звільнення з полону він тривалий час проходив лікування та реабілітацію, за результатами яких був визнаний непридатним до подальшого проходження військової служби, у зв`язку з чим контракт із ним було припинено. На момент ухвалення оскаржуваного рішення та в подальшому він не мав постійного місця роботи, стабільного доходу чи інших регулярних джерел існування, перебував у стані фактичної непрацездатності та потребував тривалої фізичної й психологічної реабілітації.

Наголошував на тому, що визначення аліментів у частці від доходу за відсутності такого доходу або за умов його нерегулярності суперечить положенням статей 181, 182 СК України та не відповідає принципам розумності, справедливості й співмірності. Суд першої інстанції не дослідив можливість визначення аліментів у твердій грошовій сумі з урахуванням реальних фінансових можливостей платника аліментів та не з`ясував, чи відповідає встановлений розмір аліментів його фактичному матеріальному становищу.

Також, скаржник зазначав, що судом не враховано наявність у нього інших утриманців, витрат на лікування, реабілітацію та обслуговування кредитних зобов`язань, а також відсутність доказів того, що його матеріальне становище дозволяє сплачувати аліменти та додаткові витрати у визначеному судом розмірі без порушення балансу інтересів сторін.

Щодо додаткових витрат на дитину скаржник вказував, що суд першої інстанції безпідставно визнав доведеними щомісячні витрати у розмірі 5 000 грн, не з`ясувавши їх фактичного характеру, регулярності та причинного зв`язку з «особливими обставинами» у розумінні статті 185 СК України, а також не перевірив, які з таких витрат є необхідними, які входять до складу аліментних платежів, а які не підтверджені належними та допустимими доказами.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Ухвалами Київського апеляційного суду від 31 жовтня 2025року відкритоапеляційнепровадження у справі та справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження.

У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Юрченко Т. Д. в інтересах ОСОБА_2 заперечувала проти доводів апеляційної скарги та зазначила про те, що посилання відповідача на порушення його прав у зв`язку з незнанням законодавства є безпідставними, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 68 Конституції України діє презумпція знання закону, а всі нормативно-правові акти є офіційно оприлюдненими. Вважає, що відомості відповідача про перебування в полоні на момент розгляду справи спростовуються наданою ним же довідкою військової частини, згідно з якою він перебував у місцях несвободи лише до 21.09.2022 року, тоді як судовий розгляд розпочався з 27.09.2022 року, коли відповідач уже перебував на території України. Відтак він мав реальну можливість брати участь у справі особисто або через представника, ознайомлюватися з матеріалами справи, подавати відзив та користуватися іншими процесуальними правами.

Крім того, відповідач був обізнаний про наявність судової справи зі слів позивачки, не заперечував проти стягнення аліментів та власноруч підписав відзив на позов, який передав позивачу для подання до суду. Доводи про підробку цього відзиву є голослівними, оскільки відповідач не ініціював проведення почеркознавчої експертизи та не звертався до правоохоронних органів. Позивачка, зі свого боку, не заперечує проти призначення такої експертизи.

Вважає, що апеляційна скарга не містить жодної з підстав, передбачених ст. 376 ЦПК України, для скасування судового рішення, а доводи скарги фактично повторюють аргументи заяви про перегляд заочного рішення. Наведені відповідачем обставини, зокрема, щодо погіршення стану здоров`я, звільнення зі служби, відсутність доходу або виїзд дитини за кордон, виникли після ухвалення оскаржуваного рішення та не можуть свідчити про його незаконність.

Також зазначається, що відповідач був обізнаний про існування заочного рішення, оскільки з січня 2023 року воно виконувалося за місцем його служби шляхом утримання коштів з грошового забезпечення на підставі виконавчого листа та за його письмовою згодою.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є батьками малолітньої дитини, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а. с. 5).

Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 17 листопада 2015 року, який розірвано рішенням Каховського міськрайонного суду Херсонської області від 21 серпня 2017 року у справі № 658/2661/17 (а. с. 6).

Позивачка звернулася до суду з вимогою про стягнення з відповідача аліментів на утримання малолітньої дитини у розмірі частини усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, а також заявила вимоги про стягнення додаткових витрат на дитину у розмірі 5 000 грн щомісячно, посилаючись на стан здоров`я дитини та необхідність її лікування і розвитку.

В матеріалах справи наявні договір № 24/03 від 24.04.2021 про надання платних медичних послуг, акт приймання-передачі наданих медичних послуг та квитанція про оплату послуг у розмірі 11 500 грн (а. с. 28-33).

Також, у справі міститься висновок про комплексну психолого-педагогічну оцінку розвитку дитини від 06.04.2021 № ІРЦ-85983/2021/212-64, відповідно до якого у дитини встановлено порушення мовлення, психоорганічний синдром з емоційно-вольовою незрілістю, а також рекомендовано інклюзивне навчання та корекційно-розвиткову роботу (а. с. 18-24).

В матеріалах справи також наявні: висновок Центру нейропедіатрії від 19.03.2021 щодо відвідування дитиною логопедичних занять (а. с. 26); медичні консультації та огляди від 20.01.2021, 18.05.2021, 11.01.2022, 08.07.2022, 25.01.2022 (а. с. 37-45); рецепт від 19.03.2021, виписаний на ім`я дитини (а. с. 27); консультативний висновок від 18.05.2021 з рекомендацією курсу ін`єкцій, зокрема препарату «Цереброкурин» (а. с. 37-38).

Згідно з наявними у справі чеками аптек, 07.08.2021 та 04.10.2021 оплачено вартість лікарського засобу «Цереброкурин» та супутніх медичних товарів на загальну суму понад 19 000 грн (а. с. 35-36).

Задовольняючи позов в частині стягнення аліментів, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач є батьком малолітньої дитини, яка проживає разом із позивачкою та перебуває на її утриманні, а обов`язок батьків щодо утримання дитини до досягнення нею повноліття є рівним та безумовним відповідно до положень статей 141, 180 СК України.

Визначаючи спосіб та розмір стягнення аліментів, суд застосував положення статей 181, 182, 183 СК України та дійшов висновку про доцільність їх стягнення у частці від доходу відповідача. При цьому, суд врахував стан здоров`я дитини, факт її проживання з матір`ю, відсутність відомостей про наявність у відповідача інших утриманців, а також те, що відповідач є особою працездатного віку і може отримувати дохід.

Суд зазначив, що підстав для відступлення від рекомендованої законом частки аліментів на одну дитину у розмірі частини доходу не встановлено, у зв`язку з чим дійшов висновку про задоволення позову в цій частині з урахуванням мінімального гарантованого розміру аліментів, не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Задовольняючи позов у частині стягнення додаткових витрат на дитину, суд першої інстанції виходив з того, що в матеріалах справи наявні відомості про стан здоров`я дитини, який потребує систематичного лікування, медичного нагляду та корекційно-розвиткових занять, що суд відніс до особливих обставин у розумінні статті 185 СК України.

Разом з тим, суд зазначив, що витрати, пов`язані з відвідуванням дитиною танцювального гуртка, не підтверджені належними доказами як такі, що зумовлені особливими обставинами, однак у сукупності надані медичні та інші письмові матеріали суд визнав достатніми для висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача додаткових витрат на дитину у розмірі 5 000 грн щомісячно.

Перевіряючи такі висновки суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

З матеріалів справи убачається, що одним із основних доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 є посилання на порушення його процесуальних прав у зв`язку з тим, що він не був належним чином повідомлений про розгляд справи судом першої інстанції, не брав участі у судових засіданнях та не отримував копії заочного рішення суду, унаслідок чого був позбавлений можливості реалізувати своє право на захист та своєчасно оскаржити ухвалене судове рішення.

Як убачається з матеріалів справи, ухвалою Дгіпровського районного суду м. Києва від 23 серпня 2022 року у даній справі відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження, з викликом сторін, розгляд справи призначено на 27 вересня 2022 року(а. с. 50 - 51).

27 вересня 2022 року справа була знята з розгляду у зв`язку з перебуванням головуючого судді на лікарняному, судове засідання перенесено на 10 жовтня 2022 року о 10:30 ( а. с. 57).

10 жовтня 2022 року розгляд справи відкладено у зв`язку із оголошенням повітряної тривоги на 08 листопада 2022 року о 10:30 (а. с. 62).

Однак, матеріали справи не містять доказів належного повідомлення ОСОБА_1 про дату та час судового засідання.

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції, якою передбачено право на справедливий суд, там, де існують апеляційні або касаційні суди, гарантії, що містяться у вказаній статті, повинні відповідати також і забезпеченню ефективного доступу до цих судів (рішення від 17 січня 1970 року у справі «Delcourt v. Belgium» («Делькур проти Бельгії»), заява № 2689/65, пункт 25 та рішення від 11 жовтня 2001 року у справі «Hoffmann v. Germany» («Гофман проти Німеччини»), заява № 34045/96, пункт 65).

ЄСПЛ вказав, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом (рішення від 08 квітня 2010 року у справі «GUREPKA v. UKRAINE (№ 2)» («Гурепка проти України (№ 2)»), заява № 38789/04, § 23).

Також ЄСПЛ зауважив, що право на публічний розгляд, передбачене пунктом 1 статті 6 Конвенції, має на увазі право на «усне слухання». Право на публічний судовий розгляд становить фундаментальний принцип. Право на публічний розгляд було б позбавлене смислу, якщо сторона в справі не була повідомлена про слухання таким чином, щоб мати можливість приймати участь в ньому, якщо вона вирішила здійснити своє право на явку до суду, встановлене національним законом. В інтересах здійснення правосуддя сторона спору повинна бути викликана в суд таким чином, щоб знати не тільки про дату і місце проведення засідання, але й мати достатньо часу, щоб встигнути підготуватися до справи (рішення від 13 грудня 2011 року у справі «TRUDOV v. RUSSIA», заява № 43330/09, § 25, 27).

Положеннями ч.6 ст.128 ЦПК України передбачено, що судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.

Як зазначив Верховний Суд у своїй постанові від 18 квітня 2022 року у справі №522/18010/18, обов`язок суду повідомити учасників справи про місце, дату і час судового засідання є реалізацією однієї з основних засад (принципів) цивільного судочинства - відкритості судового процесу. Невиконання (неналежне виконання) судом цього обов`язку призводить до порушення не лише права учасника бути повідомленим про місце, дату і час судового засідання, але й основних засад (принципів) цивільного судочинства. Розгляд справи в суді першої інстанції за відсутності учасника справи якого не було повідомлено про місце, дату і час судового засідання, є обов`язковою та безумовною підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення судом апеляційної інстанції, якщо такий учасник обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Згідно з п.3 ч.3 ст.376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Матеріали справи дійсно містять відзив на позовну заяву від 18.10.2022, у якому відповідач зазначає про визнання позову та просить розглянути справу за його відсутності. Водночас суд першої інстанції, проаналізувавши надані матеріали, звернув увагу на істотні суперечності, пов`язані з поданням зазначеного відзиву, зокрема, щодо місця його відправлення, яке не відповідало зареєстрованому місцю проживання відповідача. За таких обставин, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про неможливість врахування цього відзиву як належного прояву волевиявлення відповідача.

Відмовившись враховувати поданий відзив, суд першої інстанції керувався положеннями ЦПК України, які зобов`язують суд оцінювати належність, допустимість і достовірність кожного доказу, а також забезпечувати ухвалення судового рішення виключно на підставі належних та допустимих доказів. У зв`язку з неявкою сторін у судове засідання та відсутністю процесуальних заперечень позивачки проти заочного розгляду справи, суд першої інстанції формально дотримався передбаченого статтями 280-281 ЦПК України порядку ухвалення заочного рішення.

Разом із тим, колегія суддів інстанції звертає увагу на те, що заочного розгляду справи може бути дотримано лише за умови належного повідомлення відповідача про розгляд справи по суті. Сам факт відмови суду першої інстанції врахувати відзив як такий, що викликає сумнів у достовірності волевиявлення відповідача, об`єктивно виключав можливість вважати відповідача належним чином поінформованим про перебіг судового процесу та про реалізацію ним процесуальних прав.

За відсутності належних і беззаперечних доказів повідомлення відповідача про дату, час і місце судового розгляду справи суд першої інстанції, розглянувши справу за його відсутності, фактично позбавив ОСОБА_1 можливості надати заперечення проти позову, подати докази на їх підтвердження та реалізувати право на захист у змагальному процесі.

Отже, колегія суддів доходить висновку про те, що в даному випадку суд першої інстанції не забезпечив дотримання фундаментальних гарантій права на справедливий судовий розгляд, передбачених статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також принципів рівності сторін і змагальності процесу, закріплених у ЦПК України.

За таких обставин, допущене судом першої інстанції порушення норм процесуального права є істотним та таким, що відповідно до пункту 3 частини третьої статті 376 ЦПК України зумовлює необхідність скасування заочного рішення суду першої інстанції з ухваленням нового судового рішення.

Перевіряючи позовні вимоги по суті справи колегія суддів зазначає про таке.

Щодо стягнення з ОСОБА_1 аліментів на утримання дитини, колегія суддів виходить з наступного.

Звертаючись до суду із вказаним позовом, ОСОБА_2 зазначала про те, що вона та ОСОБА_1 є батьками малолітньої дитини, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який після розірвання шлюбу між сторонами проживає разом із нею та перебуває на її повному утриманні. Позивачка вказувала, що відповідач добровільно у повному обсязі обов`язок щодо утримання дитини не виконує, у зв`язку з чим вона змушена звернутися до суду за захистом прав та інтересів дитини.

Позивачка просила стягнути з відповідача аліменти на утримання дитини у розмірі частини всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня звернення до суду і до досягнення дитиною повноліття, посилаючись на положення статей 180-183 СК України.

Відповідно до ч. ч. 1-4 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

Частиною 2 статті 77 ЦПК України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення.

Частиною 5, 6 статті 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Положення статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» зазначають: кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Статтею 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН «Про права дитини» від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до положення ст. 3 «Конвенції про права дитини» від 20.11.1989 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно до ч. 2 ст. 51 Конституції України закріплений конституційний обов`язок батьків утримувати своїх дітей.

Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Статтею 180 СК України встановлений обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або в твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Аналогічної правової позиції дотримується Верховний Суд у постанові Цивільного касаційного суду Верховного Суду від 04.07.2018 р. по справі № 490/4522/16-ц.

Згідно із ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Частиною 1 статті 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

Суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі (частина перша статті 184 СК України).

На підставі ч. 1 ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви.

Необхідність встановлення розміру аліментів у твердій грошовій сумі може виникнути за наявності у платника аліментів нерегулярного або мінливого доходу, або отримання частини доходу в натурі. Стягнення аліментів у твердій грошовій сумі є можливим і в інших випадках, якщо суд прийде до висновку, що визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) платника є неможливим, ускладненим або суттєво порушує інтереси однієї із сторін. При встановленні розміру аліментів у твердій грошовій сумі виплата аліментів на дитину проводиться щомісячно, що встановлено у постанові Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 р. № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» (п. 17).

Згідно ст. 179 СК України, аліменти, одержані на дитину, є власністю того з батьків, на ім`я кого вони виплачуються, і мають використовуватися за цільовим призначенням.

За змістом вищенаведеної норми суд визначає аліменти у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором за заявою одержувача аліментів, і водночас змінює спосіб стягнення аліментів за позовом одержувача аліментів.

При цьому закон не визначає необхідних умов чи підстав для визначення чи зміни способу стягнення аліментів, - визначення способу стягнення аліментів є виключно правом одержувача аліментів.

Такий правовий висновок міститься і в постанові КЦС ВС від 11.03.2020 № 759/10277/1 (61-22317св19).

Водночас колегія суддів звертає увагу на те, що визначення способу стягнення аліментів відповідно до положень статей 181, 184 СК України належить до дискреційних повноважень одержувача аліментів. Суд не наділений правом змінювати обраний позивачем спосіб стягнення аліментів за відсутності відповідних позовних вимог, оскільки такі дії суперечать принципу диспозитивності цивільного процесу та означають вихід за межі заявлених позовних вимог.

Аналогічна правова позиція викладена у практиці Верховного Суду від 11.03.2020 у справі № 759/10277/1, відповідно до якої зміна судом способу присудження аліментів за власною ініціативою або з огляду на доводи платника аліментів, без відповідної заяви одержувача аліментів, є порушенням норм матеріального права, зокрема статей 181, 182, 184 СК України.

При цьому колегія суддів зазначає, що посилання платника аліментів на скрутне матеріальне становище саме по собі не може бути підставою для зміни способу чи розміру стягнення аліментів без належних і допустимих доказів такої неможливості та без урахування першочергового інтересу дитини, яка має право на достатній рівень матеріального забезпечення. Перевага доводів платника аліментів за відсутності належної оцінки потреб дитини суперечить завданням сімейного законодавства та принципу пріоритетності прав та інтересів дитини.

Отже, відсутність офіційних доходів у батьків не позбавляють їх від обов`язку утримувати неповнолітню дитину.

Законом не передбачено звільнення платника аліментів від зобов`язання щомісячної сплати аліментів на утримання дитини в разі втрати роботи чи перебуванні в статусі безробітного.

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду роз`яснив, що батько не може бути звільнений від сплати аліментів на тій підставі, що він не працює і на його утриманні знаходиться непрацездатна мати. Вказані факти також не є достатньою підставою для зменшення присудженого нижчими судами розміру аліментів.

Відповідна постанова у справі № 234/6207/17 (№ 61-7802св18) була ухвалена 15 травня 2018 року.

Отже, нормами чинного законодавства визначено, що відсутність доходів не знімає з боржника обов`язки по сплаті аліментів.

До того ж, факт відсутності у батька або матері можливості надавати дитині відповідного розміру утримання не фігурує в переліку обставин, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів. Ця обставина не звільняє батьків від обов`язку по утриманню дитини.

Вказаної позиції дотримується Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 23 грудня 2019 року у справі № 344/10971/16-ц, провадження № 61-46794св18.

Висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 11 березня 2020 року у справі № 759/10277/18 (провадження 61-22317св19) зводяться до того, що інтереси дитини превалюють над майновим становищем платника аліментів.

Отже, батьки рівні не тільки в правах на дитину, але і в обов`язках щодо її забезпечення.

Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Як убачається з матеріалів справи, звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_2 посилалася на необхідність забезпечення належного рівня утримання дитини та просила стягнути аліменти саме у частці від доходу відповідача, скориставшись наданим їй законом правом вибору способу стягнення аліментів. Водночас відповідач, заперечуючи проти задоволення позову, посилався на відсутність стабільного доходу, наявність витрат на лікування, реабілітацію, кредитні зобов`язання, а також на існування іншої сім`ї.

Однак, колегія суддів відмічає, що наведені відповідачем доводи не спростовують правомірності обраного позивачкою способу стягнення аліментів та не дають підстав для висновку про необхідність визначення аліментів у твердій грошовій сумі. Закон не надає суду повноважень змінювати спосіб стягнення аліментів за власною ініціативою або з огляду на заперечення платника аліментів, якщо одержувач аліментів наполягає на стягненні у частці від доходу. Відтак, посилання скаржника на необхідність визначення аліментів у твердій грошовій сумі з огляду на його матеріальне становище є юридично неспроможними.

Крім того, доводи апеляційної скарги про відсутність у відповідача доходу спростовуються матеріалами справи. З довідки, виданої Національною гвардією України, вбачається, що з доходу відповідача (його грошового забезпечення) фактично здійснювалося утримання аліментів на виконання судового рішення, при цьому розмір отриманих ним доходів був істотним та змінювався у різні періоди (а.с. 151-152).

Зокрема, відповідно до зазначеної довідки, у травні 2023 року відповідач отримав дохід у розмірі 364 213 грн, у червні 2023 року - 30 499 грн, у липні 2023 року - 30 720 грн, у серпні 2023 року - 32 307 грн, у вересні 2023 року - 126 895,89 грн, у жовтні 2023 року - 135 722,39 грн (а.с. 151-152). Наведені дані свідчать про наявність у відповідача доходів у різні періоди та загалом характеризують його матеріальне становище як таке, що не позбавляло його можливості виконувати аліментний обов`язок.

Посилання ОСОБА_1 на перебування в іншому шлюбі та наявність дитини в ньому також не мають правового значення для вирішення даного спору, оскільки предметом розгляду є виконання обов`язку щодо утримання конкретної дитини, а матеріали справи не містять належних і допустимих доказів, які б свідчили про наявність у відповідача такого обсягу утриманців, що об`єктивно унеможливлював би виконання аліментних зобов`язань у встановленому судом розмірі.

За таких обставин, колегія суддів доходить висновку про те, що доводи апеляційної скарги в частині неможливості сплати аліментів у визначеному судом розмірі є необґрунтованими, ґрунтуються переважно на суб`єктивній оцінці скаржника свого матеріального стану та спростовуються письмовими доказами, наявними у матеріалах справи. Водночас, матеріали справи та наведені правові висновки Верховного Суду свідчать про те, що визначення аліментів у частці від доходу платника є правомірним способом виконання обов`язку щодо утримання дитини, обраним позивачкою відповідно до вимог статті 181 СК України. За таких обставин, у разі вирішення спору по суті з дотриманням вимог процесуального закону, правомірним є стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини у розмірі частки від усіх видів його доходу, як цього просила позивачка та як правильно було зазначено судом першої інстанції.

При цьому посилання відповідача на перебування у статусі безробітного не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду справи та не підтверджені належними і допустимими доказами. Водночас відповідач не позбавлений права у майбутньому, у разі істотного погіршення його майнового стану або зміни сімейного стану, звернутися до суду з відповідною заявою про зміну розміру аліментів у порядку, передбаченому статтею 192 Сімейного кодексу України.

Щодо позовних вимог про стягнення додаткових витрат, колегія суддів зазначає таке.

Обґрунтовуючи позовні вимоги в цій частині, ОСОБА_2 посилалася на те, що у зв`язку зі станом здоров`я малолітньої дитини нею понесені додаткові витрати, пов`язані з лікуванням, медичними обстеженнями, придбанням лікарських засобів та проведенням корекційно-розвиткових занять. Також позивачка зазначала про необхідність систематичного фінансування таких витрат у майбутньому та просила стягнути з відповідача додаткові витрати на дитину у фіксованому розмірі щомісячно.

Як убачається з матеріалів справи, позивачка заявила вимоги про стягнення з відповідача додаткових витрат на утримання дитини у розмірі 5 000 грн щомісячно, посилаючись на стан здоров`я дитини та її відвідування танцювального гуртка.

Водночас відповідач у своїй апеляційній скарзі заперечував проти задоволення позову в цій частині, посилаючись на відсутність належних і допустимих доказів фактичного понесення саме таких щомісячних витрат, їх регулярності, необхідності та причинного зв`язку із «особливими обставинами», передбаченими статтею 185 Сімейного кодексу України.

Згідно частини першої статті 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо).

Системний аналіз зазначених норм закону вказує на те, що в окремих випадках за наявності особливих обставин, крім звичайних витрат на дитину, вимагаються додаткові. Розмір додаткових витрат повинен визначатися залежно від передбачуваних або фактично понесених витрат на дитину.

При цьому, аналіз наведених норм а також практика Верховного Суду свідчить про те, що додаткові витрати не є автоматичними, не охоплюють всі витрати на дитину та не можуть визначатися у фіксованому розмірі без належного доказового обґрунтування.

Так, у постанові Верховного Суду від 29 квітня 2022 року у справі № 761/27222/10 (провадження № 61-8815св21) зазначено, що розмір додаткових витрат має визначатися залежно від фактично понесених або передбачуваних витрат, підтверджених належними доказами, а самі витрати повинні бути обумовлені саме особливими обставинами.

У постанові Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 320/383/19 (провадження № 61-18284св19) зроблено висновок, що доказами на підтвердження наявності особливих обставин можуть бути, зокрема, медичні висновки, рецепти лікарів, чеки, договори, рахунки, а також документи, що підтверджують регулярність та необхідність відповідних витрат. При цьому, Верховний Суд наголосив, що розмір додаткових витрат має бути обґрунтований документально, а не визначений довільно.

У справі, що переглядається, посилання позивачки на необхідність щомісячної оплати вартості танцювального гуртка у розмірі 1 500 грн не підтверджені жодними належними доказами. Матеріали справи не містять договорів, квитанцій чи інших документів, які б свідчили про фактичну оплату таких занять, їх регулярність або необхідність у зв`язку з особливими обставинами розвитку дитини. Відсутні також докази того, що відвідування танцювального гуртка рекомендоване лікарями або пов`язане з лікуванням чи корекцією стану здоров`я дитини.

Верховний Суд у постанові від 30 січня 2019 року у справі № 205/4622/16-ц дійшов висновку, що витрати на відвідування дитиною гуртків, секцій чи інших занять загального розвитку не належать до додаткових витрат у розумінні статті 185 СК України, якщо не доведено їх обумовленість особливими обставинами.

Щодо витрат, пов`язаних зі станом здоров`я дитини, колегія суддів встановила, що позивачкою подано суду:

- договір № 24/03 від 24.04.2021 про надання платних медичних послуг, акт приймання-передачі та квитанцію про оплату послуг у розмірі 11 500 грн (а. с. 28-33);

- висновок про комплексну психолого-педагогічну оцінку розвитку дитини від 06.04.2021 № ІРЦ-85983/2021/212-64 (а. с. 18-24);

- окремі консультативні висновки лікарів та рецепти (а.с. 26-27, 37-45);

- чеки на придбання лікарських засобів за серпень та жовтень 2021 року (а.с. 35-36).

Разом із тим, колегія суддів відмічає, що із наведених документів не вбачається системності таких витрат, їх регулярного характеру або необхідності постійного щомісячного фінансування саме у заявленому розмірі 5 000 грн. Договір та платіжні документи не містять чітких відомостей про особу пацієнта, а медичні висновки мають рекомендаційний характер та не встановлюють обов`язку постійного лікування чи безперервного медикаментозного забезпечення.

Верховний Суд у постанові від 13 вересня 2017 року у справі № 6-1489цс17 наголосив, що наявність особливих обставин та розмір додаткових витрат підлягають доведенню особою, яка заявляє відповідні вимоги, а такі витрати не можуть ґрунтуватися на припущеннях.

Крім того, заявляючи вимоги про стягнення додаткових витрат наперед, позивачка не надала жодного розрахунку майбутніх витрат, не обґрунтувала їх необхідність та не довела причинно-наслідковий зв`язок між заявленою фіксованою сумою та реальними потребами дитини, що суперечить вимогам частини першої статті 81 ЦПК України.

З огляду на викладене, колегія суддів доходить висновку про те, що позивачкою не доведено ані наявності особливих обставин у розумінні статті 185 СК України, ані фактичного понесення або необхідності регулярних додаткових витрат у розмірі 5 000 грн щомісячно, а надані докази не підтверджують системності та обґрунтованості таких витрат.

За таких обставин позовні вимоги про стягнення з відповідача додаткових витрат на утримання дитини не підлягають задоволенню.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно ч.1 ст.376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинамсправи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За наведених підстав, рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 08 листопада 2022 року підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позову, яким слід стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі частки від заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з 18.08.2022 року і до досягнення дитиною повноліття, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно ч.ч. 1,2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:

1) у разі задоволення позову - на відповідача;

2) у разі відмови в позові - на позивача;

3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З матеріалів справи убачається, що в суді першої інстанції позивачкою до суду подані доповнення до позову, за вимогами яких просить стягнути з відповідача витрати на оплату послуг адвоката у розмірі 2000 грн.

До заяви додано копії: договору про надання правової допомоги від 18.08.2022 укладеного між адвокатом Юрченко Д.Д. та ОСОБА_2 , звіту адвоката від 13.09.2022 за договором про надання правової допомоги від 18.08.2022, квитанції від 18.08.2022 про сплату позивачкою адвокату коштів 2 000 грн.

За нормою ч. 1 ст. 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно частини 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

За вимогами частини 9 ст. 83 ЦПК України, копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними.

До поданих позивачкою доповнень до позову від 14.09.2022 про стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу не надано підтверджень про надсилання (надання) відповідачу цих додатково поданих суду документів, які в розумінні ст. ст. 95, 137, 141 ЦПК України є доказами по справі, що відповідно вимог ст. ст. 2, 12 ЦПК України є порушенням принципу змагальності сторін.

Ураховуючи вищевикладене, оскільки заяву - доповнення до позовної заяви про розподіл витрат на правничу допомогу адвоката подано без додержання вимог ч. 9 ст. 83 ЦПК України, колегія суддів не бере до уваги зазначені докази щодо судових витрат.

Оскільки позивачка звільнена від сплати судового збору, відповідно положень пункту 3) частини 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», то ОСОБА_1 слід компенсувати з держави витрати по сплаті судового збору у розмірі 1488 грн 6 коп.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 08 листопада2022 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про часткове задоволення позову.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі частки від заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з 18.08.2022 року і до досягнення дитиною повноліття, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Компенсувати ОСОБА_1 за рахунок держави витрати по сплаті судового збору у розмірі 1488 грн 6 коп. (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 .)

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції з підстав, визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Т. О. Невідома

Судді С. М. Верланов

В. А. Нежура