ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4627/25 Справа № 191/3423/24 Суддя у 1-й інстанції - Костеленко Я. Ю. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 грудня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючої - Городничої В.С.,

суддів: Петешенкової М.Ю., Красвітної Т.П.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без їх виклику у м.Дніпрі апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк Приватбанк на рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 січня 2025 року у складі судді Костеленко Я.Ю. у цивільній справі № 191/3423/24 за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк Приватбанк до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2024 року АТ КБ Приватбанк звернулося до суду з позовною заявою, пред`явленою до ОСОБА_1 , на предмет стягнення з останньої заборгованості за кредитом на загальну суму 73 818,81 грн, що виникла станом на 15 травня 2024 року, з яких: 59 305,47 грн заборгованість за кредитом, 14 513,34 грн заборгованість за простроченими відсотками за користування кредитом, обґрунтовуючи це тим, що 22 січня 2021 року відповідач ознайомилася з умовами кредитування, підписала Паспорт кредиту та власноручно підписала Заяву про приєднання до умов та правил надання банківських послуг, що відповідає вимогам Постанови НБУ від 13 грудня 2019 року № 151 Про затвердження Положення про застосування цифрового власноручного підпису в банківській системі України, за умовами якої відповідачеві встановлено відновлювальну кредитну лінію до 50 000 грн кредитного ліміту, видано кредитну картку «Універсальна» зі строком кредитування 12 місяців з пролонгацією та процентною ставкою за користування кредитними коштами у розмірі 42,0% річних. Також умовами договору передбачалось сплата мінімального обов`язкового платежу на поточний рахунок, для якого відкрито кредитну картку, до останнього календарного числа (включно) місяця, наступного за місяцем, у якому було здійснено витрати за рахунок кредитного ліміту, де розмір мінімального обов`язкового платежу: - 5% від заборгованості, але не менше ніж 100 грн, щомісячно, або 10% від заборгованості, але не менше 100 грн, щомісячно - у разі прострочки, починаючи з другого місяця прострочення. Проценти від суми неповернутого в строк кредиту, які у відповідності до ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України встановлюються за домовленістю Сторін у процентах від простроченої суми заборгованості в розмірі: 84.0%.

На виконання умов договору відповідач отримала кредитну картку номер НОМЕР_1 та користувалася кредитним лімітом, відповідно до виписки по рахунку, однак з 01 серпня 2023 року перестала вносити кошти на погашення заборгованості, посилаючись на "спірні" операції, які були проведені по її картці, починаючи з 01 серпня 2023 року.

Позивач також зазначив, що в ході перевірки даної інформації відповідача встановлено, що 01 серпня 2023 року зафіксоване звернення клієнта ОСОБА_1 , яке було направлено на перевірку фахівцям, та встановлено, що у телефонному режимі ( НОМЕР_2 ) клієнт ОСОБА_1 пояснила, що з її картки Універсальна 01 серпня 2023 року були списані кошти за придбання товарів, а також були зняті кошти готівкою. Перед цим вона отримала повідомлення на телефон щодо додавання цієї картки в GooglePay. Коли вона зайшла у додаток Приват24, то побачила, що кредитні кошти на суму біля 30 000 грн вже були списані з картки. Після цього ОСОБА_1 двічі міняла пароль від Приват24, але коли вона зателефонувала до служби підтримки Банку їй повідомили, що з картки був знятий весь кредитний ліміт на суму біля 60 000 грн. Заперечила факт передачі даних карток та акаунту Приват24 третім особам. З вказаного приводу вона звернулась до поліції. Користувалась мобільним телефоном ХІАОМІ МІ 9Т.

Позивач наголошує, що зібрані ним у ході перевірки дані свідчать про те, що клієнт ОСОБА_1 , перебуваючи під впливом третіх осіб, надала конфіденційні дані Приват24, які у подальшому були використані третіми особами для отримання доступу до акаунту Приват24 клієнта. Маючи під контролем Приват24 клієнта, було токенізовано її картки у гаманці GooglePay та здійснено операцій по картковому рахунку клієнта. В результаті даних дій треті особи заволоділи грошовими коштами клієнта ОСОБА_1 .

Таким чином, на думку позивача, факт шахрайства у відношенні клієнта ОСОБА_1 став можливим через порушення клієнтом Умов і правил надання банківських послуг. У зв`язку з зазначеними порушеннями зобов`язань за кредитним договором та з урахуванням внесених коштів на погашення заборгованості відповідач станом на 15 травня 2024 року має заборгованість в розмірі 73818,81 грн, яку в добровільному порядку не погашає, що і стало підставою для звернення позивача за захистом порушеного права по суду.

Рішенням Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 січня 2025 року в задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - відмовлено (а.с.138-141).

Рішення суду мотивовано недоведеністю позивачем, в силу ст.526,626,628,633,634,1048,1049,1054,1055 ЦК України, наявності заборгованості у відповідача, тоді як встановлено несанкціоноване зняття коштів 01 серпня 2023 року з карткового рахунку відповідача, яка є його власником, у касах АЗС мережі ОККО у м. Луцьку із зареєстрованою ІР-адресою у м. Львів, на що відповідач свого розпорядження не надавала, знаходячись у цей час у м. Дніпрі територіально. Суд першої інстанції зазначив, що позивачем не доведено того, що відповідач своїми діями чи бездіяльністю сприяла втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка діє змогу ініціювати платіжні операції, та щоб свідчило про відповідальність саме відповідача за такі дії.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, АТ КБ Приватбанк у лютому 2025 року подав апеляційну скаргу (а.с.144-146), просив апеляційну скаргу задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі, обґрунтовуючи це тим, що судом першої інстанції не враховано того, що відповідач сама підтвердила, що не одразу після здійснення перших операцій по картці звернулась до позивача про необхідність блокувати картки та фінансовий номер, натомість майже дві години намагалась сама виправити ситуацію, а, відтак, знала обставини та причини того, через що невідома особа отримала доступ до її акаунту Приват24. Також скаржник зазначив, що відповідач не повідомляла ані суду першої інстанції, ані банку, що перехід нею здійснений за фішинговим посиланням та здійснено заповнення форми, схожої до входу у Приват24, що свідчить про повідомлення самою відповідачкою стороннім особам свого паролю від акаунту, що дає можливість ініціювати платіжні операції за кредитною карткою, що є порушення з боку відповідача положень ст. 38, 87 ЗУ Про платіжні послуги. В цьому випадку саме клієнт несе відповідальність за всі операції, що супроводжуються авторизацією, включаючи операції, що супроводжуються правильним введенням нанесених на платіжній картці даних, до моменту звернення клієнта в банк та блокування цієї платіжної картки. Позивач повідомила банк про неправомірні дії щодо її кредитного карт-рахунку вже після проведення операцій 01 сепрпня 2023 року о 18 год 18 хв, коли вже усі кошти з рахунку було знято. Крім того скаржник зазначає, що звернення клієнта вже після здійснення цих спірних операцій чітко і однозначно розмежовані у часових межах відповідальності сторін за відшкодування збитків від таких здійснених спірних операцій та дій, як то передбачено ст. 38,49 ЗУ Про платіжні послуги, а банк, в силу ст. 1066,1068 ЦК України, не має права контролювати використання грошових коштів клієнтом.

Разом з цим наголосив, що судом першої інстанції не враховано доведеність позивачем наявності у відповідача належними доказами заборгованості по кредиту, яку вона не погашає у добровільному порядку, з чого дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позовних вимог банку.

Відповідач ОСОБА_1 , скориставшись своїм правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України, у березні 2025 року подала відзив на апеляційну скаргу у вигляді письмових заперечень (а.с.172-175), де зазначила про законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, а вимоги скарги є безпідставними та не підтвердженими жодним доказом, де мотиви скарги зводяться до переоцінки доказів, досліджених судом першої інстанції у достатній мірі.

Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, з наступних підстав.

Так, судом першої інстанції встановлено, що відповідно до довідок АТ КБ ПриватБанк від 17 травня 2024 року ОСОБА_1 за кредитним договором б/н 22 січня 2021 року було відкрито кредитну картку Універсальна номер НОМЕР_1 з терміном дії до 12/24. Кредитний ліміт встановлено в розмірі 15000 грн, який був збільшений 14 грудня 2021 року до 23000 грн, 16 листопада 2022 року до 28000 грн, 22 лютого 2023 року до 40000 грн, 21 червня 2023 року до 60000 грн.

З виписки за договором б/н за період з 22 січня 2021 року до 17 травня 2024 року вбачається, що станом на 01 серпня 2023 року у відповідача ОСОБА_1 мається заборгованість за кредитним договором в розмірі 2905,67 грн, яка погашена 06 вересня 2023 року шляхом здійснення поповнення картки готівкою у відділенні банку в м.Дніпро на суму 3053,88 грн.

Дана обставина визнана сторонами та не оспорюється.

01 серпня 2023 року з картки з картки НОМЕР_1 клієнта ОСОБА_1 здійснено зняття коштів у касах АЗС мережі "ОККО" за адресами: м. Луцьк, вул. Карпенка-Карого, 5, а також м. Луцьк, вул. Рівненська, 109, а саме:

-16:18:47 на суму 2 000 грн (комісія 80 грн);

-16:19:39 на суму 2 000 грн (комісія 80 грн);

-16:26:14 на суму 1 000 грн (комісія 47 грн);

-16:55:40 на суму 6 000 грн (комісія 240 грн);

-16:57:46 на суму 4 000 грн (комісія 160 грн);

-17:36:12 на суму 6 000 грн (комісія 240 грн);

-17:37:32 на суму 2 000 грн (комісія 80 грн);

-17:38:42 на суму 6 000 грн (комісія 240 грн);

-18:04:54 на суму 6 000 грн (комісія 240 грн);

-18:06:45 на суму 6 000 грн (комісія 240 грн);

-18:07:55 на суму 6 000 грн (комісія 240 грн);

-18:12:46 на суму 6 000 грн (комісія 240 грн).

Крім того, з картки здійснено сплати за придбання товарів та послуг на АЗС мережі "OKKO" на загальну суму 258,70 грн, а саме:

-16:18:47 на суму 24,90 грн;

-16:19:39 на суму 24,90 грн;

-16:26:14 на суму 14,40 грн;

-16:33:16 на суму 18 грн;

-16:55:40 на суму 24,90 грн;

-16:57:46 на суму 24,90 грн;

-17:36:12 на суму 24,90 грн;

-17:37:32 на суму 24,90 грн;

-17:38:42 на суму 24,90 грн;

-18:04:54 на суму 13 грн;

-18:06:45 на суму 13 грн;

-18:07:55 на суму 13 грн;

-18:12:46 на суму 13 грн.

За встановленою банком інформацією, судом першої інстанції також встановлено, що вказані операції проведені з використанням гаманця GooglePay, через термінали 006249 (мерчант АТ "Райффайзен Банк"), 013013 (мерчант АТ "Ощадбанк"). Картка 181056 клієнта ОСОБА_1 додана в гаманці GooglePay 01 серпня 2023 року о 14:37:22, перед проведенням вищезазначених операції по списанню коштів.

Згідно листа, який надійшов на електронну пошту ОСОБА_1 від АТ КБ ПриватБанк 01 серпня 2023 року о 14:34, у її акаунт Приват24 було виявлено нетиповий вхід з персонального компьютеру з ІР-адреси НОМЕР_3 , АДРЕСА_1 та запропоновано змінити пароль від Приват24, якщо вхід здійснила не вона.

01 серпня 2023 року о 14:37 на електронну пошту ОСОБА_1 надійшло повідомлення про те, що її картка НОМЕР_4 активована в GooglePay.

01 серпня 2023 року о 18:28 на електронну пошту ОСОБА_1 отримала листа від АТ КБ ПриватБанк про те, що її картки заблоковані після сумнівних операції.

Відповідно до витягу з ЄРДР від 04 серпня 2023 року на підставі заяви ОСОБА_1 від 02 серпня 2023 року було зареєстровано кримінальне провадження №0001176 від 03 серпня 2023 року за фактом викрадення грошових коштів невідомими особами з її банківської картки 01 серпня 2023 року в період з 16:18 до 18:12 год.

Також судом першої інстанції встановлено, що позивачем не було доведено того факту, що відповідач, як володілець та користувач картки, своїми діями чи бездіяльністю сприяла у доступі до її карткового рахунку чи надала інформацію третім особам, що дало змогу ініціювати платіжні операції. Списання грошових коштів з карткового рахунку ОСОБА_1 відбулося не за її розпорядженням і вона не повинна нести відповідальності за такі операції. Виявивши безпідставне списання (перекази, зняття) коштів, відповідач повідомила про цей факт банк та звернулася до правоохоронних органів. Тоді як доводи представника позивача про те, що відповідачем було порушено Умови та правила надання банківських послуг, що призвело до несанкціонованого зняття коштів з її карткового рахунку, суд першої інстанції не прийняв до уваги, вважаючи, що такі доводи ґрунтуються виключно на припущеннях та не мають доказового підтвердження.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в цілому, суд першої інстанції виходив з їх недоведеності позивачем.

Колегія суддів з такими встановленими обставинами та висновками суду першої інстанції погоджується, з огляду на наступне.

Колегія суддів наголошує, що у справах цієї категорії спорів саме банк повинен доводити, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції; у разі недоведеності обставин, які безспірно свідчать про те, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, необхідно виходити з відсутності вини користувача у перерахуванні чи отриманні спірних грошових коштів; сам по собі факт коректного вводу вихідних даних для ініціювання такої банківської операції, як списання коштів з рахунку користувача, не може достовірно підтверджувати ту обставину, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції; за відсутності належних та допустимих доказів сумніви та припущення мають тлумачитися переважно на користь споживача, який зазвичай є «слабкою» стороною у таких цивільних відносинах, правові відносини споживача з банком фактично не є рівними. Сам по собі факт коректного вводу вихідних даних для ініціювання такої банківської операції, як списання коштів з рахунку користувача, не може достовірно підтверджувати ту обставину, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Лише наявність обставин, які безспірно доводять, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, є підставою для настання несприятливих наслідків для споживача.

Аналогічні висновки зробив Верховний Суд у постанові від 27 листопада 2024 року у справі № 190/2037/23 (провадження № 61-12247св24).

Належить зазначити, що, звертаючись до суду з цим позовом, АТ КБ ПриватБанк особисто покладає в обґрунтування наявності боргу відповідача саме ситуацію з несанкціонованим зняттям коштів з рахунку відповідача та вважає, що такі дії здійснені з опосередкованого сприяння відповідача на отримання третіми особами відповідних даних, які дозволяють здійснити вхід до Приват24 та проведення платіжних операцій.

Колегія суддів критично відноситься до таких мотивів наявності у відповідача боргу, адже саме на позивача покладається відповідальність у таких випадках, оскільки сам по собі факт коректного вводу вихідних даних для ініціювання такої банківської операції, як списання коштів з рахунку користувача, про що наголошує скаржник, не може достовірно підтверджувати ту обставину, що користувач ОСОБА_1 своїми діями чи бездіяльністю сприяла втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, що не спростовано скаржником при розгляді його апеляційної скарги.

За змістом статей 316-320, 321, 328 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Держава не втручається у здійснення власником права власності.

За приписами ч. 1 ст. 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

Згідно з частиною третьою цієї статті, Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші,не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд.

Відповідно до ч. 3 ст. 1068 ЦК України банк зобов`язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом.

Нормою частини першої статті 1071 ЦК України передбачено, що банк може списувати кошти з рахунка на підставі розпорядження клієнта.

Положенням ст. 1073 ЦК України встановлено, що у випадку несвоєчасного зарахування коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта, сплатити відсотки та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.

Відповідальність надавачів платіжних послуг під час виконання платіжних операцій передбачена статтею 86 Закону України «Про платіжні послуги».

Так, згідно з частиною першою цієї статті, надавач платіжних послуг несе відповідальність перед користувачами за невиконання або неналежне виконання платіжних операцій відповідно до закону та умов укладених між ними договорів, якщо не доведе, що платіжні операції виконані цим надавачем платіжних послуг належним чином.

Надавачі платіжних послуг несуть відповідальність, визначену цим Законом, за виконання помилкової, неакцептованої платіжної операції або виконання платіжної операції з порушенням установлених цим Законом строків (частина 2 статті).

Користувачі мають право на відшкодування в судовому порядку шкоди, заподіяної надавачем платіжних послуг внаслідок помилкової, неналежної, неакцептованої платіжної операції або виконання платіжної операції з порушенням установлених цим Законом строків.

Надавач платіжних послуг у разі виконання помилкової, неналежної, неакцептованої платіжної операції або виконання платіжної операції з порушенням установлених цим Законом строків зобов`язаний на запит користувача, якого він обслуговує, невідкладно вжити заходів для отримання всієї наявної у надавача платіжних послуг інформації про платіжну операцію та надати її користувачу без стягнення плати.

Згідно з частиною восьмою цієї статті, надавачі платіжних послуг несуть відповідальність перед користувачами за помилкові платіжні операції, у тому числі за виконання помилкової платіжної операції на рахунок неналежного отримувача, помилкової платіжної операції з рахунку неналежного платника, платіжної операції з рахунку платника без законних підстав або внаслідок інших помилок надавача платіжних послуг.

Частиною 12 цієї статті передбачено, що надавачі платіжних послуг, що обслуговують платників, несуть перед ними відповідальність за неакцептованими платіжними операціями. У разі виконання неакцептованої платіжної операції надавач платіжних послуг зобов`язаний негайно після виявлення факту виконання неакцептованої платіжної операції або після отримання повідомлення платника (залежно від того, що відбувалося раніше) повернути за рахунок власних коштів суму неакцептованої платіжної операції на рахунок платника, а також сплатити йому пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України за кожний день від дня списання з рахунку платника коштів за неакцептованою платіжною операцією до дня повернення коштів на рахунок платника. Надавач платіжних послуг зобов`язаний також відшкодувати платнику суму утриманої/сплаченої неналежним платником комісійної винагороди за виконану неакцептовану платіжну операцію (за наявності такої комісійної винагороди).

Частиною 12 статті 38 Закону України «Про платіжні послуги» встановлено, що електронний платіжний засіб, що використовується в платіжній системі, має відповідати вимогам щодо захисту інформації, передбаченим правилами платіжної системи, з урахуванням вимог цього Закону та нормативно-правових актів Національного банку України. Відповідно до частини 20 цієї статті, користувач, якому наданий електронний платіжний засіб, зобов`язаний не допускати використання електронного платіжного засобу особами, які не мають на це права; не повідомляти та іншим чином не розголошувати індивідуальну облікову інформацію та/або іншу інформацію, що дає змогу ініціювати платіжні операції.

Згідно зі статтею 67 цього Закону, надавачі платіжних послуг зобов`язані запровадити систему захисту інформації, що має забезпечувати безперервний захист інформації про виконання платіжних операцій та індивідуальної облікової інформації на всіх етапах її формування, обробки, передавання та зберігання.

Система захисту інформації має забезпечувати цілісність, конфіденційність, доступність та простежуваність інформації, що формується, обробляється, передається та зберігається під час виконання платіжних операцій, відповідно до вимог, встановлених нормативно-правовими актами Національного банку України. Надавачі платіжних послуг зобов`язані виконувати встановлені законодавством вимоги щодо захисту інформації.

У разі виявлення порушень законодавства щодо захисту інформації, що містять ознаки вчинення злочину, надавачі платіжних послуг зобов`язані повідомити про це відповідні правоохоронні органи.

Працівники надавачів платіжних послуг зобов`язані виконувати вимоги законодавства щодо захисту інформації під час виконання платіжних операцій, зберігати таємницю надавача платіжних послуг (або іншу інформацію з обмеженим доступом) та підтримувати конфіденційність інформації, що використовується в системі захисту такої інформації, несуть відповідальність за неналежне використання та зберігання засобів захисту інформації, що використовуються під час виконання платіжних операцій, а також за розголошення персональних даних користувачів та інформації, що може бути віднесена до банківської таємниці чи таємниці надавача платіжних послуг, відповідно до законодавства.

Згідно з ч. 5 ст. 87 Закону України «Про платіжні послуги» до моменту повідомлення емітента про факт втрати платіжного інструменту та/або індивідуальної облікової інформації відповідно до статті 38 цього Закону ризик збитків від виконання неналежних платіжних операцій та відповідальність за них покладаються на платника. З моменту повідомлення платником емітента про факт втрати платіжного інструменту та/або індивідуальної облікової інформації ризик збитків від виконання неакцептованих/неналежних платіжних операцій та відповідальність покладаються на емітента.

Аналогічна норма міститься в п.140 Положення про порядок емісії та еквайрингу платіжних інструментів, затвердженої Постановою Правління НБУ від 29 липня 2022 року № 164, згідно з якою до моменту повідомлення емітента про факт втрати платіжного інструменту та/або індивідуальної облікової інформації ризик збитків від виконання неналежних платіжних операцій та відповідальність за них покладаються на користувача.

За приписами ч. 3 ст. 1092 ЦК України якщо порушення банком правил розрахункових операцій спричинило помилковий переказ банком грошових коштів, банк несе відповідальність відповідно до цього Кодексу та закону.

Аналіз вказаних нормативно-правових актів, які є спеціальними для спірних правовідносин, дає підстави для висновку, що при здійсненні операцій з використанням електронних платіжних засобів відповідальність за безпеку здійснення переказу коштів покладається як на платника, так і на емітента (банк чи іншу установу), які зобов`язані вжити всіх заходів по нерозголошенню третім особам інформації, що дає змогу виконувати платіжні операції від імені платника з використанням електронного платіжного засобу.

Лише наявність обставин, які доводять, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, є підставою для його цивільно-правової відповідальності.

Вказане узгоджується із висновками Верховного Суду України у постанові від 13 травня 2015 року у справі № 6-71цс15 та Верховного Суду у постановах від 23 січня 2018 року у справі № 202/10128/14-ц, від 13 вересня 2019 року у справі № 501/4443/14-ц, від 20 листопада 2019 року у справі № 577/4224/16-ц, від 17 червня 2021 року у справі № 759/4025/19, від 16 серпня 2023 року у справі № 176/1445/22, від 11 вересня 2024 року у справі № 753/12781/23, від 01 листопада 2024 року у справі № 332/6036/23.

Колегія суддів, відкидаючи доводи скаржника, наголошує, що згідно з положеннями частини другої статті 614 ЦК України саме банк має довести відсутність своєї вини, а не перекладати це на клієнта банку, споживача послуг, що відповідає й вимогам Цивільно-процесуального кодексу України, які викладені вище.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що скаржником не доведено належними доказами того, що відповідач своїми діями чи бездіяльністю сприяла втраті, незаконному використанню інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції та не доведено обставин, які безспірно свідчать про те, що відповідач своїми діями чи бездіяльністю сприяла втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, які стали підставою для використання кредитних коштів на рахунку та подальшого нарахування відсотків.

Разом з цим, колегія суддів відзначає, що визначена позивачем грошова сума у загальному розмірі 73 818,81 грн, яку позивач висуває відповідачеві як заборгованість по кредиту, знята з карткового рахунку відповідача шахрайським шляхом без участі відповідача ОСОБА_1 , за зняття якої остання не несе відповідальності в рамках кредитного договору, та на яку відповідачем не належить нараховувати відсотки, адже останнім не доведено, що відповідач використала зазначені кошти в своїх інтересах та особисто ініціювала їх перекази та зняття, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог банку на предмет стягнення з відповідача на корить позивача заборгованості по кредиту.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином доводи апеляційної скарги не можуть бути прийняті до уваги, оскільки безспірний вплив та сприяння відповідача на такі списання коштів та зняття їх з рахунку, відкритого на ім`я ОСОБА_1 , не доведені належними та допустимими доказами, а скаржником не надано до апеляційної скарги інших письмових доказів на спростування цього встановленого факту судом першої інстанції, з чим повністю погоджується і колегія суддів.

Колегія суддів наголошує, що суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Інші доводи апеляційної скарги не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Європейський суд з прав людини зауважив, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, N 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року).

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, судам необхідно досліджувати кожний доказ, наданий сторонами, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27постанови Пленуму Верховного суду України від 12.06.2009 року № 2 «Про практику застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»), при цьому жодна із сторін не повинна бути поставлена судом у менш сприятливе становище, порівняно з іншою стороною, на чому наголошується у практиці Європейського суду з прав людини.

Так, у п.24 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України», в п.48 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Мала проти України» та в п.23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гурепка проти України № 2» наголошується на принципі рівності сторін як на одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище, порівняно з опонентом.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджені письмовими матеріалами справи.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції має бути залишено без змін.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375, 382-383 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк Приватбанк залишити без задоволення.

Рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 січня 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 26 грудня 2025 року.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: М.Ю. Петешенкова

Т.П. Красвітна