Справа № 464/7606/24 Головуючий у 1 інстанції: Кукса Д.А.
Провадження № 22-ц/811/1948/25 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 грудня 2025 року м. Львів

Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Ванівського О.М.,

суддів: Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.,

секретаря: Цьони С.Ю.,

з участю: представника апелянта Блажевського П.І., представника відповідача Гриневича М.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника АТ «Сенс Банк» - адвоката Гаполяка О.В. на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 07 квітня 2025 року у справі за позовом Акціонерного товариства «СЕНС БАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

ВСТАНОВИВ:

В листопаді 2024 року Акціонерне товариство «Сенс Банк» звернулось в суд з позовом до ОСОБА_1 , в якому просило стягнути з відповідача на свою користь суму заборгованості за кредитним договором №607/32-084 від 18.03.2008 року в розмірі 749 619,51 грн., з яких 546 806,37 грн. - сума заборгованості за кредитом; 202 813,14 грн. сума заборгованості за відсотками; а також судові витрати.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначає, що 18.03.2008 року Акціонерно комерційний банк соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 уклали договір кредиту №607/32-084. Згідно рішення №5/2019 AT «Укрсоцбанк» від 15 жовтня 2019 року, було прийнято рішення щодо припинення Акціонерного Товариства «УКРСОЦБАНК» шляхом приєднання до Акціонерного товариства «АЛЬФА-БАНК», де в п.п.1.2. визначено, що правонаступником щодо всього майна, прав та обов`язків AT «Укрсоцбанк», виникає у Акціонерного Товариства «Альфа-Банк» з 15 жовтня 2019 року. 12.08.2022 прийнято рішення про зміну найменування банку з Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на Акціонерне товариство «Сенс Банк», а також про внесення змін до Статуту Акціонерного товариства «Альфа-Банк» шляхом затвердження його в новій редакції. Відповідно до умов кредитного договору позичальник надає кредитору у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності, цільового характеру використання грошових коштів у сумі 98740 дол. США. Оскільки, відповідач зобов`язання за кредитними договорами не виконує, заборгованість не сплачує, позивач просить суд стягнути суму заборгованості у загальному розмірі 749 619,51 грн. та витрати по сплаті судового збору.

Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 07 квітня 2025 року в задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства «СЕНС БАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено.

Рішення суду оскаржив представник АТ «Сенс Банк» - адвокат Гаполяк О.В., подавши апеляційну скаргу.

З рішенням суду не погоджується, вважає його незаконним та необґрунтованим, таким, що винесене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Вказує, що між сторонами було укладено додатковий договір. Після додаткового договору вимоги про дострокове погашення не було. Тому строк позовної давності апріорі не може застосовуватись.

Окрім цього, в матеріалах справи міститься розрахунок боргу з якого вбачається оплати заборгованості, що свідчить про визнання боргу відповідачем та переривання строку.

Зазначає, що починаючи з 12.03.2020 року і по даний час, визначений ст. 257 ЦК України загальний строк позовної давності продовжено, а карантин та воєнний стан в Україні продовжував тривати до моменту подачі позову у цій справі.

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задоволити в повному обсязі.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника апелянта Блажевського П.І., представника відповідача Гриневича М.М., дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Згідно ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції вважав, що позов не підлягає задоволенню у зв`язку із спливом позовної давності.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду зважаючи на наступне.

Встановлено, що 18.03.2008 Акціонерно комерційний банк соціального розвитку «Укрсоцбанк» (позикодавець) та ОСОБА_1 (позичальник) уклали договір кредиту №607/32-084. Відповідно до умов кредитного договору позичальник надав кредитору у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності, цільового характеру використання грошові кошти у сумі 98 740 дол. США.

На забезпечення виконання зобов`язань за вказаним вище договором між ПАТ «Укрсоцбанк», ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений іпотечний договір за реєстровим № 1141 згідно умов якого, відповідачі, іпотекодавці, передала в іпотеку ПАТ «Укрсоцбанк», іпотекодержателю, у якості забезпечення виконання основного зобов`язання такі об`єкти нерухомості: житловий будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 51,6 кв.м., житловою площею 39,4 кв.м., земельну ділянку площею 0,2715 га, призначену для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер :01:010:0066, розташовану в м.Пустомити Львівської області, земельну ділянку площею 0,1000 га призначену для будівництва і обслуговування житлового будинку і господарських споруд, кадастровий номер :01:010:0065, розташовану в м. Пустомити.

Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 19.12.2013 у справі № 1316/4668/12, яке набрало законної сили 12.02.2014, в рахунок погашення заборгованості по договору №607/32-084 в розмірі 407422, 84 грн., звернуто стягнення на заставлене майно, згідно іпотечного договору від 18.03.2008 за реєстровим № 1141, що належить ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а саме житловий будинок АДРЕСА_1 загальною площею 51,6 кв.м., житловою площею 39,4 кв.м., земельну ділянку площею 0,2715 га, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер :01:010:0066, розташовану в м. Пустомити Львівської області та земельну ділянку площею 0,1000 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель, кадастровий номер :01:010:0065, розташовану в м. Пустомити Львівської області, шляхом продажу з прилюдних торгів у межах процедури виконавчого провадження.

Згідно з Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 19.12.2013 у справі № 1316/4668/12, яке набрало законної сили 12.02.2014 заборгованості по договору №607/32-084 в розмірі на час ухвалення рішення становила 407422, 84 грн.

06.08.2014 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 було укладено договір про внесення змін №1 до Договору кредиту №607/32-084 від 18.03.2008 року. Станом 06.08.2014 року заборгованість по кредиту банк розрахував 766 904, 29 грн.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Пунктом 4.4 договору кредиту №607/32-084 передбачено, що у разі невиконання (неналежного виконання) Позичальником обов`язків, визначених пунктами 3.3.7, 3.3.8 цього Договору, протягом більше, ніж 90 календарних днів, строк користування кредитом вважається таким, що сплив, та, відповідно, позичальник зобов`язаний протягом одного робочого дня погасити кредит в повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції (штраф, пеню).

Згідно з п.6 договору про внесення змін №1 від 06.08.2014 року до Договору кредиту №607/32-084 від 18.03.2008 року сторони домовились, що у разі порушення Позичальником строків сплати процентів та/або Кредиту як в повному обсязі так і частково, щонайменше на три календарні місяці, Кредитор має право вимагати дострокового погашення кредиту, нарахованих процентів та можливих штрафних санкцій в повному обсязі шляхом направлення відповідного повідомлення позичальнику, а позичальник, в свою чергу, зобов`язується достроково погасити в повному обсязі кредит, нараховані проценти та можливі штрафні санкції протягом 60 календарних днів з дати одержання вищезазначеного письмового повідомлення кредитора.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції прийшов до висновку про підставність позову. Проте вважав, що зважаючи на те, що на підставі пункту 4.4 кредитного договору строк користування ОСОБА_1 кредитом сплив (припинився) достроково, останній платіж за тілом кредиту було здійснено нею 19.12.2019 року, тому позовні вимоги банку заявлені до позичальника поза межами строку позовної давності (три роки) з моменту переривання строку позовної давності 19.12.2019 року. Із позовом про стягнення коштів з ОСОБА_1 позивач звернувся 05.11.2024.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції, та звертає увагу, що як вбачається з розрахунків заборгованості наданих банком, (т.1 а.с. 225-229) ОСОБА_1 було порушено строки сплати кредиту понад три місці ще в березні 2017 року.

Згідно з положенням статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Відповідно до вимог статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

У п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення й застосування конвенції (п.1 ст.32 конвенції), наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце в далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту з плином часу (п.51 рішення від 22.10.96 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; п.570 рішення від 20.09.2011 у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в ст.261 ЦК, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся по його захисту до суду, недостатньо.

Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у справі, зробленою до винесення рішення.

Згідно з ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

В апеляційній скарзі апелянт вказує, що строк позовної давності визначений ст. 257 ЦК України продовжується на строк дії карантину та воєнного стану.

Колегія суддів вважає доводи апеляційної скарги такими, що не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Постановою ВС/КЦС від 18.01.2022 року у справі № 370/522/16-ц, визначено, що суд може поновити процесуальний строк як до запровадження, так і після закінчення карантину, якщо визнає причини такого пропуску поважними і такими, що зумовлені запровадженими обмеженнями. Тобто сам факт запровадження карантину не свідчить про безумовне поновлення пропущеного процесуального строку без наведення заявником негативних обставин, які зумовлені карантинними обмеженнями і були перешкодою у вчиненні стороною процесуальних дій.

· Сам по собі факт введення в Україні воєнного стану не є підставою для поновлення пропущеного строку, встановленого законом для вчинення процесуальної дії ( Ухвала КЦС/ВС від 21.07.2022 року у справі №127/2897/13-ц;)

Питання поновлення строку на касаційне оскарження судових рішень у випадку його пропуску з причин, пов`язаних із запровадженням воєнного стану в Україні, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням доводів, наведених у заяві про поновлення такого строку. (Ухвала КЦС/ВС від 21.07.2022 року у справі №127/2897/13-ц.)

Верховний Суд в постанові від 08 грудня 2022 року у справі № 990/102/22

зауважив що, суди не припиняли своєї роботи у зв`язку з пандемією, спричиненою коронавірусною хворобою (COVID-19), й продовжували безперервно приймати всі без виключення процесуальні документи (позовні заяви, скарги тощо), а також суворо дотримувався рекомендацій щодо безпечної роботи судів усіх інстанцій та юрисдикцій і доступу до правосуддя в умовах карантину, зокрема створюючи належні та безпечні умови перебування і відвідування у приміщенні суду.

Відповідно до Закону України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» затверджено відповідний Указ Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022, яким у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України введено в Україні воєнний стан з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. У подальшому законами України строк дії воєнного стану неодноразово продовжено.

Згідно зі статтею 1 Закону України від 12 травня 2015 року № 389-VIII «Про правовий режим воєнного стану» (далі - Закон № 389-VIII) воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Частинами першою та четвертою статті 26 Закону № 389-VIII встановлено, що правосуддя на території, на якій введено воєнний стан, здійснюється лише судами. Створення надзвичайних та особливих судів не допускається.

У період дії воєнного стану не можуть бути припинені повноваження Президента України, Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України, Національного банку України, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, судів, органів прокуратури, органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, розвідувальних органів та органів, підрозділи яких здійснюють контррозвідувальну діяльність (частина перша статті 10 Закону № 389-VIII).

Введення на території України воєнного стану не зупинило перебіг процесуальних строків звернення до суду з позовами. Питання поновлення процесуального строку у випадку його пропуску з причин, пов`язаних із запровадженням воєнного стану в Україні, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням доводів, наведених у заяві про поновлення такого строку. Сам по собі факт запровадження воєнного стану в Україні не є підставою для поновлення процесуального строку. Такою підставою можуть бути обставини, що виникли внаслідок запровадження воєнного стану та унеможливили виконання учасником судового процесу процесуальних дій протягом установленого законом строку.

Ураховуючи те, що останній день перебігу процесуального строку на звернення до суду з позовом у цій справі припав на період повномасштабного вторгнення російської федерації на територію України, ця обставина могла унеможливити дотримання такого строку позивачем за умови надання ним до суду належних доказів того, як саме введення воєнного стану обумовило пропуск строку на звернення до суду з позовом, та могла б бути визнаною поважною причиною для поновлення процесуального строку.

Однак відповідних доводів та доказів на їх підтвердження скаржник до суду не надав.

Відповідно до ч.3, 4 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Судом першої інстанції правильно встановлено фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримано процедуру розгляду справи, встановлену ЦПК України, ухвалено справедливе судове рішення, тому підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не вбачає.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Відповідно до ч. 1. ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367,368, ст.374,375,381,382,384 ЦПК України, суд-

УХВАЛИВ :

апеляційну скаргупредставника АТ «Сенс Банк» - адвоката Гаполяка О.В. залишити без задоволення.

Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 07 квітня 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 29 грудня 2025 року.

Головуючий : Ванівський О.М.

Судді: Цяцяк Р.П.

Шеремета Н.О.