ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2025 року

м. Київ

справа № 370/702/21

провадження № 61-8028св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Осіяна О. М., Сакари Н. Ю. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - керівник Києво-Святошинської окружної прокуратури Київської області

в інтересах держави в особі Макарівської селищної ради Бучанського району Київської області,

відповідачі: Бучанська районна державна адміністрація Київської області, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 - адвоката Приходька Сергія Володимировича, на постанову Київського апеляційного суду від 21 травня 2025 року у складі колегії суддів: Сушко Л. П., Приходька К. П., Желепи О. В.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

1. У травні 2024 року керівник Києво-Святошинської окружної прокуратури Київської області в інтересах держави в особі Макарівської селищної ради Бучанського району Київської області звернувся до суду із позовом до Бучанської районної державної адміністрації Київської області, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання недійсними розпорядження, державних актів на земельні ділянки та витребування земельних ділянок з чужого незаконного володіння.

2. Позов обґрунтовував тим, що розпорядженням голови Макарівської районної державної адміністрації Київської області № 107 від 28 лютого 2005 року «Про передачу в приватну власність земельних ділянок громадянам України для будівництва і обслуговування жилих будинків, господарських будівель і споруд та ведення особистого селянського господарства в межах Забуянської сільської ради» затверджено проекти землеустрою ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , по 2 га для ведення особистого селянського господарства та 0,25 га для обслуговування житлового будинку кожному, загальною площею 15,75 га.

3. На підставі вищезазначеного розпорядження:

ОСОБА_4 отримав державні акти серії ЯГ №187076 на земельну ділянку

з кадастровим номером :05:001:0116 площею 0,2500 га та серії

ЯГ №187077 на земельну ділянку з кадастровим номером :05:001:0112 площею 1,5046 га;

ОСОБА_1 отримала державні акти серії ЯГ №187063 на земельну ділянку

з кадастровим номером :05:001:0119 площею 2,0000 га, та серії

ЯГ №187062 на земельну ділянку з кадастровим номером :05:001:0113 площею 0,2500 га;

ОСОБА_5 отримав державні акти серії ЯГ №187079 на земельну ділянку з кадастровим номером :05:001:0120 площею 2,0000 га та серії ЯГ №187078 на земельну ділянку з кадастровим номером :05:001:0114 площею 0,2500 га;

ОСОБА_8 отримав державні акти серії ЯГ №187081 на земельну ділянку з кадастровим номером :05:001:0121 площею 1,8696 га та серії ЯГ №187080 на земельну ділянку з кадастровим номером :05:001:0115 площею 0,2500 га;

ОСОБА_2 отримала державні акти серії ЯГ №187060 на земельну ділянку

з кадастровим номером :05:001:0117 площею 0,2500 га та серії

ЯГ №187061 на земельну ділянку з кадастровим номером :05:001:0122 площею 1,5000 га;

ОСОБА_3 отримала державні акти серії ЯГ №187065 на земельну ділянку

з кадастровим номером :05:001:0123 площею 0,3409 га та серії

ЯГ №187064 на земельну ділянку з кадастровим номером :05:001:0118 площею 0,2500 га;

ОСОБА_6 отримала державні акти серії ЯА № 587988 на земельну ділянку з кадастровим номером площею 2,0000 га та державні акти серії ЯА № 5 87987 на земельну ділянку з кадастровим номером :05:001:0006 площею 0,2500 га.

4. Окрім цього, відповідно до інформації Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що земельна ділянка з кадастровим номером :05:001:0119 площею 2,0000 га обліковується за ОСОБА_1 (інформаційна довідка 242536110), а земельна ділянка з кадастровим номером :05:001:0112 площею 1,5046 га, обліковується за ОСОБА_4 (інформаційна довідка 245321057).

5. Водночас, зазначене вище розпорядження Макарівської районної державної адміністрації № 107 від 28 лютого 2005 року, а також видані в подальшому на його підставі державні акти про право власності на земельні ділянки не відповідають вимогам законодавства, чинного на момент виникнення спірних правовідносин

у зв`язку з чим повинні бути визнані судом недійсними в частині, оскільки земельні ділянки із кадастровими номерами :05:001:0119, :05:001:0120, :05:001:0121, :05:001:0122, :05:001:0123, :05:001:0112 накладаються на землі водного фонду.

6. Відповідно до інформації та схеми розташування земельних ділянок з нанесенням охоронної зони водного об`єкта, наданого землевпорядною організацією Приватне підприємство «Яран і К» (далі - ПП «Яран і К») листом № 522 від 10 лютого 2021 року, спірні земельні ділянки із кадастровими номерами :05:001:0119, :05:001:0120, :05:001:0121, :05:001:0122, :05:001:0123, :05:001:0112 накладалися на землі водного фонду станом на першу половину 2005 року та станом на сьогодні також накладаються на водний об`єкт - струмок Сильня.

7. Відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб- підприємців та громадських формувань землевпорядна організація ПП «Яран і К» має право на зайняття видом діяльності з кодом КВЕД 71.12 Діяльність у сфері інжинірингу, геології та геодезії, надання послуг технічного консультування в цих сферах 1111 «Яран і К» ().

8. Згідно з інформацією, наданою Центральною геофізичної обсерваторією

ім. Бориса Срезневського (далі - ЦГО ім. Б. Срезневського) за № 100 вих-21

від 08 лютого 2021 року, природний водний об`єкт - струмок Сильня є правою притокою річки Кодра.

9. Отже, з огляду на наведені вище положення Земельного кодексу України,

а також інформацію ЦГО ім. Б. Срезневського та картографічні матеріали ПП «Яран і К», спірні земельні ділянки фактично розташовані в межах прибережної захисної смуги струмка Сильня та належать до водних об`єктів загальнодержавного значення, а відтак віднесені до категорії земель водного фонду і не можуть бути передані у приватну власність громадян.

10. З огляду на вищевикладене, розпорядження Макарівської районної державної адміністрації від 28 лютого 2005 року № 107, яким затверджено проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок 5 громадянам для ведення особистого селянського господарства в адміністративних межах Забуянської сільської ради Макарівського району Київської області та видані на його підставі державні акти на право власності на земельні ділянки суперечать вимогам статті 19 Конституції України, статей 58, 59, 60, 61 Земельного кодексу України, статей 86, 88, 89 Водного кодексу України, у зв`язку з чим підлягає визнанню недійсним та скасуванню судом в порядку, передбаченому змістом статей 21, 152, 155 Земельного кодексу України.

11. Таким чином, як зауважує прокурор у змісті позову, спірні земельні ділянки за кадастровими номерами: :05:001:0119 площею 2,0000 га, яка належить на праві власності ОСОБА_1 , :05:001:0122 площею

1,5000 га, яка належить на праві власності ОСОБА_2 , :05:001:0123 площею 0,3409 га, яка належить на праві власності

ОСОБА_3 , :05:001:0112 площею 1,5046 га, яка належить на праві власності ОСОБА_4 , :05:001:0005 площею 2,0000 га, яка належить на праві власності ОСОБА_6 мають бути витребувані з незаконного чужого володіння на користь Київської обласної державної адміністрації, як законного розпорядника земель даної категорії.

12. На переконання прокурора, набуття відповідачами права власності на спірні земельні ділянки грубо порушує права та інтереси держави, як власника земель, адже з державної власності протиправно вибули землі водного фонду, розпорядником яких є Київська обласна державна адміністрація, у зв`язку з чим державу в особі компетентного органу позбавлено права власності на землю, що суперечить принципам регулювання земельних відносин в Україні, які закріплені

в статті 14 Конституції України та статті 5 Земельного кодексу України.

13. З урахуванням вищезазначеного керівник Києво-Святошинської окружної прокуратури Київської області просив суд:

визнати недійсним розпорядження Макарівської районної державної адміністрації за №107 від 28 лютого 2005 року «Про передачу у власність земельних ділянок громадянам України для будівництва і обслуговування жилих будинків, господарських будівель і споруд та ведення особистого селянського господарства в межах Забуянської сільської ради» в частині затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у приватну власність та передання безоплатно ОСОБА_1 земельної ділянки площею 2,0000 га за кадастровим номером :05:001:0119 для ведення особистого селянського господарства; ОСОБА_2 земельну ділянку площею 1,5000 га з кадастровим номером :05:001:0122 для ведення особистого селянського господарства;

ОСОБА_3 земельної ділянки площею 0,3409 га за кадастровим номером :05:001:0123 для ведення особистого селянського господарства; ОСОБА_4 земельної ділянки площею 1,5046 га з кадастровим номером :05:001:0112 для ведення особистого селянського господарства;

скасувати державну реєстрацію права власності земельної ділянки з кадастровим номером :05:001:0119 площею 2,0000 га, що зареєстрована за

ОСОБА_1 ; земельної ділянки з кадастровим номером :05:001:0122 площею 1,5000 га, що зареєстрована за ОСОБА_2 ; земельної ділянки

з кадастровим номером :05:001:0123 площею 0,3409 га, що зареєстрована за ОСОБА_3 , земельної ділянки з кадастровим номером :05:001:0112 площею 1,5046 га, що зареєстрована за ОСОБА_4 ;

усунути перешкоди у здійсненні Київською обласною державною адміністрацією права користування та розпорядження земельними ділянками водного фонду: площею 2,0000 га з кадастровим номером :05:001:0119; площею

1,5000 га з кадастровим номером :05:001:0122; площею 0,3409 га з кадастровим номером :05:001:0123; площею 1,5046 га з кадастровим номером :05:001:0112 шляхом їх витребування (повернення) на користь держави в особі Київської обласної державної адміністрації із незаконного володіння ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

14. Рішенням Макарівського районного суду Київської області від 24 липня

2024 року у задоволенні позову керівника Києво-Святошинської окружної прокуратури Київської області в інтересах держави в особі Макарівської селищної ради Бучанського району Київської області відмовлено.

15. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог прокурора, районний суд мотивував рішення тим, що прокурор не довів заявлених вимог, оскільки ним не надано беззаперечних, належних, допустимих і достатніх доказів того, що на час прийняття оспорюваного в частині розпорядження Макарівської районної державної адміністрації Київської області № 107 від 25 лютого 2005 року, яким затверджено проект землеустрою та передано у власність відповідачів земельні ділянки, останні належали до земель водного фонду та на момент передачі

у власність входили до прибережної захисної смуги струмка Сильня і накладалися на неї.

16. Додатково районний суд зазначив, що, оскільки у задоволенні позовних вимог прокурора відмовлено через їх недоведеність, клопотання відповідача про застосування наслідків спливу позовної давності слід залишити без задоволення.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

17. Постановою Київського апеляційного суду від 21 травня 2025 року апеляційну скаргу заступника керівника Київської обласної прокуратури задоволено.

Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 27 листопада 2024 року скасовано та ухвалено нове судове рішення про задоволення позову.

Визнано недійсним розпорядження Макарівської районної державної адміністрації за №107 від 28 лютого 2005 року «Про передачу у власність земельних ділянок громадянам України для будівництва і обслуговування жилих будинків, господарських будівель і споруд та ведення особистого селянського господарства в межах Забуянської сільської ради» в частині затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у приватну власність та передання безоплатно ОСОБА_1 земельної ділянки площею 2,0000 га за кадастровим номером :05:001:0119 для ведення особистого селянського господарства; ОСОБА_2 земельної ділянки площею 1,5000 га з кадастровим номером :05:001:0122 для ведення особистого селянського господарства;

ОСОБА_3 земельної ділянки площею 0,3409 га за кадастровим номером :05:001:0123 для ведення особистого селянського господарства; ОСОБА_4 земельної ділянки площею 1,5046 га з кадастровим номером :05:001:0112 для ведення особистого селянського господарства.

Скасовано державну реєстрацію права власності земельної ділянки з кадастровим номером :05:001:0119 площею 2,0000 га, що зареєстрована за

ОСОБА_1 ; земельної ділянки з кадастровим номером :05:001:0122 площею 1,5000 га, що зареєстрована за ОСОБА_2 ; земельної ділянки з кадастровим номером :05:001:0123 площею 0,3409 га, що зареєстрована за ОСОБА_3 , земельної ділянки з кадастровим номером :05:001:0112 площею 1,5046 га, що зареєстрована за ОСОБА_4 .

Усунуто перешкоди у здійсненні Київською обласною державною адміністрацією права користування та розпорядження земельними ділянками водного фонду: площею 2,0000 га з кадастровим номером :05:001:0119; площею

1,5000 га з кадастровим номером :05:001:0122; площею 0,3409 га з кадастровим номером :05:001:0123; площею 1,5046 га з кадастровим номером :05:001:0112 шляхом їх витребування (повернення) на користь держави в особі Київської обласної державної адміністрації із незаконного володіння ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 .

Стягнуто з Бучанської районної державної адміністрації Київської області,

ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь Київської обласної прокуратури судовий збір за подання позовної заяви та апеляційної скарги у розмірі 17 025,00 грн, по 3 405,00 грн з кожного з відповідачів.

18. Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про задоволення позовних вимог прокурора, апеляційний суд зазначив, що висновок експерта за результатами судової земельно-технічної експертизи № СЕ-19/111-22/54127-ЗТ від 18 квітня 2023 року, покладений в основу рішення суду першої інстанції, є суперечливим і містить взаємовиключні твердження, тому він підлягає відхиленню.

19. Відповідачі, своєю чергою, не спростували, що станом на момент відведення у 2005 році спірні земельні ділянки не накладалися на землі водного фонду.

20. Отже, на переконання колегії суддів Київського апеляційного суду, земельні ділянки з кадастровими номерами :05:001:0119, :05:001:0122, :05:001:0123, :05:001:0112 розташовані в межах прибережної захисної смуги струмка Сильня. Такі ділянки відповідно до вимог Водного кодексу України належать до земель водного фонду,

а тому їх передача у приватну власність заборонено.

21. З урахуванням наведеного апеляційний суд дійшов висновку, що надана стороною позивача інформація ЦГО ім. Б. Срезневського є належним

і допустимим доказом, який підтверджує розташування природного водного об`єкта - струмка Сильня поряд зі спірними земельними ділянками.

22. Виходячи з наведеного, суд апеляційної інстанції встановив, що спірні земельні ділянки належать до водних об`єктів загальнодержавного значення та відносяться до категорії земель водного фонду, а отже, не можуть бути передані

у приватну власність громадян.

23. З огляду на викладене апеляційний суд дійшов висновку, що районний суд помилково вважав недоведеним факт належності спірних земельних ділянок до земель водного фонду.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

24. У червні 2025 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 - адвоката Приходька С. В., на постанову Київського апеляційного суду від 21 травня 2025 року у вказаній справі.

25. Ухвалою Верховного Суду від 07 серпня 2025 рокувідкрито касаційне провадження у справі, витребувано цивільну справу і надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

26. Ухвалою Верховного Суду від 27 листопада 2025 року справу призначено до розгляду у складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

27. У касаційній скарзі заявники просять скасувати оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення районного суду.

28. Підставою касаційного оскарження вказують неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування судом норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 04 грудня 2022 року в справі № 619/2766/19, від 31 травня 2023 року в справі № 515/1315/18, від 08 листопада 2023 року в справі № 372/4149/18, від 28 травня 2025 року в справі № 357/7006/24 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України);

29. Крім того, у якості підстав касаційного оскарження посилаються на відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України); недослідження зібраних у справі доказів; необґрунтоване відхилення клопотання про дослідження доказів; встановлення обставин, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

30. Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог, оскільки матеріали справи не містять доказів накладення спірних земельних ділянок, переданих у власність відповідачів, на землі прибережної захисної смуги.

31. Відтак, єдиним доказом, наданим позивачем до позовної заяви на підтвердження того, що земельні ділянки передані у власність відповідачів накладаються на землі водного фонду, був лист ПП «Яран і К» № 522 від 10 лютого 2021 року.

32. Змістом листа ЦГО ім. Б. Срезневського № 991-001-375/991-08 від 24 січня 2021 року, своєю чергою, підтверджується виключно те, що водний об`єкт, про який йде мова, - це струмок Сильня.

33. Наявним у матеріалах справи висновком експерта підтверджено доводи та твердження представника відповідачів стосовно того, що без координат поворотних точок прибережної захисної смуги неможливо встановити факт накладки земельних ділянок, належних відповідачам на землі водного фонду.

34. Як зауважує адвокат Приходько С. В., ні у листі ПП «Яран і К», ні у листі ЦГО ім. Б. Срезневського, ні в їхніх додатках, наданих прокурором до суду на підтвердження накладення земельних ділянок на землі водного фонду, не містилося координат поворотних точок прибережної захисної смуги струмка Сильня.

35. Таким чином, належним доказом у справі, який би підтвердив чи спростував накладення земельних ділянок, може бути лише висновок земельнотехнічної експертизи, після якого суд вирішує наявність чи відсутність порушених речових прав на земельну ділянку.

36. Більше того, заявник касаційної скарги звертає увагу на набрання чинності

09 квітня 2025 року Законом України «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача» від 12 березня 2025 року (далі - Закон № 4292-ІХ), яким внесені зміни, зокрема до статей 388, 390, 391 ЦК України та статей 177, 185, 265 ЦПК України.

37. Відтак, суд апеляційної інстанції не міг розглядати справу, доки прокурором не буде внесено на депозитний рахунок суду вартості витребовуваних ним земельних ділянок з метою забезпечення захисту прав усіх добросовісних набувачів, а також приймати оскаржувану постанову без одночасного вирішення питання про компенсацію вартості витребовуваних у них земельних ділянок.

38. Більше того зауважує, що з урахуванням поточної редакції статті 390 ЦК України, після внесення до неї змін на підставі Закону № 4292-ІХ, невнесення прокурором на депозитний рахунок суду відповідних коштів є окремою самостійною підставою для відмови у задоволенні позову, що, своєю чергою, не було враховано Київським апеляційним судом.

39. Також заявник звертає увагу на обрання прокурором неефективного способу судового захисту прав територіальної громади шляхом звернення до суду з вимогою про витребування спірних земельних ділянок на підставі статей 387,

388 ЦК України, що є самостійною підставою для відмови у позові.

40. Додатково на обґрунтування вимог касаційної скарги адвокат

Приходько С. В. вказує, що судом апеляційної інстанції не було досліджено та помилково відхилено Висновок експерта №СЕ-19/111-22/54127-ЗТ від 18 квітня 2023 року у той час, як подані прокурором докази є недопустимими, оскільки не містили інформації щодо предмета доказування.

Відзиви на касаційну скаргу від інших учасників справи не надходили

Фактичні обставини справи, встановлені судами

41. Судами попередніх інстанцій встановлено, що Розпорядженням голови Макарівської районної державної адміністрації Київської області № 107

від 28 лютого 2005 року «Про передачу в приватну власність земельних ділянок громадянам України для будівництва і обслуговування жилих будинків, господарських будівель і споруд та ведення особистого селянського господарства в межах Забуянської сільської ради» затверджено проекти землеустрою

ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 по 2 га для ведення особистого селянського господарства та 0,25 га для обслуговування житлового будинку кожному, загальною площею 15,75 га.

42. На підставі вищезгаданого розпорядження:

ОСОБА_4 отримав державні акти серії ЯГ №187076 на земельну ділянку з кадастровим номером :05:001:0116 площею 0,2500 га та серії

ЯГ №187077 на земельну ділянку з кадастровим номером :05:001:0112 площею 1,5046 га;

ОСОБА_1 отримала державні акти серії ЯГ №187063 на земельну ділянку з кадастровим номером :05:001:0119 площею 2,0000 га, та серії

ЯГ №187062 на земельну ділянку з кадастровим номером :05:001:0113 площею 0,2500 га;

ОСОБА_5 отримав державні акти серії ЯГ №187079 на земельну ділянку з кадастровим номером :05:001:0120 площею 2,0000 га та серії

ЯГ №187078 на земельну ділянку з кадастровим номером :05:001:0114 площею 0,2500 га;

ОСОБА_8 отримав державні акти серії ЯГ №187081 на земельну ділянку з кадастровим номером :05:001:0121 площею 1,8696 га та серії

ЯГ №187080 на земельну ділянку з кадастровим номером :05:001:0115 площею 0,2500 га;

ОСОБА_2 отримала державні акти серії ЯГ №187060 на земельну ділянку з кадастровим номером :05:001:0117 площею 0,2500 га та серії

ЯГ №187061 на земельну ділянку з кадастровим номером :05:001:0122 площею 1,5000 га;

ОСОБА_3 отримала державні акти серії ЯГ №187065 на земельну ділянку з кадастровим номером :05:001:0123 площею 0,3409 га та серії

ЯГ №187064 на земельну ділянку з кадастровим номером :05:001:0118 площею 0,2500 га;

ОСОБА_6 отримала державні акти серії ЯА № 587988 на земельну ділянку з кадастровим номером площею 2,0000 га та державні акти серії ЯА № 5 87987 на земельну ділянку з кадастровим номером :05:001:0006 площею

0,2500 га.

43. Відповідно до інформації Державного реєстру речових прав на нерухоме майно встановлено, що земельна ділянка з кадастровим номером :05:001:0119 площею 2,0000 га обліковується за ОСОБА_1 (інформаційна довідка 242536110), а земельна ділянка з кадастровим номером :05:001:0112 площею 1,5046 га, обліковується за ОСОБА_4 (інформаційна довідка 245321057).

44. Відповідно до інформації та схеми розташування земельних ділянок з нанесенням охоронної зони водного об`єкта, наданого землевпорядною організацією ПП «Яран і К» листом № 522 від 10 лютого 2021 року, спірні земельні ділянки із кадастровими номерами :05:001:0119, :05:001:0120, :05:001:0121, :05:001:0122, :05:001:0123, :05:001:0112 накладалися на землі водного фонду станом на першу половину 2005 року та станом на сьогодні також накладаються на водний об`єкт - струмок Сильня.

45. Згідно інформації ЦГО ім. Б. Срезневського за № 100 вих-21 від 08 лютого

2021 року природний водний об`єкт - струмок Сильня є правою притокою річки Кодра.

46. Згідно висновку експерта №СЕ-19/111-22/54127-ЗТ від 18 квітня 2023 року, за наслідками проведення земельно-технічної експертизи земельні ділянки з кадастровими номерами :05:001:0119, :05:001:0122, :05:001:0123, :05:001:0112 станом на 28 лютого 2005 року не накладались на прибережну захисну смугу струмка Сильня та відводились за рахунок земель запасу та не відносились до земель водного фонду.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

47. Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

48. Положенням частини другої статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного

у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою

статті 411 цього Кодексу.

49. Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

50. Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи

у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановленні в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

51. Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає до задоволення.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

52. У справі, що переглядається, суд першої інстанції у змісті оскаржуваних судових рішень дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, оскільки прокурором не було подано до суду належних та допустимих доказів на підтвердження накладення спірних земельних ділянок на прибережну захисну смугу струмка Сильня, що підтверджується, зокрема, висновком експерта, наявним у матеріалах справи.

53. Апеляційний суд, своєю чергою, скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове судове рішення про задоволення позову, мотивував своє рішення недопустимістю висновка експерта за результатами проведення судової земельно-технічної експертизи № СЕ-19/111-22/54127-ЗТ від 18 квітня 2023 року, оскільки останній є суперечливим та містить взаємовиключні твердження.

54. При цьому апеляційний суд зауважив, що наявна у матеріалах справи інформація, надана ЦГО імені Б. Срезневського, є належним та допустимим доказом на підтвердження факту знаходження природного водного об`єкта - струмка Сильня поряд зі спірними земельними ділянками та, як наслідок, дійшов висновку, що спірні земельні ділянки відносяться до водних об`єктів загальнодержавного значення та належать до категорії земель водного фонду, а відтак не можуть бути передані у приватну власність громадян.

55. Колегія суддів вважає такі висновки апеляційного суду обґрунтованими

з огляду на таке.

56. Відповідно до статті 2 Закону України «Про охорону земель» об`єктом особливої охорони держави є всі землі в межах території України.

57. Статтею 19 ЗК України передбачено, що землі України за основним цільовим призначенням поділяються на категорії, зокрема на землі історико-культурного призначення, землі водного фонду.

58. Згідно із частиною першою статті 58 ЗК України та статтею 4 ВК України до земель водного фонду належать землі, зайняті: морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об`єктами, болотами, а також островами; землі зайняті прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм; гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них; береговими смугами водних шляхів.

59. Таким чином, до земель водного фонду України відносяться, зокрема, землі, на яких хоча й не розташовані об`єкти водного фонду, але за своїм призначенням вони сприяють функціонуванню й належній експлуатації водного фонду, виконують певні захисні функції.

60. Чинним законодавством установлено особливий правовий режим використання земель водного фонду.

61. Відтак, змістом статті 59 ЗК України передбачено обмеження щодо набуття таких земель у приватну власність та встановлено можливість використання таких земель для визначених цілей на умовах оренди.

62. Відповідно до частини четвертої статті 84 ЗК України землі водного фонду не можуть передаватись у приватну власність, крім випадків, передбачених законодавством.

63. Випадки передачі земель водного фонду до приватної власності, зокрема громадян, передбачені змістом частини другої статті 59 ЗК України.

64. Громадянам та юридичним особам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть передаватися на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, озера, водосховища, інші водойми, болота та острови для сінокосіння, рибогосподарських потреб (у тому числі рибництва (аквакультури), культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних

і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт, догляду, розміщення та обслуговування об`єктів портової інфраструктури і гідротехнічних споруд тощо,

а також штучно створені земельні ділянки для будівництва та експлуатації об`єктів портової інфраструктури та інших об`єктів водного транспорту (частина четверта статті 59 ЗК України).

65. Відтак, землі під водними об`єктами загальнодержавного значення, зокрема зайняті поверхневими водами: водотоками (річки, струмки), штучними водоймами (водосховища, ставки) і каналами; іншими водними об`єктами; підземними водами та джерелами; внутрішніми морськими водами та територіальним морем, як землі, зайняті водним фондом України, а також прибережні захисні смуги вздовж річок (у тому числі струмків та потічків), морів

і навколо озер, водосховищ та інших водойм не можуть передаватись у власність громадян, оскільки є землями водного фонду України.

66. Крім того, за положеннями статті 60 ЗК України та статті 88 ВК України вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності встановлюються прибережні захисні смуги. Правовий режим прибережних смуг визначається статтями 60-62 ЗК України та статтями 1, 88-90 ВК України.

67. Відповідно до статті 60 ЗК України, статті 88 ВК України прибережні захисні смуги встановлюються по обидва береги річок та навколо водойм уздовж урізу води (у меженний період) шириною: для малих річок, струмків і потічків, а також ставків площею менш як 3 гектари - 25 метрів; для середніх річок, водосховищ на них, водойм, а також ставків площею понад 3 гектари - 50 метрів; для великих річок, водосховищ на них та озер - 100 метрів.

68. Прибережна захисна смуга - частина водоохоронної зони відповідної ширини вздовж річки, моря, навколо водойм, на якій установлено більш суворий режим господарської діяльності, ніж на решті території водоохоронної зони.

69. Згідно зі статтею 61 ЗК України, статтею 89 ВК України прибережні захисні смуги є природоохоронною територією з режимом обмеженої господарської діяльності. Зокрема, у прибережних захисних смугах уздовж річок, навколо водойм та на островах забороняється: розорювання земель (крім підготовки ґрунту для залуження і залісення), а також садівництво та городництво; зберігання та застосування пестицидів і добрив; влаштування літніх таборів для худоби; будівництво будь-яких споруд (крім гідротехнічних, гідрометричних та лінійних),

у тому числі баз відпочинку, дач, гаражів та стоянок автомобілів тощо. Об`єкти, що знаходяться у прибережній захисній смузі, можуть експлуатуватись, якщо при цьому не порушується її режим. Не придатні для експлуатації споруди, а також ті, що не відповідають встановленим режимам господарювання, підлягають винесенню

з прибережних захисних смуг.

70. Відтак, прибережна захисна смуга - це частина водоохоронної зони визначеної законодавством ширини вздовж річки, моря, навколо водойм, на якій встановлено особливий режим.

71. Постановою Кабінету Міністрів України від 08 травня 1996 року № 486 затверджено Порядок визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режиму ведення господарської діяльності в них (далі - Порядок № 486).

72. Відповідно до пункту 1 Порядку № 486, цей Порядок встановлює єдиний правовий механізм визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режим ведення господарської діяльності в них.

73. Пунктами 4, 5 Порядку № 486 визначено, що у межах водоохоронних зон виділяються землі прибережних захисних смуг та смуги відведення з особливим режимом їх використання відповідно до статей 88 - 91 ВК України. Розміри і межі водоохоронних зон визначаються проектом на основі нормативно-технічної документації. Проекти цих зон розробляються на замовлення фізичних та юридичних осіб, узгоджуються з власниками землі, землекористувачами, Мінприроди, Держводагентством та територіальними органами Держземагентства, а на території Автономної Республіки Крим - з органами виконавчої влади Автономної Республіки Крим з питань екології та природних ресурсів, водного господарства та земельних ресурсів і затверджуються відповідними місцевими органами виконавчої влади або виконавчими комітетами рад.

74. Водночас, відповідно до правового висновку, викладеного у змісті постанов Верховного Суду України від 01 липня 2015 року у справі №6-184цс15, Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 810/726/18, від 24 квітня 2019 року у справі № 826/13358/17, при наданні земельної ділянки за відсутності проєкту землеустрою зі встановлення прибережної захисної смуги, необхідно виходити з нормативних розмірів прибережних захисних смуг, установлених статтею 88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон.

75. Вищезазначений висновок узгоджується також зі змістом постанов Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 469/1393/16-ц,

від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц, від 12 червня 2019 року

у справі № 487/10128/14-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14.

76. Як зауважено Верховним Судом у постанові від 08 листопада 2023 року

у справі № 372/4149/18, застосовуючи зазначені норми права, суди повинні встановити фактичні обставини справи безпосередньо на момент виникнення спірних правовідносин відповідно до диспозиції зазначених норм та на підставі наданих сторонами доказів, надати оцінку юридичним фактам, що мають значення для справи, зокрема встановити категорію землі, факт її зміни та підстави цієї зміни.

77. Установлюючи фактичні обставини справи, суд має застосовувати всі можливі джерела та засоби доказування, передбачені нормами матеріального та процесуального права відповідно до положень процесуального закону.

78. Спірні правовідносини у справі, яка є предметом касаційного перегляду виникли щодо належності спірних земельних ділянок до земель водного фонду.

79. Під час розгляду справ про повернення земельних ділянок водного фонду першочергово підлягають встановленню обставини накладення таких земельних ділянок на землі водного фонду на час їх виділення у власність громадян, а у справі, яка є предметом касаційного перегляду, - на прибережну захисну смугу струмка Сильня.

80. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина друга статті 77 ЦПК України).

81. При вирішенні справи суд має з`ясувати, у зв`язку із чим між сторонами виник спір та якими обставинами кожна із сторін конфлікту доводить обґрунтованість своєї позиції.

82. За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

83. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року

у справі № 129/1033/13 (провадження № 14-400цс19) наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

84. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

85. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (постанови Великої Палати Верховного Суду від 31 січня 2020 року у справі № 370/999/16-ц, провадження № 14-709цс19, від 07 квітня 2020 року у справі № 372/1684/14-ц, провадження № 14-740цс19, постанова Верховного Суду від 04 серпня 2021 року

у справі № 263/11779/16-ц (провадження № 61-10819св20)).

86. Апеляційний суд, задовольняючи позовні вимоги прокурора, дійшов висновку про накладення спірних земельних ділянок на землі водного фонду, керувався нормативними розмірами прибережних захисних смуг, установленими

статтею 88 ВК України та інформацією, наданою ЦГО імені Б. Срезневського та картографічними матеріалами, наданими ПП «Яран і К».

87. Водночас відповідачі, на спростування посилань прокурора, посилалися на висновки земельно-технічної експертизи, призначеної ухвалою Макарівського районного суду Київської області від 22 листопада 2022 року у вказаній справі.

88. Колегія суддів погоджується з висновками апеляційного суду щодо суперечливості висновку експерта за результатами проведення судової земельно-технічної експертизи № СЕ-19/111-22/54127-ЗТ від 18 квітня 2023 року, оскільки він містить взаємовиключні твердження: спочатку експерт зазначає про відсутність можливості визначити, чи накладаються спірні земельні ділянки на прибережну захисну смугу струмка Сильня, а потім робить висновок про відсутність такого накладення.

89. Відтак, апеляційний суд обґрунтовано відхилив вищезазначений висновок при вирішенні спору.

90. Крім того, колегія суддів вважає неспроможними посилання заявника на обрання прокурором неефективного способу захисту прав з огляду на таке.

91. Загальний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів, а також можливість їх захистити іншим способом, встановленим договором або законом чи судом у визначених законом випадках, закріплені у частині другій статті 16 ЦК України. Глава 29 ЦК України передбачає, зокрема, такі способи захисту права власності, як витребування майна з чужого незаконного володіння (віндикаційний позов) та усунення перешкод у реалізації власником права користування та розпорядження його майном (негаторний позов).

92. Власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків (частина друга статті 152 ЗК України).

93. Перелік способів захисту земельних прав викладений у частині третій статті 152 ЗК України. Як правило, власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права, зокрема визначеним зазначеною частиною, або ж іншим способом, який передбачений законом.

94. Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).

95. Віндикація застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин

і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.

96. Заволодіння громадянами та юридичними особами землями водного фонду всупереч вимогам ЗК України (перехід до них права володіння цими землями) є неможливим. Розташування земель водного фонду вказує на неможливість виникнення приватного власника, а отже, і нового володільця, крім випадків, передбачених у статті 59 цього Кодексу

97. Негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном.

98. На негаторний позов не поширюються вимоги щодо позовної давності, оскільки з таким позовом можна звернутися в будь-який час, допоки існують правовідносини та правопорушення.

99. Отже, зайняття земельної ділянки водного фонду з порушенням ЗК України та ВК України треба розглядати як таке, що не пов`язане з позбавленням володіння, порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади.

У такому разі позовну вимогу про зобов`язання повернути земельну ділянку потрібно розглядати як негаторний позов, який можна заявити впродовж усього часу, допоки триватиме порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки водного фонду.

100. Власник земельної ділянки водного фонду може вимагати усунення порушення його права власності на цю ділянку, зокрема, оспорюючи відповідні рішення органів державної влади чи органів місцевого самоврядування, договори або інші правочини, та вимагаючи повернути таку ділянку.

101. Зазначені висновки щодо належного способу захисту порушеного права викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року

у справі № 469/1044/17-ц (провадження № 14-317цс19).

102. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 листопада 2021 року

у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21) зазначила, що питання розмежування віндикаційного та негаторного позовів висвітлювалось і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18), на яку посилалася заявниця у касаційній скарзі. Зокрема, в пункті 39 зазначено, що визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є наявність або відсутність в особи права володіння майном на момент звернення з позовом до суду; в пункті 89 зазначено, що особа, яка зареєструвала право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правоможності власника. З огляду на усталену практику Великої Палати Верховного Суду, з метою більш чіткого і ясного викладення своєї правової позиції, Велика Палата Верховного Суду вважала за доцільне частково відступити від зазначених висновків шляхом такого уточнення: визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є відсутність або наявність

у позивача володіння майном; відсутність або наявність в особи володіння нерухомим майном визначається виходячи з принципу реєстраційного підтвердження володіння; особа, до якої перейшло право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правоможності власника, включаючи право володіння.

103. У постановах від 07 квітня 2020 року у справі № 372/1684/14-ц (провадження № 14-740цс19), від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (провадження № 14-473цс18) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що зайняття земельної ділянки водного фонду з порушенням ЗК України та ВК України треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади. У такому разі позовну вимогу про зобов`язання повернути земельну ділянку слід розглядати як негаторний позов, який можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки водного фонду, тобто на вказану вимогу не поширюється позовна давність.

104. Відтак, апеляційний суд, правильно визначившись з характером позову, встановивши факт належності спірної земельної ділянки до земель водного фонду, обґрунтовано виходив із того, що прокурор по суті пред`явив негаторний позов, про що свідчить, серед іншого, і зміст позовної заяви, виклад обставин та правові норми, на які посилався прокурор. Помилкове вживання прокурором терміну «витребування» не свідчить, що позов пред`явлено саме про витребування майна

з чужого незаконного володіння на підставі статті 388 ЦК України (постанова Верховного Суду від 22 червня 2022 року у справі № 317/1168/20 (провадження № 61-17939св21)).

105. Щодо доводів касаційної скарги про неврахування апеляційним судом при апеляційному перегляді справи змісту Закону № 4292-ІХ колегія суддів вважає за необхідне зауважити наступне.

106. 09 квітня 2025 року набув чинності Закону України від 12 березня 2025 року № 4292-ІХ «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача» (Закон № 4292-ІХ).

107. Законом № 4292-ІХ статтю 388 ЦК України викладено у наступній редакції:

«Стаття 388. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача 1. Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло

з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

2. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо: 1) воно було продане або передане у власність у порядку, встановленому для виконання судових рішень; 2) воно було продане такому набувачеві на електронному аукціоні у порядку, встановленому для приватизації державного та комунального майна.

3. Держава, територіальна громада, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті, також не може витребувати майно від добросовісного набувача на свою користь, якщо: 1) з моменту реєстрації у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно права власності першого набувача на нерухоме майно, передане такому набувачеві з державної або комунальної власності у приватну власність, незалежно від виду такого майна, минуло більше десяти років; 2) з дати передачі першому набувачеві з державної або комунальної власності у приватну власність нерухомого майна, щодо якого на момент такої передачі законодавством не була встановлена необхідність державної реєстрації правочину або реєстрації права власності, минуло більше десяти років.

Зміна першого та подальших набувачів не змінює порядку обчислення та перебігу граничного строку для витребування майна, передбаченого цією частиною.

Дія положень цієї частини не поширюється на випадки, якщо майно на момент вибуття з володіння держави або територіальної громади належало: а) до об`єктів критичної інфраструктури; б) до об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави; в) до об`єктів та земель оборони; г) до об`єктів або територій природно-заповідного фонду, за умови наявності підтвердних документів про статус таких об`єктів (територій) на момент вибуття з володіння;

ґ) до гідротехнічних споруд, за умови наявності підтвердних документів про статус таких об`єктів на момент вибуття з володіння; д) до пам`яток культурної спадщини, які не підлягали приватизації.

4. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача

у всіх випадках».

108. Статтю 390 ЦК України доповнено частиною п`ятою такого змісту: «5. Суд одночасно із задоволенням позову органу державної влади, органу місцевого самоврядування або прокурора про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади вирішує питання про здійснення органом державної влади або органом місцевого самоврядування компенсації вартості такого майна добросовісному набувачеві. Суд постановляє рішення про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади, за умови попереднього внесення органом державної влади, органом місцевого самоврядування або прокурором вартості такого майна на депозитний рахунок суду. Перерахування грошових коштів як компенсації вартості нерухомого майна з депозитного рахунку суду здійснюється без пред`явлення добросовісним набувачем окремого позову до держави чи територіальної громади. Держава чи територіальна громада, яка на підставі рішення суду компенсувала добросовісному набувачеві вартість майна, набуває право вимоги про стягнення виплачених грошових коштів як компенсації вартості майна до особи, з вини якої таке майно незаконно вибуло з володіння власника. Порядок компенсації, передбачений цією частиною, не застосовується щодо об`єктів приватизації, визначених Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду». Для цілей цієї статті під вартістю майна розуміється вартість майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви».

109. Відповідно до розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Закону

№ 4292-ІХ цей Закон набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування. Положення цього Закону мають зворотну дію в часі в частині умов та порядку компенсації органом державної влади або органом місцевого самоврядування добросовісному набувачеві вартості нерухомого майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви, у справах, в яких судом першої інстанції не ухвалено рішення про витребування майна у добросовісного набувача на день набрання чинності цим Законом, а також у частині порядку обчислення та перебігу граничного строку для витребування чи визнання права щодо: нерухомого майна, право власності на яке зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно до дня набрання чинності цим Законом; нерухомого майна, щодо якого на момент його передачі першому набувачеві законом не була встановлена необхідність державної реєстрації правочину або реєстрації права власності і дата його передачі першому набувачеві передує дню набрання чинності цим Законом.

110. Колегія суддів зауважує, що Закон № 4292-ІХ набув чинності 09 квітня

2025 року, тобто після ухвалення рішення районним судом (24 липня 2024 року). Відтак, положення цього закону щодо умов та порядку компенсації органом державної влади або органом місцевого самоврядування добросовісному набувачеві вартості нерухомого майна, оцінка якого (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) здійснена у порядку, визначеному законом, чинному на дату подання позовної заяви, а також положення щодо порядку обчислення та перебігу граничного строку для витребування чи визнання права, у даному випадку не мають ретроспективної дії.

111. З урахуванням наведеного, посилання заявників на незастосування апеляційним судом при апеляційному перегляді справи положень Закону № 4292-ІХ не знайшли підтвердження під час касаційного перегляду справи.

112. У справі, що переглядається, прокурор звернувся до суду з позовом з метою усунення перешкод у здійсненні Київською обласною державною адміністрацією права користування та розпорядження земельними ділянками водного фонду шляхом, зокрема, їх витребування (повернення) на користь держави в особі Київської обласної державної адміністрації із незаконного володіння ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 .

113. При вирішенні вказаних позовних вимог обов`язковим є ретельне з`ясування питання щодо правомірності та пропорційності втручання держави

у право власності відповідачів на мирне володіння майном (земельними ділянками).

114. Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції).

115. Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює три правила: 1) у першому реченні першого абзацу - загальне правило, що фіксує принцип мирного володіння майном; 2) у другому реченні того ж абзацу охоплює питання позбавлення майна й обумовлює таке позбавлення певними критеріями; 3) у другому абзаці - визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друге та третє правила, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, мають тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного у першому правилі (mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява

№ 19336/04), § 166-168).

116. Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право:

- втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу

в національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким,

а наслідки його застосування - передбачуваними;

- якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, легітимна мета такого втручання може полягати в контролі за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або в забезпеченні сплати податків, інших зборів або штрафів;

- втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними із цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності.

117. Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням,

й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява

№ 43768/07).

118. Колегія суддів враховує, що позов прокурора у справі, яка є предметом касаційного перегляду спрямований на захист суспільного інтересу та відновленні становища, яке існувало до порушення права держави на землю, яка входить до прибережної захисної смуги струмка Сильня.

119. Відтак, встановивши, що спірні земельні ділянки знаходяться у межах прибережної захисної смуги струмка Сильня, тобто відносяться до земель водного фонду і не могли бути передані у приватну власність відповідно до вимог чинного законодавства України апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог прокурора.

120. Повернення державі земельної ділянки, незаконно відчуженої фізичній особі органом місцевого самоврядування, своєю чергою, переслідує легітимну мету контролю за використанням майна відповідно до загальних інтересів у тому, щоб таке використання відбувалося за цільовим призначенням. Важливість цих інтересів зумовлюється, зокрема, особливим статусом земельної ділянки - належністю її до земель водного фонду.

121. Відтак, на переконання колегії суддів, задоволення позову у справі, яка

є предметом касаційного перегляду жодним чином не порушує прав відповідачів

в контексті положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції.

122. Підсумовуючи, колегія суддів вважає, що суд апеляційної інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази

і надали їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги, в свою чергу, не дають підстав для висновку про неправильне застосування апеляційний судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло б призвести до неправильного вирішення справи, зводяться до власного тлумачення заявниками норм законодавства та необхідності переоцінки доказів

і встановлених на їх підставі обставин, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

123. Таким чином, доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування оскаржуваної постанови апеляційного суду, оскільки не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм матеріального і процесуального права й зводяться до переоцінки судом доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.

124. Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

125. Колегією суддів враховано усталену практику ЄСПЛ який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, серія A,

№ 303-A, §§ 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

126. ЄСПЛ зазначив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення. Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду. Перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Винятки із цього принципу можуть мати місце лише за наявності підстав, обумовлених обставинами важливого та вимушеного характеру (справа «Пономарьов проти України» (CASE «PONOMARYOV v. UKRAINE»), рішення ЄСПЛ від 03 квітня 2008 року).

127. ЄСПЛ вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини

і основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують

у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (справа Проніна проти України, рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року, заява

№ 63566/00, § 23). Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості.

128. Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

129. Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційні скарги без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків апеляційного суду не спростовують, на законність та обґрунтованість судового рішення не впливають.

Керуючись статтями 400, 410, 415-419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 - адвоката Приходька Сергія Володимировича,залишити без задоволення.

2. Постанову Київського апеляційного суду від 21 травня 2025 рокузалишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:Є. В. Синельников О. М. Осіян Н. Ю. Сакара О. В. Ступак В. В. Шипович