ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 641/7601/19 Головуючий суддя І інстанції Маньковська О. О.
Провадження № 22-ц/818/2475/25 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: про приватну власність, з них:
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2025 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Яцини В.Б.,

суддів колегії Мальованого Ю.М., Пилипчук Н.П.,

за участю секретаря судового засідання Шевцової К.Є.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Зінов`єва Анни Юріївни на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 16 січня 2025 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна приватною особистою власністю, за зустрічною позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя,-

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, в якому просить визнати квартиру АДРЕСА_1 її особистою приватною власністю, відшкодувати судові витрати.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на те, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 20.10.2001 року до 26.06.2016року, коли рішенням Балаклійського районного суду Харківської області від 26.06.2016 року шлюб між сторонами було розірвано. Від шлюбу сторони мають сина. Перебуваючи у шлюбі, за договором купівлі-продажу від 18.08.2011 року позивачем за власні кошти придбано двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 вартістю 516000 грн., право власності було зареєстровано за позивачем. Купівля квартири відбулася за грошові кошти, які позивач отримала від продажу належної їй квартири АДРЕСА_2 , а саме 200000 грн.; частину грошових коштів у сумі 320000 грн. передано позивачу її батьком на підставі договору позики.

Крім того, позивач зазначила, що до моменту придбання квартири та на час її придбання, вона була працевлаштована, отримувала заробітну плату. Грошові кошти, які спільно набуті під час подружнього життя, на купівлю спірної квартири не використовувались, відповідач власних коштів на придбання квартири не надавав, за комунальні послуги у спірній квартирі не сплачував.

ОСОБА_2 звернувся до суду з зустрічним позовом, в якому просить визнати за ним право власності на частину квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_3 , яка є спільною сумісною власністю подружжя, шляхом поділу вказаної квартири, стягнути судові витрати.

В обґрунтування зустрічного позову зазначив, що спірна квартира набута у період шлюбу за спільні кошти подружжя, про що свідчить його нотаріально завірений дозвіл на купівлю спірної квартири, та про що зазначено в Договорі купівлі-продажу квартири, а тому спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя. Зауважив, що оформлення права власності на квартиру відбулось на ім`я колишньої дружини, оскільки відповідач часто перебував у від рядженнях.

Вказав, що спірна квартира використовувалась для проживання подружжя, а з липня 2011 року в ній проживав відповідач, оскільки він працював у місті Харкові, а позивач разом з їх сином мешкали у смт. Червоний Донець. Після розлучення у 2016 році колишня дружина здавала спірну квартиру в оренду. Перебуваючи у постійних відрядженнях, відповідач залишив квартиру для того, щоб в ній проживав їх син.

Рішенням Комінтернівського районного суду м.Харкова від 16 січня 2025 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на частину квартири АДРЕСА_4 що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 1073 грн 60 коп., витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 15000 грн.

В задоволенні зустрічних позовних вимог в іншій частині відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 адвокат Зінов`єва А.Ю. посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права просить рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не вірно визначено договір позики від 11.07.2011 року «недостовірним» доказом та не надано належної оцінки доказу, що призвело до ухвалення неправильного по суті рішення.

Судом першої інстанції не надано належної оцінки договору купівліпродажу від 18.08.2011 року, у зв`язку з чим оскаржуване рішення є необґрунтованим та невмотивованим, а тому має бути скасоване.

Рішення суду є непослідовним та не мотивованим, а висновки, викладені в ньому є суперечними або ж суд вважає, що договір позики не може бути прийнятий до уваги через недостовірність, або ж треба встановлювати обізнаність відповідача про укладення договору позики.

Судом при винесені оскаржуваного рішення не враховано, що матеріали справи містять інформацію про зміну майнового стану Відповідача, що мало вплив на можливість участі ним у купівлі спірної квартири. Також судове рішення першої інстанції не містить мотивів неврахування даних обставин справи.

Суд першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення порушив право на подання доказів позивачу і здійснив перешкоджання процедурі подання доказів, а саме показань свідків, внаслідок чого обставини справи не були з`ясовані у повній мірі. Судом було порушені принципи змагальності сторін, об`єктивності та неупередженості судового розгляду, а також безпосередності дослідження доказів, що свідчить про незаконність оскаржуваного рішення та його необґрунтованість внаслідок неповного та невсебічного з`ясування обставин справи.

Судом першої інстанції було вирішено питання про розподіл судових витрат між сторонами справи до отримання Позивачем доказів понесених Відповідачем судових витрат. Крім того, Позивач так і не отримав копію таких доказів. Зазначене свідчить про порушення судом процесуальних норм щодо розподілу судових витрат, у зв`язку з чим рішення суду першої інстанції має бути скасовано.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити, рішення залишити без змін.

Відзив мотивовано тим, що при наявності встановлених обставин суд дотримався вимог щодо всебічності, повноти та об`єктивності при розгляді справи. З`ясував обставини справи та оцінки доказів, Всебічність та повноті розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів. Суд забезпечив постановлення законного і обґрунтованого рішення. Вважає, що твердження апелянта про тещо суд надав невірну оцінку обставинам справи та договорам , що були предметом спору є безпідставними.

Вказує, що суд прийшов до обґрунтованого висновку, що вважає встановленим та доведеним той факт, що спірна квартира АДРЕСА_1 є об`єктом права спільної сумісної власності сторін, оскільки придбана в період шлюбу, за спільні кошти подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 незалежно від того, що оформлена та зареєстрована за позивачем за первісним позовом.

Окрім цього, суд врахував характер правовідносин, обсяг наданих адвокатом послуг заявнику, складність справи, необхідність процесуальних дій сторони, реальність наданих адвокатських послуг, розумність їхнього розміру та дійшов до висновку, що розмір витрат на правову допомогу адвоката в суді, який підлягає відшкодуванню на користь відповідача за первісним позовом за рахунок позивача за первісним позовом, підлягає зменьшенню, відповідач за первісним позовом погодився з такою оцінкою суду.

Колегія суддів, заслухала доповідь судді-доповідача, розглянула справу за відсутності учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, які не з`явилися у судове засідання, що відповідно до ст. 372 ЦПК України не перешкоджає її розгляду.

Відповідно до ст.ст. 367, 368 ЦПК України колегія суддів перевірила законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги і вважає, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.

Задовольняючи частково позовні вимоги суд своє рішення мотивував наступним.

Суд відхилив покази свідка ОСОБА_1 та свідка ОСОБА_3 , як такі, що є суперечливими та неузгодженими між собою.

Також суд критично оцінив договір позики від 11.07.2011 року, згідно якого позикодавцем ОСОБА_3 передано позичальнику ОСОБА_4 позику на суму 320000,00 грн. (т.1, а.с.21).

При цьому суд прийняв до уваги, що показання свідків ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , які є сторонами даного договору, щодо дати укладення даного договору, а також суттєвих умов договору суми позики, валюти, в якій визначена позика, факту передачі грошових коштів за договором - є такими, що є суперечливими між собою.

Також суд прийняв до уваги, що між відомостями, вказаними в договорі та між фактичними даними вбачаються невідповідності.

З огляду на вищевикладене, суд оцінив даний доказ критично, як такий, що не є достовірним доказом, а тому не може бути прийнятий до уваги судом при встановленні фактичних обставин даної справи.

Разом з цим, суд прийняв до уваги надані відповідачем ОСОБА_2 докази: довідку про те, що останній з 20.06.2011 року по 14.04.2015 року працював на посаді головного геолога відділу геології у ПАТ «Укргазвидобуток» та копію трудової книжки, з якої вбачається, що ОСОБА_2 був офіційно працевлаштованим з 26.07.2006 по 12.08.2008 р., з 14.08.2008 по 18.11.2009 р., з 02.03.2010 по 17.06.2011р., з 20.06.2011 по 14.04.2015 р., а тому у нього були доходи під час придбання спірної квартири під час спільного шлюбу з позивачкою (т.1, а.с. 101-103).

Крім того, згідно відомостей з центральної бази даних Державного реєстру фізичних осіб ДПС України про суми виплачених доходів, ОСОБА_2 з 2001 року по 2011 рік також працював й отримував доход (т.1, а.с.47-48).

Також при прийнятті рішення в даній справі суд врахував, що позивачем ОСОБА_1 в судовому засіданні не доведено про обізнаність чоловіка ОСОБА_2 щодо укладення договору позики від 11.07.2011 року дружиною ОСОБА_1 на суму 320 000грн.

Крім того, суд звернув увагу, що договір купівлі-продажу 18.08.2011 року, згідно якого продавець ОСОБА_5 передав у власність, а ОСОБА_1 прийняла у власність квартиру АДРЕСА_1 , вартість 516000,00 грн. не містить відомостей про те, що дана квартира купувалась ОСОБА_1 за власні особисті кошти.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, які доводами скарги не спростовані.

Презумпція спільного сумісного майна подружжя за змістом ст. 60 СК України означає, що будь-яке майно, набуте за час шлюбу, вважається спільним і належить чоловіку та дружині на рівних правах (по 1/2 частці), навіть якщо один із них не мав доходу. Ця презумпція не потребує доведення і діє доти, доки її не спростує один із подружжя, доводячи, що майно придбано особистим коштом, за договором дарування/спадкування, є індивідуальною річчю або належить до іншої категорії особистого майна. Тягар доведення лежить на тому, хто намагається спростувати спільність майна.

Вказана правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Судом першої інстанції встановлено, що сторони перебували у шлюбі з 20.10.2001 року, про що свідчить свідоцтво про одруження серії НОМЕР_1 , видане 20.10.2001 року Червонодонецькою селищною радою Балаклійського району Харківської області, актовий запис (т.1, а.с.9).

Рішенням Балаклійського районного суду Харківської області від 26.06.2016 року (справа 610/2015-16-ц) шлюб між сторонами розірвано (т.1, а.с.10; т.2, а.с.125-126).

Згідно з договором купівлі-продажу від 18.08.2011 року, тобто під час спільного шлюбу сторін, продавець ОСОБА_5 передав у власність, а позивачка ОСОБА_1 прийняла у власність квартиру АДРЕСА_1 , вартість 516000,00 грн. В ч.7 вказаного договору вказано, що купівля квартири вчиняється за згодою чоловіка- ОСОБА_2 , що притаманно порядку набуття спільного сумісного майна подружжям (т.1, а.с. 18).

Як вбачається із заяви, посвідченої приватним нотаріусом Балаклійського районного нотаріального округу Харківської області Іноземцевою Р.М., 13.08.2011 року ОСОБА_2 дав згоду на купівлю його дружиною ОСОБА_1 на умовах та на її розсуд, будь-якої квартири в місті Харкові, при цьому, стверджує, що цей договір буде укладатись на умовах, які вони попередньо обговорили і вважають вигідними для них, і укладання цього договору відповідає їхньому спільному волевиявленню (т. 1, а.с. 104).

Як вбачається із витягу про державну реєстрацію прав КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» № 31196353 від 05.09.2011 року, квартира АДРЕСА_1 , зареєстрована за ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу на праві приватної власності (т.1, а.с.20).

Згідно договору купівлі-продажу від 09.07.2011 року, продавець ОСОБА_1 продала, а покупець ОСОБА_6 придбала квартиру АДРЕСА_2 , вартість 200 000грн. (а.с.206 Т2).

Позивачка ОСОБА_1 просила визнати квартиру АДРЕСА_1 її особистою приватною власністю. На підтвердження зазначила, що, перебуваючи у шлюбі з відповідачем, за договором купівлі-продажу від 18.08.2011 року позивач за власні кошти придбала квартиру вартістю 516000 грн. Купівля квартири відбулася за грошові кошти, які позивач отримала від продажу належної їй квартири АДРЕСА_2 , а саме 200000 грн., а частину грошових коштів у сумі 320000 грн. передано позивачу її батьком на підставі договору позики.

Разом з тим, позивачка вказані доводи не підтвердила належними, достовірними та достатніми доказами.

Обґрунтовуючи позов, позивач-відповідач ОСОБА_1 посилалась на договір купівлі-продажу від 09.07.2011 року квартири у смт. Червоний Донець, Балаклійського району Харківської області, згідно якого остання продала належну їй квартиру за 200000 грн., а також посилалась на договір позики від 11.07.2011 року, з якого вбачається, що позикодавцем ОСОБА_3 (паспорт серії НОМЕР_2 , виданий 17.11.2011 року) передано позичальнику ОСОБА_4 (паспорт НОМЕР_3 , виданий 21.01.2002 року) позику на суму 320000,00 грн. з метою купівлі квартири позичальником, яка зобов`язується повернути зазначену суму позики в строк 15 років до 11.07.2026 року. Також в п.2.2 зазначено, що позичальник зобов`язується повернути суму позики протягом року після передачі суми позики позикодавцем позичальнику (т.1, а.с.21).

ОСОБА_1 , допитана в судовому засіданні також в якості свідка, пояснила, що спірну квартиру придбала за кошти від продажу квартири в смт. Червоний Донець та за кошти, займані в батька, чоловік не приймав участь у придбанні спірної квартири, оскільки в нього не було на це коштів. Пояснила, що за продаж квартири в смт.Червоний Донець отримала 34000 доларів США та віддала на зберігання батькам. В той же день вона з батьком уклала договір позики й позичила у батька 30000 доларів США, про що був складений договір позики, проте гроші їй передані не були, оскільки їх не було де зберігати, й договір позики був складений про всяк випадок. Договір позики містить невідповідності, оскільки складався нею самостійно на прикладі типового договору позики, який вона знайшла в інтернеті, гроші їй батьки передали під час укладання договору купівлі-продажу спірної квартири. Гроші в батька позичала в доларах, борг до цього часу не повернула. Про укладення договору позики її чоловік був обізнаний. Зазначила, що в договорі купівлі-продажу спірної квартири не вказала про купівлю даного майна за власні кошти, оскільки про необхідність зазначення вказаних даних її нотаріус не повідомив. Пояснила, що вся сума вартості спірної квартири 64500 доларів США знаходилась на зберіганні в батьків. Зазначила, що спірну квартиру придбала, оскільки займається в`язанням та планувала відкрити майстерню.

Свідок ОСОБА_3 , який є батьком позивача-відповідача, в судовому засіданні зазначив, що передав гроші доньці за договором позики 320000,00 грн., проте, не пам`ятає коли це було. Вподальшому свідок стверджував, що грошові кошти 320 000 грн. доньці не передавав, й цим питанням займалась дружина. Також пояснив, що гроші донька до цього часу не повернула. Крім того, пояснив, що з продажу квартири в смт. Червоний Донець, донька отримала 30000 доларів США, проте, де вона їх зберігала йому не відомо. Зазначив, що був присутній при укладенні договору купівлі-продажу спірної квартири, але хто передавав гроші за купівлю даної квартири - не бачив.

Згідно з частиною 3 статті 12, частиною 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина 6 статті 81 ЦПК України).

Як передбачено частиною 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина 1 статті 77 ЦПК України).

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд першої інстанції перевірив надані на підтвердження доводів позивачкою докази, та правильно вказав підстави, з яких їх відхилив, як такі що не відповідають іншим обставинам справи, та належним чином підтверджені, а тому відповідно до норми ст. 89 ЦПК України обґрунтовано їх відхилив та вказав наступні мотиви, з якими колегія суддів погоджується і які доводами скарги не спростовані.

Так, позивачка ОСОБА_1 пояснила, що за договором позики отримала від батька свідка ОСОБА_3 грошові кошти в іноземній валюті, а саме в доларах, тоді як свідок ОСОБА_3 в судовому засіданні зазначив, що за договором позики передав доньці грошові кошти в національній валюті - в гривнях. Також показання свідка ОСОБА_1 у зазначеній частині суперечать самому договору позики від 11.07.2011року, згідно якого ОСОБА_1 отримано від ОСОБА_3 за даним договором суму в розмірі 320 000 грн.(а.с.21 Т1).

Також суд прийняв до уваги, що свідок ОСОБА_3 надав суперечливі покази з приводу факту передачі та отримання грошей донькою - ОСОБА_1 .

Крім того, покази вказаних свідків є суперечливими в частині суми, отриманої ОСОБА_1 з продажу квартири в смт.Червоний Донець 30000 доларів США та 34000 доларів США.

Щодо зберігання грошових коштів та передачі суми вартості спірної квартири при купівлі-продажу свідки також надали суперечливі покази.

Крім того, свідок ОСОБА_1 стверджувала, що договір позики з ОСОБА_3 був укладений в день продажу квартири в смт. Червоний Донець, тоді як ці дати є різними. Так, договір позики складений 11.07.2011року, тоді як договір купівлі-продажу квартири в смт. Червоний Донець 09.07.2011року (а.с.206 т. 2).

Крім того, в судовому засіданні свідок ОСОБА_1 пояснила, що спірну квартиру придбала, оскільки займається в`язанням та планувала відкрити майстерню, тоді як у відзиві на зустрічний позов та в письмових поясненнях (а.с.61 т.1), ОСОБА_1 зазначила, що спірну квартиру придбала з метою розвивати свої творчі здібності та планувала відкрити майстерню з крою та шиттю одягу.

З огляду на вищевикладене, показання вказаних свідків ОСОБА_1 , ОСОБА_3 - судом оцінюються критично, як такі, що є суперечливими як між собою, так й не відповідають іншим наданим самою позивачем ОСОБА_1 письмовим доказам.

Також суд правильно вказав, що між відомостями, вказаними в договорі та між фактичними даними вбачаються невідповідності, а саме: позичальником за договором позики є ОСОБА_4 , тоді як позивачем відповідачем у справі є ОСОБА_1 ; договір позики укладений 11.07.2011 року, тоді як паспорт, відомості про який містить договір позики, виданий позикодавцю ОСОБА_3 - 17.11.2011 року, тобто після дати укладання договору позики. Крім того, при оцінці даного доказу, суд враховує, що даний договір не містить відомостей про обізнаність чоловіка позичальника ОСОБА_1 ОСОБА_2 про укладення даного договору.

Відповідно до ст. 218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Як встановлено судом спірна квартира була придбана під час спільного шлюбу зі згоди іншого подружжя, що є підтвердження набуття цього майна у спільну сумісну власність. У справі відсутні належні та допустимі письмові докази, які спростовують ці обставини, а тому оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд першої інстанції обґрунтовано відхилив позов ОСОБА_1 за його недоведеністю, та задовольнив зустрічний позов відповідача ОСОБА_2 .

Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

На підставі вищевказаних обставин та правового обґрунтування колегія суддів визнає, що оскаржене рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи скарги є недоведеними та висновків суду не спростували, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

Суд першої інстанції відповідно до наявних у справі доказів правильно виснував, і ці висновки суду доводами скарги не спростовані, тому доведеним є те, що відповідно до приписів статті 60 СК України, необхідно визначити обсяг спільно нажитого майна, що підлягає поділу між колишнім подружжям.

Тому колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що спірний автомобіль є об`єктом права спільної сумісної власності з огляду на те, що будь-яких доказів на підтвердження того, що спірний автомобіль було придбано за кошти позивачки до суду не надано.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду, який у повному обсязі з`ясовав права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін були ним перевірені та їм надана належна оцінка у оскарженому рішенні суду.

На підставі наведеного суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що рішення суду першої інстанції постановлено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому відповідно до статті 375 ЦПК України залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 259, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Зінов`єва Анни Юріївни залишити без задоволення.

Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 16 січня 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складений 22 грудня 2025 року.

Головуючий В.Б. Яцина.

Судді колегії Ю.М.Мальований.

Н.П.Пилипчук.